alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Eninmar

Eninmar era una ciutat estat de Mesopotàmia, de situació no establerta, però a la vora o propera al Tigris, segurament entre Larsa i Lagaix.

És coneguda perquè Sargon d'Accad la va conquerir cap al 2330 aC probablement en l'inici de la campanya contra els regnes elamites.

Sargon va perseguir Lugal-Zage-Si, rei de la dinastia d'Uruk, al que va vèncer i va fer presoner. La narració que es conserva explica que Sargon es va convertir en rei del territori de Sumer, o sigui d'Uruk, Ur, Eninmar, Lagaix i Umma.

Referències 

Ciutats sumèries
Accad
Elam
Huhunuri

Huhunuri fou un regne elamita que s'esmenta cap al 2500 aC. Es creu que estava situat al sud-est de Susa, abans d'arribar a Anshan.

Referències 

Civilitzacions antigues
Elam
Melukhkha

Melukhkha fou una regió sovint assenyalada com la regió de Makran, a la costa del Pakistan. Rebia aquest nom cap al 2300 aC per part dels accadis. Alguns sostenen que al Makran hi havia el regne de Magan (normalment ubicat a Oman), però encara que Magan i Melukhkha apareixen associats, s'han de buscar en un altre lloc, ni al Pakistan ni a Oman. Magan i Melukhkha són descrits com un territori desert i quan la seva posició és assenyalada se la situa a la proximitat d'Egipte.

En l'antiga llista babilònia de llocs geogràfics del , es descriu Magan com el país del bronze i Melukhkha com el país del samdu o malaquita. Les cartes d'Amarna en parlen al ; en una carta el governador egípcia de Fenícia pregunta quina ajuda se li enviaria des d'Egipte i Melukhkha, i el rei li va enviar 10 homes des d'aquesta segona. Assarhaddon (681-669 aC) diu que al sortir d'Egipte va anar a Melukhkha, una regió desèrtica sense rius, la qual s'estenia de la ciutat de Rapikh (Rapikhu, després Rafah) a la vora del riu d'Egipte (modern uadi al-Arish) i que després de rebre camells del rei dels àrabs va fer el trajecte fins a la terra i ciutat de Magan. Assurbanipal (669-631 o 627 aC) parla de les terres de Magan i Melukhkha des de les quals va dirigir-se a Egipte i Kush. La conclusió és que Magan i Melukhkha descriuen essencialment la mateixa terra, que seria la península del Sinaí. Magan, anomenada Makkan en assiri semític seria la clàssica Makna (avui dia les ruïnes de Mukna) i la seva regió, i Melukhkha seria el nom regional conjunt o almenys d'una part de la península.

La procedència del poble sumeri encara no disposa d'unes proves concloents que situïn amb exactitud el que en els seus textos anomenen Melukhkha, com tampoc es localitza amb seguretat l'illa de Tilmun, el paradís.

Bibliografia 
 

Accad
Pèrsia
Dilmun

Dilmun fou el nom que donaren els accadis a la regió d'al-Hassà, costa aràbiga entre Kuwait i Bahrain. Hi va haver un intens comerç amb aquesta regió.

Qal'at al-Bahrain, antic port i capital de Dilmun, està inscrit des del 2000 a la llista de la UNESCO del Patrimoni de la Humanitat.

Referències 
 

Sumer
Patrimoni de la Humanitat a Àsia
Història de Bahrain
Escut de Cantallops

L'escut oficial de Cantallops té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un llop de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 d'octubre de 1999 i publicat al DOGC el 3 de novembre del mateix any amb el número 3007.

El llop és un senyal parlant tradicional al·lusiu al nom del poble.

Vegeu també 
 Bandera de Cantallops
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Cantallops
Cantallops
Bandera de Cantallops

La bandera oficial de Cantallops té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el llop negre de l'escut d'alçada 7/9 de la del drap al centre.

Va ser aprovada el 20 de novembre de 2000 i publicada al DOGC el 12 de desembre del mateix any amb el número 3283.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Cantallops
Cantallops
Bandera de Campmany

La bandera oficial de Campmany té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, dividida en tres faixes iguals, verda la superior, groga la del mig i porpra la inferior.

Va ser aprovada el 31 de març de 1994 i publicada en el DOGC el 20 d'abril del mateix any amb el número 1886.

Vegeu també 
 Escut de Campmany
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Campmany
Campmany
Escut de Campmany

L'escut oficial de Campmany té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell obert de sinople acompanyat de 2 cases obertes de porpra, una a cada costat i d'un sarment o cep de vinya pampolat de sinople i fruitat de porpra a la punta. Per timbre una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 12 de maig de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.

S'hi representa el castell de Campmany (), actualment en ruïnes, que fou la seu d'una baronia i, més tard, el 1798, d'un marquesat (simbolitzat per la corona al capdamunt de l'escut). A banda i banda del castell, les cases al·ludeixen als altres dos pobles del municipi: Bosquerós i la Vall. El raïm fa referència als conreus principals de la localitat.

Vegeu també 
 Bandera de Campmany
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Campmany
Campmany
Escut de Cistella

L'escut oficial de Cistella té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una cistella d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 25 de febrer de 1997 i publicat al DOGC el 27 de març del mateix any amb el número 2360.

La cistella és un element parlant tradicional, al·lusiu al nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Cistella
Cistella
Escut de Darnius

L'escut oficial de Darnius té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un niu amb 3 pollets a dins i somat d'una parella d'ocells afrontats a cada extrem, tot d'or. Per timbre una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 5 d'agost de 1988 i publicat al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 1042.

Armes parlants tradicionals, al·lusives al "niu" que amaga el nom de la localitat. Darnius fou el centre d'una baronia; el 1692, Miquel Joan de Taverner-Montornès i d'Ardena, baró de Darnius, va esdevenir comte de Darnius, i això es veu reflectit per la corona del capdamunt de l'escut.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Darnius
Darnius
Escut de Fortià

L'escut oficial de Fortià té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. faixat d'or i de gules; 2n. d'argent, 2 faixes de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 23 de gener de 1989 i publicat al DOGC el 3 de febrer del mateix any amb el número 1102.

La primera partició mostra les armes dels comtes (faixat d'or i de gules), mentre que a la segona hi ha les armes dels senyors de castell local, els Fortià (dues faixes de sable sobre camper d'argent).

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Fortia
Fortià
Escut de Garriguella

L'escut oficial de Garriguella té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un pal faixat d'or i de gules acompanyat d'una branca de garric de 3 fulles i 2 glans d'or a la destra i d'un raïm de porpra pampolat d'or a la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 de gener de 1987 i publicat al DOGC el 13 de febrer del mateix any amb el número 803.

La branca de garric és un element parlant al·lusiu al nom del poble. El pal conté el faixat d'or i de gules dels comtes d'Empúries, senyors de la localitat. El raïm és el principal conreu de Garriguella, destinat a l'elaboració de vi amb denominació d'origen i cava.

Vegeu també 
 Bandera de Garriguella
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Garriguella
Garriguella
Bandera de Garriguella

La bandera oficial de Garriguella té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, formada per tres faixes, verda, vermella i verda, respectivament, i amb la faixa central d'amplària doble a la de les altres dues.

Va ser aprovada el 18 de juliol de 1990 i publicada en el DOGC el 13 d'agost del mateix any amb el número 1330.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Garriguella
Garriguella
Bandera de Garrigàs

La bandera oficial de Garrigàs (Alt Empordà) té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color verd fosc, amb una branca de garric groga amb una fulla a cada costat que apunten cap a la vora superior, i tres glans, la central que apunta cap a la meitat de la vora superior i les altres que apunten cap als angles inferiors; tot el conjunt, d'alçària 2/3 de la del drap i amplària 11/27 de la llargària del mateix drap, al centre.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 7 de febrer de 2002, i publicada en el DOGC el 8 de maig del mateix any amb el número 3631.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Garrigàs
Garrigàs
Escut de Garrigàs

L'escut oficial de Garrigàs té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un garric d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 24 de novembre del 2000 i publicat al DOGC el 27 de desembre del mateix any amb el número 3292.

La branca de garric és un element parlant relatiu al nom del poble.

Vegeu també 
 Bandera de Garrigàs
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Garrigas
Garrigàs
Escut de la Jonquera

Lescut de la Jonquera té per simbologia uns joncs com a element parlant que indiquen l'origen del nom de la vila de la Jonquera, «lloc abundant en joncs».

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

L'escut actual va ser aprovat el 17 de desembre del 1990 i publicat al DOGC el 16 de gener de l'any següent amb el número 1394.

Anteriorment el municipi havia adoptat un escut amb algunes diferències en el blasonament: «En camp d'or, quatre pals de gules, espetegats d'un grapat de joncs de sinople. Al timbre corona reial oberta.»

Bandera de la Jonquera 

La bandera de la Jonquera incorpora els símbols heràldics. La bandera oficial té la següent descripció:

Va ser aprovada en el ple de l'ajuntament del 21 de novembre de 2002, i publicada en el DOGC el 22 de gener de 2003 amb el número 3805.

Referències 

Jonquera
La Jonquera
Jonquera
Diyala

El Diyala o Sirwan (; ; ) és un riu de l'Àsia Occidental que neix a l'Iran amb el nom de Sirwan i pren el nom de Diyala en confluir amb el Hulwand, per desaiguar després al Tigris, a l'Iraq. Té una llargada de 445 km.

Neix prop de Sanandajd, a les muntanyes Zagros, a l'Iran. Està format per la confluència del riu Sirwan i el riu Tanjaro a la presa de Darbandikhan  a la governació de Sulaymaniyah al nord de l'Iraq. Cobreix una distància total de 445 km. Durant 32 km, fa frontera entre Iran i Iraq. Finalment, entra a Iraq i desemboca al Tigris sota Bagdad. Una resclosa a la part inferior del seu curs controla el cabal del riu i serveix per regar territoris al nord de Bagdad.

El riu dona nom a la governació de Diyala, a l'Iraq.

Referències

Vegeu també 
 Jubur
 Riu Karun

Rius de l'Iraq
Rius de l'Iran
Khabur

El riu Khabur (), també conegut com a Habor o Habur, és un riu de Síria, afluent del riu Eufrates, on desaigua, a Karkisiyya, més avall de la ciutat de Deir ez-Zor. Passa entre el Jàbal Abd-al-Aziz i les muntanyes de Sinjar. Els seus principals afluents són l'Aweidj, Dara, Djirdjib, Jaghjagh, Radd, Sawr i Zergan o Zargan (riu Mardin). Neix al sud-est de Turquia i té 320 km de llargada.

Històricament, la vall del Khabur va ser el centre de la cultura hurrita, especialment la ciutat de Nagar. Els hurrites van fundar diversos regnes a la zona, entre ells l'important regne de Mitanni. La Bíblia diu que els captius jueus que va fer Salmanassar V i que es va emportar cap a Mesopotàmia s'establiren a la riba d'aquest riu.

El riu va ser molt conegut a l'antiguitat clàssica. En parlen (i l'anomenen amb diferents noms): Plini el Vell (que l'anomena Chaborras), Claudi Ptolemeu (Χαβώρας 'Caboras'), Procopi (Chabura), Estrabó, Zòsim i Ammià Marcel·lí (Aborras, Ἀβόρρας), i Isidor de Carax (Aburas, Ἀβούρας). Tots els autors el descriuen com un riu molt important, i Ammià Marcelí diu que l'emperador Julià l'Apòstata el va travessar amb un pont de barques.

Modernament, la vall del Khabur forma una conca de 16.000 quilòmetres quadrats de terra cultivable. A més a més, al nord-est del riu hi ha la zona de major producció de petroli de Síria; això, juntament amb les diverses preses als afluents de l'Eufrates, converteix aquesta zona en essencial per al desenvolupament de l'estat sirià. Aquest riu és anomenat també Gran Khabur per distingir-lo del Petit Khabur.

Referències

Vegeu també 
 Ceràmica de Khabur
 Petit Khabur

Rius de Síria
Rius turcs de la conca del Shatt al-Arab
Balikh

El riu Balikh o Belikh () és un riu de Turquia i Síria, afluent de l'Eufrates, en el qual desaigua després de passar per la ciutat de Raqqa. Es creu que l'antiga ciutat d'Haran, on vivia el pare d'Abraham, es trobava a la seva riba, tot i que altres sostenen que el riu d'Haran era el Khabur.

En el passat va rebre el nom de Balissus (grec Balissos), o també Belias i Bilecha. A la seva riba es va produir una primera batalla entre Cras i els parts, i on el fill de Cras, Publi, fou derrotat (53 aC).

Referències

Bibliografia 
 

Imperi Part
Derrotes romanes
Rius de Síria
Geografia històrica de Síria
Rius turcs de la conca del Shatt al-Arab
Tigris

El Tigris (en persa antic Tigr; en arameu Deqlath; ; en turc i ; en hebreu, en textos bíblics, חִדֶּקֶל, Hiddéqel; en grec antic Τίγρης, Tigres, i en ) és, juntament amb l'Eufrates, un dels dos grans rius que defineixen la Mesopotàmia; és el més oriental de tots dos i travessa l'Iraq des de les muntanyes de l'Anatòlia. El nom Tigris ve de l'antic persa i significa ‘el ràpid’. Un altre nom per a aquest riu, usat des del temps dels perses, és Arvand, que significa el mateix. El nom d'Arvand, en persa modern, es refereix avui dia a la part baixa del Tigris, el riu que en àrab és anomenat Shatt al-Arab.

Neix a les muntanyes del Taure, a l'est de Turquia, i recorre 1.900 km cap al sud-est fins a ajuntar-se amb l'Eufrates a Al-Qurna, al sud de l'Iraq, per després anar a parar al golf Pèrsic amb el nom de Shatt al-Arab. Els seus afluents principals són el Diyala i el Zab.

Bagdad, la capital iraquiana, es troba a la riba occidental del Tigris, mentre que la ciutat portuària de Bàssora hi està situada a banda i banda, ja prop de la desembocadura, a la part coneguda com a Shatt al-Arab. Als temps antics, moltes de les grans ciutats mesopotàmiques s'aixecaven al costat del riu o no gaire lluny, i l'aigua del Tigris va irrigar la civilització sumèria. Les ciutats erenques notables incloïen Nínive, Ctesifont i Selèucia del Tigris, mentre que les aigües del Tigris arribaven a la ciutat de Lagash a través d'un canal construït cap al 2400 aC. La ciutat natal de Saddam Hussein, Tikrit, també toca al riu i el seu nom deriva precisament d'aquest.

El Tigris ha estat una important via de comunicació i transport en un país majoritàriament desèrtic. Fins a Bagdad, és navegable per a vaixells de poc calat, però el transport riu amunt fins a Mossul només és accessible amb rais i barcasses. El transport fluvial va perdre importància durant el  des del moment que el ferrocarril Bàssora-Bagdad-Mossul i les carreteres es van endur una gran part del tràfic de mercaderies.

El riu es veu embassat per un gran nombre de preses tant a l'Iraq com a Turquia, per tal de proveir d'aigua i regar les regions àrides i semidesèrtiques properes a la seva vall. Els embassaments també han evitat inundacions a la part iraquiana, que abans eren habituals arran de la fosa de les neus a les muntanyes turques pels volts de l'abril. El recent embassament del riu a la part turca ha estat subjecte de controvèrsia, tant pels seus efectes sobre el medi com per la potencial reducció del cabal riu avall.

Referències

Vegeu també 
 Hadnum
 Malqum
 Litau

Rius de l'Iraq
Rius turcs de la conca del Shatt al-Arab
Zab

Zab és el nom de dos rius que recorren l'Iran, Turquia i Iraq i van a parar al Tigris

 El Gran Zab (Zab Ala) o Zab Superior, neix a les muntanyes del Taure i recorre 426 km fins al Tigris, on arriba més avall de Mossul. El seu nom antic en llatí fou Lycus (grec Lycos).

 El Petit Zab (Zab Asfal) o Zab Inferior neix al nord-oest de l'Iran i recorre 402 km, en gran part per Iraq, arribant al Tigris prop de Baiji. El seu nom antic fou Kapros (grec) o Caprus (llatí).

Localitats irrigades pel Zab 
 Barzan

Rius turcs de la conca del Shatt al-Arab
Rius de l'Iraq
Rius de l'Iran
Xatt al-Arab

El Xatt al-Arab (, ‘Costa dels Àrabs’) o Arvand (, Arvandrūd) és un riu format a la ciutat d'Al-Qurna (Iraq) per la unió de l'Eufrates i el Tigris, que corren junts els últims 170 km fins a arribar al golf Pèrsic. Aigües avall de la ciutat iraquiana de Bàssora forma la disputada frontera entre l'Iraq i l'Iran.

El Tractat d'Erzerum de 1847 entre Pèrsia i l'Imperi Otomà hi va reconèixer la sobirania turca però amb drets de navegació per als perses. Els desacords fronterers entre Pèrsia i els otomans van durar des del  fins al 1914, i després van continuar entre l'Iraq i l'Iran. El 1980, l'Iraq va envair l'Iran per aquesta qüestió, però en acabar la guerra el 1988 no es va produir cap modificació territorial.

Els ports principals són la ciutat iraquiana de Bàssora i les iranianes de Khorramxahr i Abadan.

Referències 

Rius de l'Iran
Rius de l'Iraq
Gran Zab

El Gran Zab o Zab Superior (;  o ; ) és un riu que neix al territori del Kurdistan del Nord prop del llac Van, i entra al Kurdistan del Sud, on desaigua al riu Tigris. La conca rep Les aigües d'un gran nombre d'afluents. Porta més aigua a la primavera i menys a l'estiu. A la seva conca, s'han planejat sis preses, però només una se'n va portar a terme, la de Bekhme. El seu nom clàssic fou Lycus (Lycos o Zabatus), que no s'ha de confondre amb els multiples Licos (Lycus/Λύκος) de l'Àsia Menor. El riu Gran Zab o Superior no s'ha de confondre amb el riu Zab Inferior o Petit Zab.

En aquest indret, tingué lloc la Batalla del riu Zab en la qual els abbàssides derroten l'exèrcit omeia. Set mesos després, es captura Marwan II i se li dona mort, culminant així la revolució abbàssida.

Vegeu també 
 Sarlis

Referències 

Rius asiàtics de l'oceà Índic
Rius de la conca del Shatt al-Arab
Belili

Belili va ser una deessa sumèria de la llum, germana de la deessa Bilulu i del déu pastor Dumuzi.

Era una de les personificacions de la Gran Mare, la mare terra, amb un immens poder. El seu nom es llegeix en una tauleta d'argila trobada a Ur, que explica en escriptura cuneïforme l'Epopeia de Guilgameix.

Referències

Enllaços externs 
 Anunnaki — Sumerian Gods (en anglès)

Déus de la mitologia sumèria
Gatumdu

Gatumdu, Gatumdag o Gatumdug va ser una deessa sumèria adorada a Lagaix. No es coneix el significat del seu nom. Estava casada amb el déu Ningirsu de Girsu.

Es deia que era la mare de la ciutat estat de Lagaix, o la seva fundadora divina. En parlen unes inscripcions del rei Gudea de Lagaix (2144 aC - 2124 aC). Ur-Nanxe, el primer rei de la primera dinastia de Lagaix, li va construir un temple. Alguns reis posteriors de la ciutat, com ara Eannatum I i Entemena, la van considerar la seva mare divina, encara que aquest paper també el va jugar la deessa Bau, com en el cas de Lugalanda i Urukagina. es possible que les dues deesses s'unifiquessin més tard en una de sola. Durant la Tercera dinastia d'Ur, encara era adorada, i se li feien ofrenes de mantega, formatge, farina i dàtils.

Referències

Enllaços externs 
 Anunnaki — Sumerian Gods 

Déus de la mitologia sumèria
Nanna

Nanna (en sumeri: 𒀭𒋀𒆠 DŠEŠ.KI, DNANNA) va ser el déu tutelar de la ciutat sumèria d'Ur. És un déu de la Lluna, també conegut com a Suen i Sin pels accadis i els babilonis (en accadi: 𒂗𒍪 EN.ZU, pronunciat Su'en, Sîn).

Als segells cilíndrics, se'l representa com un vell amb una barba llarga i el símbol de la mitja lluna. En el sistema astrològic-teològic està representat pel nombre 30 i la lluna. Aquest nombre probablement es refereix al nombre mitjà de dies (concretament al voltant dels 29,53) que té un mes lunar, mesurat entre successives llunes noves. És fill d'Enlil i de Ninlil i es va casar amb Ningal. Amb ella va tenir els déus que simbolitzen els fenòmens atmosfèrics, com ara Adad, i de Utu/Xamaix, "el Sol". També d'Inanna/Ixtar, la deessa del planeta Venus.

Se l'anomenava també En-zu, que significa "senyor de la saviesa". Durant el període circa 2600 aC–2400 aC, quan Ur va exercir la supremacia sobre la vall de l'Eufrates, Nanna/Sin va ser considerat el cap del panteó de la religió mesopotàmica. En aquest període se'l designava "pare dels déus", "cap dels déus", "creador de totes les coses". La "saviesa" personificada pel déu de la lluna es referia també a la ciència de l'astronomia o a la pràctica de l'astrologia, on l'observació de les fases de la lluna és un factor important. Es va establir la doctrina d'una tríada formada per Sin/Nanna i els seus fills.

Sin tenia una barba feta de lapislàtzuli i muntava sobre un bou alat. El toro era un dels seus símbols, que va prendre del seu pare Enlil, anomenat "Toro del cel", juntament amb la mitja lluna. Un text sumeri conegut am el nom dEnlil i Ninlil parla del descens d'aquestes dues divinitats a l'inframón Ninlil estava embarassada de Nanna/Sin, on es van dur a terme tres "substitucions" per permetre el naixement i l'ascens de Nanna/Sin. La història mostra algunes similituds amb el text conegut com el Viatge d'Inanna als inferns.

Bibliografia 
 Hall, Mark Glenn. A study of the Sumerian moon-god, Nanna/Suen. University of Pennsylvania 1985. 2 vols. Tesi doctoral.

Referències

Enllaços externs 
 Déus sumeris

Déus de la mitologia sumèria
Déus de la mitologia accàdia
Nanshe

Nanshe (en sumeri, 𒀭𒀏) va ser la deessa de la ciutat sumèria de Nina, que depenia de la ciutat de Lagaix. Era una divinitat relacionada amb els aiguamolls, el mar, els ocells, els peixos, el benestar i la interpretació dels somnis.

Era la filla d'Enki i de Ninhursag. Estava casada amb Nindara. També se la considerava la deïtat protectora de les vídues i dels orfes.

Les seves habilitats profètiques que explicava a través dels somnis li permetien interpretar el destí tant dels déus com dels homes. Va ensenyar l'art de la profecia als sacerdots babilonis i tenia com a escriba la deessa Nisaba, protectora de l'escriptura.

Referències

Enllaços externs 
 Déus sumeris

Déus de la mitologia sumèria
Nisaba

Nisaba (sumeri: 𒀭𒉀 DNAGA; posteriorment 𒀭𒊺𒉀 DŠE.NAGA), també Nisabal, Ninhursag, Nanibgal o Nídaba (Dnídaba) va ser la deessa sumèria de les canyes i de la fertilitat. En temps d'Assíria, se la considera, a més, com la deessa de l'escriptura, del saber i de l'astrologia. Els seus santuaris eren a Eresh, a Uruk i a Umma.

En diversos mites es diu que formava part del cercle de divinitats que acompanyaven Enlil. Se li coneixen diversos epítets: «dama de la saviesa», «mestra de gran saviesa» i «supervisora insuperable» entre altres.

Se la considerava protectora de l'escriptura, de les cançons i de la literatura, i era l'escriba de la deessa Nanshe. En principi era una divinitat agrícola i es creu que amb l'aparició del llenguatge escrit va ser la protectora d'aquest art.

Referències

Bibliografia 
 Uhlig, Helmut: Die Sumerer. Ein Volk am Anfang der Geschichte. (1992, 2002). Bastei Lübbe, .
 Mosterin, Jesús. El Pensamiento arcaico: Historia del pensamiento , Alianza editorial, 2006, . 

Déus de la mitologia sumèria
Nunbarshegunu

Nunbarshegunu fou la dea tutelar de la ciutat sumèria de Nippur. Era la mare de Ninlil (esposa d'Enlil).

Referències 
 Religió sumèria

Enllaços externs 
 Déus sumeris

Déus de la mitologia sumèria
Bilulu

Bilulu fou una deessa sumèria, germana de la deessa Belili i del déu Dumuzi. És una de les protagonistes dEl mite d'Inanna i Bilulu.

Enllaços externs 
 Anunnaki — Sumerian Gods (en anglès)

Déus de la mitologia sumèria
Nindara

Nindara (en cuneïforme 𒀭𒊩𒌆𒁯𒀀) era el déu casat amb la deessa Nanshe de Nina, una ciutat sumèria depenent de Lagaix.

No es té gaire coneixement de la funció d'aquesta divinitat. Se suposa que pel fet que el seu culte es donava principalment a una ciutat portuària, tenia com a epítet «el senyor del mar sant», i de vegades «el recaptador d'impostos del mar». Des del regnat d'Eannatum I (ensi de Lagaix cap al 2470 aC a 2430 aC) portava el títol de «mestre poderós». Gudea, ensi de Lagaix entre els anys 2144 aC i 2124 aC, atribuïa a Nindara el fet de donar-li força, segons una inscripció. Igual que la seva muller, estava relacionat amb els ocells.

Referències

Enllaços externs 
 Déus sumeris

Déus de la mitologia sumèria
Dumuzi

Dumuzi, Amausshumgal, Tummuz, Tammuz (en hebreu תַּמּוּז), en àrab تمّوز, tammūz; en accadi duʾzu, dūzu; en sumeri Dumuzid (fill del tro) va ser un déu de la mitologia sumèria germà de les deesses Belili i Bilulu.

Es va casar amb Inanna, la deessa de l'amor i de la guerra, identificada amb el planeta Venus. Sembla que van confluir dues divinitats diferents en aquesta figura per això se'l representa com un pescador o un pastor. En tot cas, és el déu de la fertilitat i el creixement. Va protagonitzar una baixada a l'infern, un tema recurrent en totes les mitologies antigues, i per això coneixia de prop la mort i podia regular la vida (sembla haver influït en el mite de Demèter). Els ritus que celebraven aquests esdeveniment van tenir força acceptació popular i se centraven en la simulació d'un funeral que durava una setmana durant el solstici d'estiu. Aquesta tradició va penetrar fins i tot entre els jueus (hi ha una protesta d'Ezequiel al respecte).

Referències

Vegeu també 
 Geshtinanna

Enllaços externs 
 Déus sumeris

Déus de la mitologia sumèria
Catàbasis
Déus de la mitologia accàdia
Nintu

Nintu, coneguda també amb els noms de Nintí o Mami.

Se la considera la deessa mare principal de la ciutat sumèria de Keshi. Estava casada amb Shulpara, o de vegades amb An. Va participar en la creació de la humanitat: va agafar la sang i la carn d'un déu sacrificat, la va barrejar amb argila i la va col·locar en catorze motlles, set per a les dones i set per als homes. Després, va esperar nou mesos fins que va néixer la primera generació. Aquest mite s'explica al poema èpic anomenat Atrahasis.

Referències

Enllaços externs 
 Déus sumeris

Déus de la mitologia sumèria
Turdur

Turdur, Durtur, Duttur, Sirtur o Sirtir (sumeri: 𒀭𒁍𒁺) fou la deessa sumèria de la fertilitat (referida principalment a la terra). Era mare de Dumuzi i Geštinanna.

Referències 

Déus de la mitologia sumèria
Aglutinant

Llengua aglutinant, llengua que forma els seus mots per encadenament o combinació de morfemes
 Aglutinant (química), substància adhesiva o que pot desenvolupar propietats adhesives barrejada amb altres substàncies
 Aglutinant (pintura), substància que es barreja amb el pigment per tal d'adherir-lo al suport
Escut de Llançà

L'escut oficial de Llançà té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, 3 llances d'atzur, fustades de gules, sostingudes sobre un peu ondat d'atzur. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 17 d'abril de 1986 i publicat al DOGC el 21 de maig del mateix any amb el número 688.

Les tres llances són el senyal parlant tradicional relatiu al nom de la vila. El peu representa la mar Mediterrània, vora la qual s'aixeca Llançà.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Llanca
Llançà
Escut de Llers

L'escut oficial de Llers té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell de gules obert acostat de 2 rocs d'atzur. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 4 de desembre del 2003.

S'hi representa el castell de Llers (), seu d'una baronia del comtat de Besalú, que al  va ser comprada pels Rocabertí als antics propietaris, el monestir de Sant Pere de Ribes. Precisament els dos rocs d'atzur sobre camper d'or provenen de les armes dels Rocabertí. La corona recorda els barons de Llers.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Llers
Llers
Escut de Masarac

L'escut oficial de Masarac té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una espasa d'argent guarnida d'or i un bàcul d'abat d'argent passats en sautor. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 de novembre de 1991 i publicat al DOGC el 29 del mateix mes amb el número 1524.

L'espasa i el bàcul són els atributs de sant Martí, soldat i bisbe, que és el patró del poble.

Vegeu també 
 Escut de Sant Martí Vell
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Masarac
Masarac
Escut de Maçanet de Cabrenys

L'escut oficial de Maçanet de Cabrenys té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una maça de sable posada en pal acostada d'una cabra arrestada de gules, a la destra, i d'un roc d'atzur, a la sinistra. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 25 de juny de 1993 i publicat al DOGC el 7 de juliol del mateix mes amb el número 1767.

La maça és el senyal parlant tradicional al·lusiu al nom de la vila. El castell de Maçanet va pertànyer a la baronia de Cabrenys, que el 1313 va passar als Rocabertí. Els altres dos elements provenen de les armories d'aquestes dues famílies: la cabra de gules dels Cabrenys i el roc d'atzur dels Rocabertí.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Macanet de Cabrenys
Maçanet de Cabrenys
Bandera de Maçanet de Cabrenys

La bandera oficial de Maçanet de Cabrenys té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb dues faixes juxtaposades a baix, vermella la superior i blava la inferior, d'un gruix cadascuna d'1/6 de l'alçada del drap. Al cantó del pal, la maça negra de l'escut, d'una alçada de 4/9 de la del mateix drap.

Va ser aprovada el 12 de juny de 1998 i publicada en el DOGC el 21 de setembre del mateix any amb el número 2728.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Maçanet de Cabrenys
Macanet de Cabrenys
Escut de Navata

L'escut oficial de Navata té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra, acompanyades al cap d'un roc d'atzur perfilat d'or. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 28 d'abril de 1993 i publicat al DOGC el 7 de maig del mateix any amb el número 1742.

Les claus són l'atribut de sant Pere, el patró local, i el roc d'atzur fimbriat d'or prové de les armes dels Rocabertí, barons de Navata des de 1249. La corona recorda que la vila fou el centre d'una baronia.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Navata
Navata
Bandera de Navata

La bandera oficial de Navata té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, dividida en barra en dues parts iguals, la superior vermella, i la inferior, dividida també en barra, en dues meitats iguals, blanca la superior i groga la inferior. Al cantó del pal un roc blau perfilat de groc, d'alçada d'1/3 de la del drap i separat de l'angle per 1/9.

Va ser aprovada l'11 d'abril de 1994 i publicada en el DOGC el 20 d'abril del mateix any amb el número 1886.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Navata
Navata
Escut d'Ordis

L'escut d'Ordis representa els símbols del municipi d'Ordis (Alt Empordà): unes espigues d'ordi com a senyal parlant al·lusiu al nom de la localitat, i uns rocs d'atzur sobre camper d'or que són les armes dels Rocabertí, comtes de Peralada, que eren els senyors del poble.

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 4 d'agost de 1987 i publicat al DOGC el 14 de setembre del mateix any amb el número 889.

Bandera d'Ordis 

La bandera d'Ordis té la següent descripció oficial:

Va ser aprovada el 21 de juny de 1995 i publicada en el DOGC el 12 de juliol del mateix any amb el número 2074.

Referències 

Ordis
Ordis
Ordis
Escut de Palau de Santa Eulàlia

L'escut oficial de Palau de Santa Eulàlia té el següent blasonament:

Escut caironat, d'or, un palau de sable obert sobremuntat d'un capel d'ardiaca de sable i d'un sautor de gules, l'un damunt l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 10 d'octubre de 1995 i publicat al DOGC el 25 del mateix mes amb el número 2120.

El palau és un senyal parlant al·lusiu al nom del poble. El municipi el formen dues poblacions principals: Santa Eulàlia de Palau, la capital actual (representada pel sautor o creu de Santa Eulàlia, la patrona del poble), i Palau-sardiaca, la capital històrica (representada pel capel d'ardiaca, un senyal parlant relatiu al nom de la localitat, que literalment vol dir "palau de l'ardiaca"), que va donar nom al municipi fins al .

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Palau de Santa Eulalia
Palau de Santa Eulàlia
Bandera de Palau de Santa Eulàlia

La bandera oficial de Palau de Santa Eulàlia té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, groga amb tres creus en aspa, situades una damunt de l'altra, de proporcions d'1/3 de l'altura del drap la més ampla, de color negre; la segona d'amplada, de 2/9 i de color groc; i la tercera, d'1/9, de color vermell.

Va ser aprovada el 23 de maig de 1997 i publicada en el DOGC el 13 de juny del mateix any amb el número 2412.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Palau de Santa Eulàlia
Palau de Santa Eulàlia
Bandera de Palau-saverdera

La bandera oficial de Palau-saverdera té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, bicolor en barra verda i groga.

Va ser aprovada el 3 de maig de 1994 i publicada en el DOGC el 16 de maig del mateix any amb el número 1897. Es basa en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà
 Escut de Palau-saverdera

Referències 

Palau-saverdera
Palau-saverdera
Escut de Palau-saverdera

L'escut oficial de Palau-saverdera té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un palau de sinople obert. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 2 de desembre de 1992.

El palau de sinople, o verd, és un senyal parlant al·lusiu al nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Palausaverdera
Palau-saverdera
Escut de Pau

L'escut oficial de Pau té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un paó d'atzur. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 28 de maig de 1984.

El castell del poble fou el centre d'una baronia, que va pertànyer als Pau fins al . L'escut de la localitat són les mateixes armes parlants dels barons: un paó d'atzur sobre camper d'argent, i té la corona de baró al capdamunt.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Pau
Pau (Alt Empordà)
Bandera de Pau

La bandera oficial de Pau (Alt Empordà) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb el paó reial blau de l'escut d'altura 7/9 del drap, situat al primer terç vertical.

El Ple de l'Ajuntament del 2 de setembre de 2003 de Pau (Alt Empordà) va adoptar l'acord d'aprovar la bandera municipal, la qual fou publicada en el DOGC el 28 d'octubre del mateix any amb el número 3997. Es va publicar una correcció d'errada en el DOGC número 4159 del 22 de juny de 2004.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Pau
Pau (Alt Empordà)
Semites de Mesopotàmia

Els sumeris descriuen l'entrada dels semites a Mesopotàmia abans del 3000 aC com una inundació, és a dir en termes similars al diluvi, però com una inundació de persones. És difícil dir com podien saber els escribes sumeris el que havia passat però segurament es van inspirar en el que va passar a la segona onada. Els semites eren originalment nòmades i es van expandir per Mesopotàmia i Síria.

A l'alta Mesopotàmia van arribar a suplantar a la població local, de cultura sumèria. Els que van envair la Mesopotàmia s'anomenen acadians per la futura ciutat d'Akkad, la seu del més important imperi de l'època (2340 aC-2223 aC). Se sap que es van establir a la regió del riu Diyala, i a Mari.

A la baixa Mesopotàmia el procés d'introducció va ser més lent. Els semites es van anar establint a les ciutats. Se sap que la concentració més gran de semites era a Kix cap al 2350 aC, però abans ja s'esmenten reis amb nom semita, i és possible que els reis de nom sumeri fossin en realitat semites integrats a la cultura sumèria. Es detecten nombroses paraules sumèries d'origen semita-acadià, i nombroses paraules acadianes d'origen sumeri sobretot a l'agricultura i el regadiu.

La segona onada de semites va arribar cap al 2100 aC/2000 aC. Se'ls anomena martu (en sumeri) o amurru (en acadià), d'on ve la paraula moderna "amorreus" per anomenar el poble, i havien sorgit de la primera onada amb noves aportacions, però continuaven essent nòmades. També se'ls diu canaanites perquè la llengua que parlaven era molt semblant a la llengua canaanita (en realitat canaanites, fenicis i hebreus eren subgrups regionals dels Amurru potser amb aportacions autòctones). No només van entrar a l'Acàdia i Sumer sinó que els amurru varen establir regnes a Síria, però la llengua semita acadiana va resistir i va absorbir els martu que arribaren al país.

Referències 

Accad
Sumer
Mesopotàmia
Montesinos

Los Montesinos, municipi del País Valencià a la comarca del Baix Segura
 Antoni Montesinos (Carlet, ~1754 - València, 1822), músic valencià, mestre de capella del Reial Col·legi del Corpus Christi de València
 Antonio de Montesinos (Castella, ~1475 - Veneçuela, 1540), frare dominic i missioner
 Eugeni Montesinos i Somoza (Barcelona, 1898 - ?), futbolista català de les dècades de 1910 i 1920
 Francis Montesinos (Llíria, València, 1950), dissenyador de moda valencià 
 Guillermo Montesinos (Castelló de la Plana, 1948), actor valencià 
 Juan Antonio Montesinos García (Alacant, 1932 - 2014), polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles i fundador d'Alianza Popular 
 José Montesinos Checa (València, 1869 - 1947), advocat i polític valencià 
 Macarena Montesinos de Miguel (Alacant, 1961), política valenciana 
 Manuel Montesinos Gómiz (Alacant, 1905 - 1990), polític valencià 
 Ramon Montesinos Calaf (Barcelona, 1943 - Alella, 2010), futbolista català dels anys 60 
 Toni Montesinos Gilbert (Barcelona, 1972), crític literari
San Isidro

San Isidro (Lima), districte de la Província de Lima, al Departament de Lima (Perú)
 San Isidro (Texas), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas
 Partido de San Isidro, partido (subdivisió) de la província de Buenos Aires, Argentina
 San Isidro (Buenos Aires), capital del partido homònim de l'Argentina.
Escut de Peralada

L'escut oficial de Peralada té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. d'argent, una creu plena d'atzur; 2n. de gules, 3 pals d'or carregats cada un de 3 rocs d'atzur. Per timbre una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 14 de juny de 1988 i publicat al DOGC l'11 de juliol del mateix any amb el número 1016.

El castell de la vila (del , reconstruït al  i engrandit en estil renaixentista al ), que ara és un famós casino de joc, fou el centre del comtat de Peralada. El comtat, originàriament lligat al d'Empúries (un dels comtats fundadors de Catalunya), fou concedit el 1599 a Francesc Jofre de Rocabertí. L'escut de la població presenta tradicionalment una creu d'atzur sobre camper d'argent i les armes parlants dels Rocabertí: tres pals d'or sobre camper de gules, carregats amb rocs d'atzur. Al capdamunt, la corona recorda els comtes de Peralada.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Peralada
Peralada
Bandera de Peralada

La bandera oficial de Peralada (Alt Empordà) té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, de camper vermell, carregat amb tres pals grocs, i cadascun d'aquests carregat amb tres rocs heràldics blaus.

Els set pals són del mateix gruix. És una bandera heràldica de les armes de la família Rocabertí, marquesos de Peralada. Està relacionada amb les banderes de Sant Mori, Navata, Albanyà i Ordis.

Va ser aprovada el 25 de setembre de 1990 i publicada en el DOGC el 5 d'octubre del mateix any amb el número 1351.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Peralada
Peralada
Escut de Pontós

L'escut oficial de Pontós té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r de sinople; 2n d'argent; ressaltant sobre la partició un pont de 2 ulls de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 d'octubre de 1999 i publicat al DOGC el 26 de novembre del mateix any amb el número 3024.

El pont és un senyal parlant tradicional al·lusiu al nom del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Pontos
Pontós
Escut del Port de la Selva

L'escut oficial del Port de la Selva té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una barca de sable flotant sobre un peu ondat d'atzur, sobremuntada d'una creu patriarcal patent de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 25 de novembre de 1991 i publicat al DOGC el 9 de desembre del mateix any amb el número 1527.

La barca és un element tradicional de l'escut de la vila, i fa al·lusió al port de pesca, actualment un important centre turístic al nord de la Costa Brava. La creu fa referència al monestir romànic de Sant Pere de Rodes, que s'aixeca als esperons rocosos de Cap de Creus, dins el municipi.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

}

Port de la Selva
El Port de la Selva
Escut de Riumors

L'escut oficial de Riumors, municipi de l'Alt Empordà, fou aprovat l'any 1983 i té el següent blasonament:

Escut caironat d'argent, 2 cintes ondades abaixades d'atzur acompanyades en cap de 2 caps de mort de sable posats en faixa ressaltant cadascun sobre 2 tíbies de sable passades en sautor. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 20 de gener de 1983 i publicat al DOGC el 18 de febrer del mateix any amb el número 305. Es va publicar una errada al DOGC número 329 el 18 de maig del mateix any.

Escut parlant: tant les calaveres rialleres com els rius del peu de l'escut fan referència al nom del poble. Els dos rius simbolitzen, alhora, la Muga i el Fluvià.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Riumors
Riumors
Escut de Roses

L'escut oficial de Roses té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, 3 roses de gules botonades d'or i barbades de sinople. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 19 de març de 1992 i publicat al DOGC el 30 del mateix mes amb el número 1575.

Les roses són el senyal parlant tradicional al·lusiu al nom de la vila.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Roses
Cultura de Roses
Bandera de Roses

La bandera oficial de Roses té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, blanca, amb les tres roses vermelles botonades de groc i barbades de verd de l'escut, dues situades a la meitat superior del drap, la primera a 2/7 de l'asta i la segona a 2/7 del vol, i la tercera centrada a la meitat inferior.

Va ser aprovada el 22 de setembre de 1995 i publicada en el DOGC el 16 de novembre del mateix any amb el número 2115.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Cultura de Roses
Roses
Bandera de Sant Mori

La bandera oficial de Sant Mori (Alt Empordà) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, groga, amb un triangle amb la base en l'altura del pal i el vèrtex en la meitat de l'altura del vol, de color vermell, sobremuntat d'un altre triangle amb la mateixa base i el vèrtex en el punt mig de la bandera, de color groc i carregat d'un roc d'altura d'1/3 de la del drap, de color blau.

Els dos triangles sobreposats simbolitzen una punta de llança. La llança és el símbol del patró del poble, Sant Maurici. El roc és per la família Rocabertí, antics senyors feudals i marquesos de Sant Mori.

Va ser aprovada el 2 de desembre de 1992 i publicada en el DOGC el 18 de desembre del mateix any amb el número 1684.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Sant Mori
Sant Mori
Escut de Sant Mori

L'escut oficial de Sant Mori –aprovat el 28 de maig de 1992 i publicat al DOGC el 10 de juny– té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una llança de gules posada en pal acostada de 2 rocs d'atzur. Per timbre una corona de marquès.

La llança és l'atribut de Maurici d'Agaunum, sant patró de la localitat. Els dos rocs d'atzur a banda i banda, sobre camper d'or, provenen de les armes dels Rocabertí, senyors del castell de Sant Mori, que fou el centre de la baronia de Sant Mori que, el 1893, va esdevenir marquesat (cosa que es veu reflectida per la corona de marquès al capdamunt de l'escut).

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Sant Mori
Sant Mori
Escut de Santa Llogaia d'Àlguema

L'escut oficial de Santa Llogaia d'Àlguema té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una creu abscissa patent concavada de gules angulada de 4 raigs rectilinis d'atzur; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de gener de 1984 i publicat al DOGC el 22 de febrer del mateix any amb el número 409.

La creu angulada és el senyal tradicional de l'escut del poble, possiblement relacionat amb Leocàdia de Toledo (Santa Llogaia), patrona de la localitat. Els quatre pals de les armes de Catalunya recorden la jurisdicció reial a través del consell municipal de Figueres, del qual depenia el poble de Santa Llogaia.

Vegeu també 
 Bandera de Santa Llogaia d'Àlguema
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Santa Llogaia d'Alguema
Santa Llogaia d'Àlguema
Bandera de Santa Llogaia d'Àlguema

La bandera oficial de Santa Llogaia d'Àlguema (Alt Empordà) té la següent descripció:

Bandera de drap de color groc, de proporcions 2 a 3 entre la llargada i l'amplada, que durà al seu centre geomètric la creu de l'escut municipal, vermella amb raigs blaus; les dimensions màximes de la creu seran 7/9 de l'amplada de la bandera.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament el 14 de desembre de 1989 i publicada en el DOGC el 12 de gener de l'any següent amb el número 1241.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Santa Llogaia d'Alguema
Santa Llogaia d'Àlguema
Escut de Saus, Camallera i Llampaies

L'escut oficial de Saus, Camallera i Llampaies té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. d'argent, una palma de sinople posada en pal enfilada d'una corona de flors de gules fullades de sinople; 2n. faixat d'or i de gules de 6 peces. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 19 de maig de 1987 i publicat al DOGC el 5 de juny del mateix any amb el número 847.

La palma i la corona de llorer són els atributs de santa Eugènia màrtir, patrona del poble de Saus, que fins a l'octubre del 2006 va donar nom al municipi. A la segona partició hi ha les armes dels comtes d'Empúries, senyors de les terres del municipi actual.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Saus, Camallera i Llampaies
Saus, Camallera i Llampaies
Escut de Siurana

L'escut oficial de Siurana té el següent blasonament:

Escut caironat partit ondat: 1r de sinople; 2n d'argent; ressaltant sobre la partició un castell de l'un en l'altre obert. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 de gener de 1997 i publicat al DOGC el 4 de febrer del mateix any amb el número 2323.

S'hi veu el castell del poble (), dins el comtat d'Empúries. Al  va pertànyer als Senesterra, i a la fi del  el poble va esdevenir una batllia reial. La partició ondada recorda els antics aiguamolls de Siurana, avui dia dessecats.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Siurana
Siurana
Escut de Terrades

L'escut oficial de Terrades té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una arpa d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 de maig de 1993.

L'arpa és el senyal tradicional de l'escut del poble, i és l'atribut de santa Cecília, la patrona local.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Terrades
Terrades