Conte

Un conte és una narració escrita en prosa, generalment breu. Els contes poden ser tant de caràcter fictici com real. El conte, en tant que gènere (o subgènere) literari, té les seves pròpies característiques; és una forma destacada dins de la narrativa breu i, a diferència de la novel·la, presenta una concentració narrativa superior i una major intensitat. Té una il·lustre tradició escrita de segles, a la qual caldria afegir una important tradició oral, sovint també, destinades als infants.

El conte pot presentar diverses i diferents formes: 

Els contes tradicionals venen de la tradició oral de cada cultura i acostumen a tenir elements meravellosos i a ensenyar una lliçó moral. També es coneixen com a contes de fades o contes populars. Els contes populars es caracteritzen per l'ús d'un llenguatge molt col·loquial i de diverses fórmules d'encapçalament i d'acabament: Una vegada hi havia..., Temps era temps..., I van ser feliços i van menjar anissos, Catacric-catacrac, conte acabat, etc.

 Els "exemples" procedents de l'edat mitjana, utilitzats pels predicadors també amb un clar objectiu alliçonador.
 La "faula" o "apòleg", en què els protagonistes són animals que també donen una lliçó moral. En trobem ja exemples al segle VI aC amb Isop.
 Els "fabliaux", que eren contes còmics i satírics, com a tall d'exemple tenim el Decameró de Boccaccio i Contes de Canterbury de Geoffrey Chaucer.
 El "lai", conte amorós amb elements fantàstics. En són molt coneguts els Lais de Maria de França.

El conte literari, al contrari, es distingeix d'altres formes narratives com la novel·la sobretot per l'extensió (s'acostuma a prendre com a mesura el fet que es pugui llegir d'un sol cop, per bé que els límits no en són exactes). Julio Cortázar el defineix pel seu efecte, mentre que el conte és d'efecte únic, puix que s'explica una història, en la novel·la la voluntat és més global.

El conte ofereix, en la seva estructura sintètica, una gran intensitat en la trama. Cal que l'autor domini els registres, l'argument, els personatges, tots els aspectes de la creació, car en la síntesi és més fàcil d'advertir-hi les errors; per tant, el gènere demana més atenció i mestratge per part de l'escriptor. Ateses aquestes característiques d'especificitat i síntesi, el conte ha donat tot sovint mostres d'una rara i fascinant bellesa fruit de la meticulositat de l'autor.

Amb tot, històricament, el conte ha estat una molt bona manera de perpetuar la tradició literària en temps de guerra, així com ho feia la poesia. La seva poca extensió facilitava la distribució clandestina en temps de guerra, com ara durant la Guerra Civil espanyola, o prohibició lingüística, per exemple durant el règim dictatorial del franquisme. També en l'exili ha tingut una gran importància, puix que era més fàcil de publicar contes que novel·les; era viable de fer-lo aparèixer en revistes o petits facsímils més còmodament distribuïbles.

Contes (narrativa curta) en català al segle XX 
De la dècada del 1920 a la fi de la Guerra Civil, la literatura catalana gaudeix d'una gran maduració lingüística, estilística i d'una important diversificació de models literaris. La necessitat de creació de novel·la en català el 1925 fa que els autors catalans es dediquin a provar i experimentar; tant és així, que els contes esdevenen un "camp de proves" idoni en què assajar abans de fer el salt a la novel·la. Els autors més joves que exploraren la creació de narrativa breu ho feren usant, ja, la Gramàtica catalana de Pompeu Fabra; alguns d'aquests foren autors tals com Espriu o Calders. Malgrat tot, aquests relats no podran aconseguir una vertadera projecció social fins a la postguerra.

En superar el noucentisme, els autors s'interessen més per l'anàlisi, l'estudi reflexiu d'un ambient o caràcter i la seva reacció. Es guanya en narrativitat, alhora que l'atenció per la subjectivitat dels personatges comporta l'adopció de noves teories sobre l'inconscient difoses per Sigmund Freud, o de les tècniques literàries coma ara la memòria afectiva, provinent de Marcel Proust, o el monòleg interior de Joyce.

Amb el modernisme, autors que havien quedat bandejats, com Prudenci Bertrana, pogueren trobar el seu lloc en el panorama literari amb reculls de contes. En aquestes narracions, en molts casos, els autors feien reelaboracions dramàtiques de la inadaptació dels seus personatges a un entorn hostil o atzarós, amb una llengua molt expressiva i una tasca detallista de l'ambient; una gran autora que exemplifica el cas és Víctor Català amb reculls tals com Contrallums o Drames rurals.

Autors tals com Carles Soldevila o Miquel Llor, partidaris del noucentisme, optaren per la creació de contes que els permetien de proposar un ambient (generalment urbà) i estudiar com aquest afectava la intimitat d'algun personatge; per exemple, la descoberta de la sensualitat, una lliçó de ball, l'ombra d'una infidelitat d'un cònjuge...

Una de les grans influències que tingueren fou Josep Carner, de qui aprengueren que la llengua actua com un mecanisme de rellotgeria que funciona perfectament per a produir els contes dits "d'efecte", en què tot el plantejament és en funció de la sorpresa final. Els qui s'acolliren a aquesta concepció tendiren a l'humor i a la immutabilitat del narrador, totalment distant a la matèria que es tracta; també assagen una literatura de desmitificació i parodien caricaturescament la pròpia classe, la burgesia catalana. L'intel·lectualisme, els jocs de sentit i la ironia, d'una precisió quirúrgica, disseccionen les tares de la societat. L'antipsicologisme mena a l'esquematització; de vegades, fins i tot, el desenllaç inesperat, l'imprevist, esdevé aparatós i excessiu, absurd, en què tota lògica narrativa és distorsionada. És un recurs que es relaciona amb la irreverència de les avantguardes d'entreguerres o l'humor tan esbojarrat, però intel·ligent, dels germans Marx -un bon exemple n'és Una tragèdia a Lil·liput de Joan Oliver.

En temps de guerra esdevé una "arma" al servei de la moral col·lectiva que serveix per a infondre coratge a la rereguarda. Com a gènere, requereix menys temps i infraestructura per tal de ser difós; se serveix de la premsa per a arribar a la gent i pot arribar amb relativa facilitat a les trinxeres; esdevé, juntament amb el cinema i el cartellisme, un dels llenguatges més utilitzats. En aquestes creacions, l'intel·lectualisme hi és substituït per un realisme més viscut que reflecteix la realitat social i històrica del moment. Les petites històries i anècdotes del dia a dia de la guerra se salven de l'anonimat i passen a il·lustrar la dimensió col·lectiva del conflicte, autèntics retalls de vida moral. Amb tot, s'afavoreix el naixement de noves modalitats: la impressió del front, el carnet de notes del combatent o el dietari de campanya, a mig camí entre el document testimonial i la ficció. Algunes revistes com Amic i Mirador publiquen sovint certàmens literaris. La urgència amb la qual es necessitava aquesta producció feia que la qualitat se'n ressentís.

Versions catalanes de contes internacionalitzats 
 El ca d'en Bua i el moix d'en Pejolí (Alcover, volum 1) i L'ase de can Jeroni = Els músics de Bremen

 En Joan de l'Os

 Tres Al·lotes Fines = La Princesa i el pèsol

 La cueta de Na Marieta (Alcover, volum 10) i N'Elionoreta (Alcover, volum 20) = Raiponce

 N'Espirafocs i N'Estel d'Or (Alcover, volum 1; Cendrillon) o Na Francineta (Alcover, volum 18; Cendrillon) = La Ventafocs

 Na Magraneta (Alcover, volum 1) = Blancaneu

 El gallet, l'anyellet, la godineta i el drac (Alcover, volum 17) = Els tres porquets

Microconte 
Un microconte o microrelat és un conte molt breu, amb una extensió al voltant de 750 caràcters o 10 línies de text. Mentre que els contes habituals consten d'una narració breu d'un fet o d'una sèrie de fet reals o ficticis amb una tendència evident cap a la fantasia i cap a l'enginy, el microconte presenta aquestes característiques però portades a l'extrem. El microconte és un text literari narratiu que es caracteritza per la brevetat de contingut, és concís i d'una gran intensitat expressiva, com un veritable extracte que presenta l'essència d'una història. Aquest breu relat té una enorme capacitat suggeridora, textualment diu poc i narrativament condensa molt.

Autors destacats 
 Mercè Rodoreda
 Narcís Oller
 Charles Perrault
 Clive Staples Lewis
 Germans Grimm
 Hans Christian Andersen
 Jean de La Fontaine
 Jostein Gaarder

 Jesús Moncada
 Joaquim Ruyra
 Lewis Carroll
 Oscar Wilde
 Edgar Allan Poe
 Ernest Miller Hemingway
 Pere Calders
 Quim Monzó
 Sergi Pàmies
 Vicenç Pagès
 Victor Català / Caterina Albert

Referències

Vegeu també 
 Faula.
 Rondalla.
 Sindbad al-Hakim.
 El vell i el seu net.

Enllaços externs 

 Ciutat Maragda. El conte literari El conte en la teoria i en la pràctica, amb Olga Jornet, professora de "Conte" de l'Escola d'Escriptura de l'Ateneu, amb l'escriptor i periodista Jordi Nopca, Maria Bohigas i amb Jordi Puntí.
 Una mar de contesEspecialment dissenyat per a practicar la lectura a escola.