alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Llama

El o la llama (Lama glama) és un gran camèlid originari dels Andes (Sud-amèrica), particularment del Perú. Les llames són animals socials i viuen amb els altres com un ramat. La seva llana és suau i només conté una petita quantitat de lanolina. Les llames poden aprendre tasques senzilles després d'unes quantes repeticions. Quan utilitzen una motxilla, poden transportar entre el 25 i el 30% del seu pes corporal durant 8 a 13 km. El nom «llama» (en el passat també s'escrivia "lama" o "glama") va ser adoptat pels colons europeus dels nadius peruans.

Llama s'utilitza a vegades, amb un sentit més ampli, per designar qualsevol dels quatre animals sud-americans emparentats de la família Camelidae: el llama, la vicunya, l'alpaca i el guanac.

Importància econòmica 
Abans de la presència espanyola, les llames foren representades en la ceràmica Mochica (200-600 dC) i van constituir els únics animals ungulats domèstics de l'Imperi Inca. Van ser apreciats no solament com a bèsties de càrrega, sinó també per la seva carn i les llanes. Després de l'arribada dels espanyols, les llames foren utilitzades en lloc del cavall, del bou, de la cabra i de les ovelles, animals originaris del Vell Món, però la seva escassa eficiència va fer que fossin ràpidament desplaçades a un segon pla per aquestes espècies després de la conquesta.

Eren usades per tots els pobles andins des del sud de Colòmbia a l'Araucanía al sud de Xile. La seva població abans de la conquesta s'estima en 30 a 50 milions d'animals; eren el principal bestiar d'aquestes tribus i nacions, encara que després de la conquesta la seva població es va reduir marcadament, igual que la dels indígenes.

Ús 
La llama continua sent utilitzada pels pobladors andins per la seva llana, carn, i com a transport de mercaderia. La seva fibra s'usa per teixir abrics, els seus intestins per fer cordes i tambors, i els seus excrements com a combustible. Encara avui, al Perú i a les zones andines de Bolívia i del nord-oest de l'Argentina, la seva llana, de bona qualitat, és produïda i comercialitzada.

Escuts andins 
La llama és el símbol patriòtic bolivià que representa el regne animal o fauna autòctona de Bolívia i es troba representada en l'Escut de Bolívia des del 2004, en substituir a l'alpaca. També apareixia en el primer escut del Perú de 1820, si bé després fou reemplaçada per una vicunya.

Cal destacar que la llama també és present en l'escut comunal de la ciutat xilena de Calama.

Referències 

Mamífers del Perú

Mamífers de l'Equador
Mamífers de Bolívia
Andes
Camèlids
Artiodàctils domèstics
Segovia

Toponímia:
 Segòvia, ciutat espanyola a la part meridional de la comunitat autònoma de Castella i Lleó
 Departament de Nueva Segovia, departament de Nicaragua
 Estació de Segòvia-Guiomar, estació d'alta velocitat propietat d'ADIF
 LAV Madrid-Segòvia-Valladolid, línia d'alta velocitat 
 Província de Segòvia, província espanyola a Castella i Lleó
 Esdeveniments:
 Concòrdia de Segòvia, tractat que dona naixement a la Monarquia Catòlica i pel qual s'unien dinàsticament la Corona de Castella i la Corona d'Aragó el 1475 
 Fuga de Segòvia, fugida de 29 presos polítics del penal de Segòvia el 1976 
 Organitzacions:
 Caja Segovia, caixa d'estalvis castellana amb seu a Segovia 
 Biografies:
 Andrés Segovia (1893 - 1987), guitarrista clàssic espanyol 
 Rosita Segovia (Barcelona, 1922 - 2003), ballarina de dansa clàssica i dansa espanyola, coreògrafa i professora de dansa espanyola 
 Rufino Segovia del Burgo (Madrid, 1985), futbolista espanyol que ocupa la posició de davanter.
Constel·lació de la Corona Austral

La Corona Austral (Corona Australis) era una de les 48 constel·lacions Ptolemaiques, i també una de les 88 constel·lacions modernes. El nom fa contrast amb Corona Borealis. Aquesta constel·lació ha estat considerada, a vegades, la corona de Sagitarius, que hauria caigut enterra per algun motiu. És una constel·lació d'estels aparentment febles, el més brillant és α, Alfecca Meridiana, de la magnitud 4,1. Alfa Coronae Australis, de color blanc, està a 129 anys llum, i és 30 vegades més brillant que el nostre Sol.

Situada al sud d'alfa, β és una supergegant groga, de magnitud 4,11, 450 vegades més brillant que el Sol. La seva feblesa aparent és deguda al fet que està situada a 508 anys llum del nostre sistema.

Gamma, de magnitud 4,30, es pot veure a prop d'alfa, i molt pròxima a la Constel·lació del Sagitari. De color groc està a 58 anys llum de la Terra. Aquest bell estel doble és 5 vegades més lluminós que el Sol.

A Corona Australis hi ha un bell cúmul globular de magnitud 6,60, NGC 6541, a 23.000 anys llum en direcció al centre de la Via Làctia. Té un diàmetre angular de 23' d'arc, i està format per estel de la 13a magnitud.

Història 
La denominació de la constel·lació ha estat controvertida. El 1922 la Unió Astronòmica Internacional a la seva primera Assemblea General publicà els noms de les constel·lacions, i l'abreviatura de tres lletres. Aquests noms, amb els límits oficials de les constel·lacions, foren publicats en dos llibres de la UAI autoritzats per Eugène Delporte el 1930, Delimitation scientifique des constellations, i Atlas Céleste.

Malauradament, la mateixa UAI donà el 1932 una segona llista de noms amb una abreviació alternativa de quatre lletres. En aquesta segona llista, Corona Australis esdevingué "Corona Austrina". Si bé "Corona Austrina" encara apareix a la plana web de la UAI, el nom de Corona Australis és usat extensament.

Notes

Enllaços externs 

 Plana de la UAI sobre les constel·lacions
 Plana sobre Corona Australis
Golf de Finlàndia

El Golf de Finlàndia (finès: Suomenlahti, suec: Finska vikenestonià: Soome laht, rus: Фи́нский зали́в, Finski zaliv) és un braç oriental del mar Bàltic situat entre Finlàndia (al nord) i Estònia (al sud) que s'acaba a l'estuari del Nevà, a Rússia. Allí, a l'extrem oriental del golf, hi ha la ciutat de Sant Petersburg, la segona del país. Altres ciutats importants banyades pel golf són Hèlsinki i Tallinn, capitals dels seus respectius estats. És característic per la seva baixa profunditat i salinitat.

Referències 

Golf
Finlàndia
Golfs de Rússia
Golf
Golf
Constel·lació de la Corona Boreal

La Corona Boreal (Corona Borealis) és una petita però ben definida constel·lació del nord (hemisferi boreal) amb els principals estels formant un arc semicircular. És una de les 88 modernes constel·lacions, i també una de les 48 constel·lacions de Ptolemeu, que es referia a ella com a Corona. El terme "Borealis" va ser afegit després per diferenciar-la de Corona Australis, la corona del sud.

Constel·lació de l'hemisferi boreal, situada entre les d'Hèrcules i del Serpent.

Té 36 estels visibles a ull nu, dels quals un de segona magnitud, α-Coronae Borealis, que és un doble espectroscòpic situat a 71 anys llum. Les seves components són blanques, i les seves magnituds respectives, 2,31 i 2,42.

Fets notables 
No té estels de la primera magnitud. L'estel més brillant, Alfecca (també coneguda com a Gemma) és de la magnitud 2,2 (feble estel variable) i que es considera un membre del difús cúmul obert de Ursa Major. Aquesta constel·lació conté molts estels variables. Dos dels més coneguts són R Coronae Borealis i T Coronae Borealis.

Notables objectes del cel profund 
Corona Borealis no té objectes de cel profund brillants. Abell 2065 és un cúmul de galàxies molt concentrat, amb més de 400 membres, de la 16a magnitud.

Mitologia 
A vegades es considera a Corona Borealis com la corona donada per Dionís a Ariadna, la filla de Minos de Creta. Altres vegades es considera que pertany a Bootes, en cert sentit, sia el que sia el que això vulga representar.
Espaitemps

L'espaitemps és un concepte introduït per Hermann Minkowski el 1908, que fusiona el temps i l'espai absoluts de Newton en una nova entitat de quatre dimensions, les tres ordinàries de l'espai amb la quarta del temps. Si bé en la seva concepció original és geomètricament «pla», matemàticament és peculiar, ja que el temps es comporta com una coordenada espacial però amb valors en els nombres imaginaris. La teoria de la relativitat general del 1915 introduí l'efecte de la gravitació, la qual cosa suposa que l'espaitemps de Minkowski no és pla, sinó que està corbat.

El teixit espaitemps és un element cosmològic introduït per Albert Einstein l'any 1915 en la seva teoria de la relativitat general.

Aquest concepte de teixit espaitemps suposa que tot l'univers està format per un teixit elàstic que aparentment és pla, tot i que quan rep una càrrega d'energia i massa es deforma, i crea al seu voltant el camp gravitatori d'aquell cos. Aquest descobriment d'Einstein va superar la concepció newtoniana d'un univers rígid i pla.

Formulació 
Isaac Newton, en escriure els seus Philosophiae Naturalis Principia Mathematica (1687), suposava que la gravetat era una força instantània que explicaria les raons per les quals la Terra gira al voltant del Sol o la Lluna no se separaria del nostre planeta.

L'any 1905, Einstein va publicar la teoria de la relativitat especial, en la qual va demostrar raons per les quals res no pot viatjar a través de l'espai a velocitats superiors a la de la llum. Aquest fet va posar el físic alemany en un compromís, ja que si res no podia anar a velocitats superiors a la de la llum, la gravetat tampoc podia fer-ho com ens ho va fer saber Newton.

Després de desbancar la gravetat newtoniana, Albert Einstein va fer conèixer al món sencer un element que canviaria per complet el coneixement del funcionament del nostre univers, el teixit espaitemps, un teixit flexible i elàstic aparentment pla, que es deforma en rebre un cos celeste que presenti massa i energia (com ens va demostrar en la seva famosa equació E=mc²).

Referències

Enllaços externs 
 Vídeo Teoria de la relativitat

Relativitat
Magnituds físiques
Criminologia

La criminologia és una ciència que estudia el crim entès com a fenomen social i individual, incloent-ne les causes i les conseqüències que se'n deriven, el comportament criminal i l'impacte que aquest genera en la legislació. La investigació en criminologia posa en pràctica mètodes científics per corroborar hipòtesis i oferir prediccions a llarg termini, amb la fi de desenvolupar teories que puguin ajudar a explicar i comprendre els fets, les causes, les conseqüències i altres circumstàncies al voltant del crim per tal d'aconseguir-ne la prevenció.

El 1885, l'italià, Raffaele Garofalo, professor de Dret, va encunyar el terme italià, criminologia. Gairebé al mateix temps, l'antropologista francès, Paul Topinard, el va utilitzar per primera vegada en francès criminologie.

No hem de confondre els conceptes criminologia i criminalística. Mentre que la criminologia és una ciència multidiciplinaria que es dedica a l'estudi del delicte, causes, conseqüències, maneres de prevenir-los, la criminalística apareix quan el delicte ja s'ha comès i així poder recol·lectar "les peces del puzle" per trobar l'autor del crim.

Escola del pensament 
A mitjans del , va sorgir la criminologia quan els filòsofs socials van començar a reflexionar sobre el crim i els conceptes del dret. Amb els anys, s'han desenvolupat diverses escoles del pensament.

Escola clàssica 
Aquesta escola va sorgir al s. XVIII en el període de la Il·lustració. Els pensadors d'aquesta escola creien que els éssers humans eren lliures, iguals i racionals, desfent-se de la idea que el delinqüent era diferent de la resta de població, l'únic factor que permetia actuar contra fets delictius era l'intimidació de la pena.

Segons Cesare Beccaria en el seu llibre "Dels delictes i les penes" (1764) per aconseguir que una pena fos efectiva, aquesta havia de complir els següents requisits:

 Celeritat: Els organismes actuen ràpidament contra els fets.
 Certesa: La població sap que les accions delictives seran perseguides.
 Severitat: El mal que crea la pena es superior al benefici obtingut pel delicte.

Vegeu també 
 Criminalística

Referències
Alejandro Amenábar

Alejandro Fernando Amenábar Cantos, conegut com a Alejandro Amenábar (Santiago de Xile, 31 de març de 1972) és un director de cinema, actor, compositor, productor, i guionista, de mare espanyola i pare xilè.

Biografia 
Un any després del seu naixement, i a causa de la dictadura de Pinochet, els pares del director es van traslladar a Madrid, on va créixer i estudiar. El 1990 ingressà els estudis a la facultat de Ciències de la informació de la Universitat Complutense de Madrid (especialitat en imatge), que abandonà un any després decebut davant la poca "pràctica" que hi trobà.

La seva pel·lícula Agora, sobre la filòsofa Hipàcia d'Alexandria, va ser rodada a l'illa de Malta i es va estrenar el 2009. La primavera de 2014 rodarà la pel·lícula de terror Regression, que tindrà com a protagonista Ethan Hawke.

L'any 2019 estrena Mientras dure la guerra, una pel·lícula de 107 min. de duració ambientada en l'estiu de 1936, a primeries de la Guerra Civil Espanyola.

Al 2021 va dirigir La Fortuna, la seva primera sèrie de televisió, basada en la novel·la gràfica de Paco Roca i Guillermo Corral: El tesoro del cisne negro.

Entre els molts premis i nominacions, d'entre els quals destaquen diversos Premis Goya, una nominació al BAFTA, i una menció honorable al Festival de Cinema de Berlin, l'any 2005 guanyà un Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa amb Mar adentro.

L'any 2004 va parlar obertament de la seva homosexualitat a les revistes Shangay i Zero.

Filmografia

Referències 

Directors de cinema espanyols
Productors de cinema espanyols
Compositors de cinema
Guionistes espanyols
Compositors xilens
Guanyadors del Premi Goya al millor director novell
Guanyadors del Premi Goya al millor director
Guanyadors del Premi Goya al millor guió original
Guanyadors de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics al millor director
Guanyadors del Premi Antena de Oro
Alumnes de la Universitat Complutense de Madrid
Directors de pel·lícules guanyadores del premi Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa
Globus d'Or a la millor pel·lícula de parla no anglesa
Directors de cinema xilens
Productors de cinema xilens
Guionistes xilens
Músics de Santiago de Xile
Empresaris americans
Compositors espanyols
Escriptors de Santiago de Xile
Guanyadors del Premi Goya a la millor música original
Naixements del 1972
Cirurgia ortopèdica

La cirurgia ortopèdica (de orthos: adreçar, corregir i paidos: nen) estudia i tracta els processos congènits (deformitats amb les que la persona neix) i adquirits (deformitats adquirides, processos degeneratius com l'artrosi, lesions tumorals i processos infecciosos) de l'aparell locomotor.

El terme ortopèdia va ser descrit, per primer cop, pel metge francès M. Andry el 1714, al fer referència al tractament de les deformitats de la columna vertebral dels nens mitjançant la correcció postural. A ell se li deu també el símbol de l'ortopèdia al representar-la com un petit arbre tort que s'intenta adreçar lligant-lo a un pal dret.

Referències
Arturo Soria Mata

Arturo Soria Mata va ser un urbanista espanyol conegut especialment per la seva formulació de la ciutat lineal.

Nat a Madrid el 1844, fou de formació autodidacta. Hom hi veu influències de Herbert Spencer i Cerdà. Començà a desenvolupar la seva teoria a partir de 1886.

Morí el 1920.

Arquitectes madrilenys
Urbanistes espanyols
Morts a Madrid
Joc (desambiguació)

Joc: Varietat d'activitats pel gaudi recreatiu sense regles fixades.
 Joc estructurat: Forma de jugar estructurada, normalment per l'entreteniment.
 Joc (sistema de puntuació): sistema de puntuació d'alguns esports com el tennis.
 Joc (terme d'economia)
 Joc (fabricació): diferència de diàmetres en un ajust entre eix i forat.
Joc (sistema de puntuació)

Aquest article és sobre el sistema de puntuació. Per a uns altres significats, vegeu joc (desambiguació).

Joc (set en anglès) s'utilitza en el sistema de puntuacio de molts esports (per exemple, tennis o voleibol). Un joc es guanya amb un determinat nombre de punts, i el guanyador del partit és el que aconsegueix un cert nombre de jocs (típicament dos o tres).

Altres jocs, com els de cartes, anomenen joc a un torn o moment parcial del joc complet que serveix per a comptabilitzar els punts per a cada jugador.

Esport
Noms de Déu en el judaisme

En la tradició jueva, es considera que el nom d'una cosa conté part de la seva essència. Per aquesta raó, el nom de Déu és meritori d'un respecte especial.

El nom de Déu, quan s'escriu, s'ha de tractar amb reverència i s'ha de prendre cura de què aquest, un cop escrit, no sigui esborrat ni desfigurat. Està escrit en els textos bíblics amb quatre lletres hebrees Iod (י), He (ה), Vau (ו) i He, formant el tetragrama (tradicionalment conegut, sobretot per als cristians, com a Jehovà, i actualment com a Jahvè). El nom de Déu no es pronuncia, substituint-se durant la pregària per formes alternatives, com ara Haixem o millor, ha-Xem ('el nom', הַשֵּׁם). Un altre dels noms utilitzats és Adonai (en hebreu אֲדֹנָי 'Senyor').

La diversitats de noms que donaren els israelites a Déu es deu a un intent per evitar la condemnació de Levític 24:16:

Qui blasfemi contra el nom del Senyor serà condemnat a mort. Tota la comunitat l'apedregarà. Tant si és un immigrant com si és un nadiu israelita, morirà perquè ha blasfemat contra el nom del Senyor.

Així doncs, en funció del context es fa servir un nom o altre: Adonai, per exemple, és un nom que els jueus fan servir a les pregàries, ja que creuen que pronunciar Jehovà és un pecat. En termes gramàtics Adonai és de nombre plural, essent Adoni la seva versió singular. En aquest cas, el plural equival a una forma respectuosa i no a un plural sintàctic.

Referències 

Judaisme
Déus únics
Hebban olla vogala

Hebban olla vogala és el començament d'un dels texts més antics que es coneix en neerlandès. Fou trobat el 1932 al marge d'un manuscrit llatí que provenia de l'abadia de Rochester (a Kent) si bé es guardava a Oxford. Es creu que fou escrit el , tot i que podria ser encara més antic.

El text complet és:
Hebban olla vogala nestas hagunnan hinase ic andu thu. Wat unbidan we nu?
que es podria traduir al català com:
Tots els ocells han començat els nius excepte jo i tu. Què esperem ara?
Compari's el text original amb la versió en neerlandès actual:
Hebben alle vogels nesten begonnen, behalve ik en jij. Waarop wachten we nu?

Tradicionalment s'havia interpretat com a gargots fets per un monjo tot provant la ploma. Investigacions recents realitzades per Frits van Oostrum, de la Universitat d'Utrecht, aventuren però la possibilitat que tingui relació amb poesia femenina, més concretament d'origen morisc (de la península Ibèrica); no per la llengua sinó pel contingut. En tot cas, la seva antiguitat i precari estat de conservació en fan la lectura difícil, i no és clar que cada lletra transcrita sigui la correcta.

Una altra possible interpretació que en trenca la visió ortodoxa és la que sosté el professor belga Luc de Grauwe, segons la qual les frases no serien neerlandès sinó anglès antic. Cal recordar que l'anglès actual està fortament influït per les llengües romàniques, especialment el francès normand, i que patí una immensa simplificació gramatical, però que originàriament s'assemblava molt a una altra llengua germànica occidental, el frisó.

Notes i referències

Enllaços externs 

 Notícia sobre el possible origen anglès del text 

Neerlandès
Josep Vento i Ruiz

Josep Vento i Ruiz (València, 1925 - Madrid, 2005) va ser un pintor valencià cofundador del grup Hondo i impulsor de la Nova Figuració durant la dècada dels cinquanta al segle passat.

Vento va cursar estudis a l'Escola de Belles Arts de Sant Carles a València i posteriorment, gràcies a una beca de la Diputació de València, els va ampliar a Madrid. Va fundar el grup artístic Z i va impulsar el grup Hondo juntament amb Juan Genovés. El 1949 va ser pensionat de la Diputació de València. De 1954 a 1960 visqué a Madrid on va treballar en diverses pintures murals.

La seva evolució pictòrica passà d'un estructuralisme amb influències de Paul Klee fins a un neoconstructivisme de subtils grafismes i va potenciar la Nova Figuració a Espanya de la qual en va ser un dels cultivadors més destacats.

Les seves obres poden veure's als Museus d'Art Contemporani de Madrid i Sevilla en el d'Art Modern d'Alexandria i en el de Belles Arts de ciutat de València.

Referències

Bibliografia 
 Informalismo y expresionismo abstracto: La Colección del IVAM: IVAM Centre Julio González, 4 julio-24 septiembre 1995 / [comisario, Vicente Todolí; selección de textos, Nuria Enguita y Carlos Pérez] 

Pintors valencians contemporanis
Pintors de València
Alumnes de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles
Morts a Madrid
Any litúrgic

L'església catòlica celebra l'obra salvadora del Senyor en dies determinats al llarg de l'any. Lany litúrgic representa la celebració actualitzada de les etapes més important d'aquest pla salvador. Cada setmana, el diumenge, commemora la seva resurrecció, i una vegada cada any la celebra especialment, juntament amb la seva passió, en la màxima solemnitat de la Pasqua. La Pasqua és la més important de les festes cristianes; des de l'any 325 se celebra el diumenge següent a la lluna plena (14 del mes hebreu de nissan) després de l'equinocci de primavera, i a partir d'aquesta data s'organitza el calendari de l'any litúrgic.

L'any litúrgic s'inicia el primer diumenge d'Advent que s'escau normalment a finals del mes de novembre o a principis de desembre i acaba la setmana 34 del Temps Ordinari. Es fonamenta en dos ritmes que es completen entre si:
 Propi del Temps: que segueix els Misteris de Crist: Advent, Nadal, Quaresma, Pasqua i Temps Ordinari.
 Propi dels Sants: que recull les celebracions fixes en el calendari de la Mare de Déu i els Sants.

El denominador comú de tots dos és la celebració del Misteri de Crist.
 Advent: 4 setmanes. Ornaments morats.
 Nadal: des de la nit del 24 de desembre fins a la festivitat del Baptisme del Senyor. Ornaments blancs.
 Quaresma: des del dimecres de Cendra al dijous Sant al matí. Ornaments morats, excepte el diumenge de Rams, que són vermells.
 Pasqua:
Tridu pasqual: 
 Dijous Sant. Ornaments blancs.
 Divendres Sant. Ornaments vermells.
 Dissabte Sant. Ornaments vermells (per a la litúrgia de les Hores)
 Diumenge de Pasqua: Vetlla Pascual i diumenge de Pasqua. Ornaments blancs.
Cinquantena Pasqual: Des del diumenge de Pasqua (ornaments blancs), fins al diumenge de Pasqua de Pentecosta (ornaments vermells).
 Temps Ordinari: 33 o 34 setmanes que acaben en el Diumenge de Crist Rei. Ornaments verds.

L'església catòlica ha establert tres cicles litúrgics, A, B i C que se succeeixen repetidament i que permeten que es pugui llegir la major part de la Sagrada Escriptura. El primer diumenge d'Advent, inici de cada nou any litúrgic, s'inicia també un nou cicle.

Ritus cristians
Any liturgic
Catolicisme
Borkum

Borkum (frisó Boarkum) és la més occidental de les illes frisones orientals, que constitueix un municipi del districte de Leer (Frísia Oriental).

L'illa està situada entre dos estrets, el Westereems a l'oest (separant-la de Memmert) i l'Ostereems a l'est (a l'altra banda del qual hi ha Rottumeroog). Al nord hi té el Mar del Nord, mentre que al sud és banyada pel Mar de Wadden. Tot i estar davant de la costa de la província neerlandesa de Groningen, pertany a l'estat de Baixa Saxònia (Alemanya).

Té una àrea de 30,6 km² i una població de 5.583 habitants (2003), concentrada en un únic poble que també es diu Borkum.

Només els residents tenen dret de circular-hi amb cotxe.

Ajuntament 

Illes Frisones
Municipis de la Baixa Saxònia
Illes d'Alemanya
Rif (Frísia)

Rif és un ample illot sorrenc del Mar de Wadden, prop de l'illa de Schiermonnikoog.

En origen un banc de sorra, actualment té una alçada que arriba al metre i mig sobre el nivell mitjà del mar, amb, des de fa uns quants anys, tendència lleugera a la formació de dunes. El banc aparagué arran del tancament del Lauwerszee el 1969, que disminuí el flux d'aigua a l'estret entre Amelân i Schiermonnikoog, pel que el canal que les separava s'anà omplint de sediments i esdevenint menys profund. La platja occidental de Schiermonnikoog va créixer, i un antic baix proper esdevingué un banc: el Rif.

Tot i no acollir encara vida vegetal, l'illa serveix de punt de nidificació per a molts ocells durant l'època reproductora (maig a agost), pel que el seu accés hi és llavors prohibit. És a més un lloc de descans de foques.

Illots de les Illes Frisones
Corrent continu

El corrent continu (CC o DC Direct current) és un tipus de corrent elèctric on el sentit de circulació del flux de càrregues elèctriques no varia. El flux de càrregues es produeix a través d'un conductor, com podria ser un fil metàl·lic, però també es podria establir a través d'un semiconductor, un aïllant o fins i tot al buit com passa a un tub de raigs catòdics. En aquest tipus de corrent elèctric les càrregues elèctriques flueixen sempre en el mateix sentit, essent un tret característic enfront del corrent altern. Un sinònim en desús de corrent continu és corrent galvànic.

El científic francès André-Marie Ampère va introduir la noció de corrent continu conjecturant que es mou del pol positiu al pol negatiu d'una pila voltaica de la qual els terminals estan connectats. La primera xarxa elèctrica comercial, desenvolupada per Thomas Edison des del 1882, utilitzava corrent continu. Avui dia, a causa dels avantatges del corrent altern pel que fa a possibilitats de transformació i transport, les xarxes de transport i distribució utilitzen gairebé de manera exclusiva corrent altern. En el cas d'aplicacions que necessiten corrent continu, com en el cas del ferrocarril que utilitza el sistema de tercer rail, el corrent altern arriba a una subestació que utilitza un rectificador per convertir-lo en corrent continu.

Aplicacions 
El corrent continu s'utilitza normalment per a aplicacions on necessitem un baix voltatge, especialment on l'energia és produïda per piles o per sistemes d'energia solar (cèl·lules fotoelèctriques), ja que ambdós només produeixen CC. A un circuit amb corrent continu, és important no canviar la polaritat, a menys que el dispositiu tinga un díode que ho permeta (la majoria de dispositius no ho permeten).

Magnituds elèctriques 
En un circuit de corrent continu les magnitus elèctriques que utilitzem son:

 Quantitat d'electricitat (Unitat: Coulomb: C). Lletra de la magnitud: Q
 Intensitat de corrent elèctric (Unitat: Ampere: A). Lletra de la magnitud: I
 Força electromotriu o FEM (Unitat: Volt: V). Lletra de la magnitud: ɛ
 Tensió o Voltatge (Unitat: Volt: V). Lletra de la magnitud: V o U
 Resistència elèctria (Unitat: Ohm: Ω). Lletra de la magnitud: R
 Conductància (Unitat: Siemens: S). Lletra de la magnitud: G

Vegeu també 
 Corrent altern
 Guerra dels corrents

Enllaços externs 

 http://www.electricasas.com/diferencias-entre-corriente-continua-y-corriente-alterna/ 
 AC/DC: What's the Difference? 

Electricitat
Punt cec

El punt cec és la regió de la imatge que es forma a la retina que coincideix amb el disc del nervi òptic. Atès que al disc òptic no hi ha cèl·lules sensibles a la llum, la imatge que es forma queda indefinida en aquest punt.

Explicació del fenomen 
El nervi òptic recull els axons de les neurones fotorreceptores que formen la retina (cons i bastons) per dur el senyal visual des de l'ull cap al cervell. Les cèl·lules receptores, que s'escampen per la retina per formar la imatge, estan orientades, curiosament, amb els axons cap dins de l'ull i no cap enfora com es podria esperar per simplicitat. Això fa que un cop format el feix d'axons que és el nervi òptic, aquest hagi de sortir travessant la pròpia retina de camí al cervell.

Tanmateix, la visió normal no es veu afectada pels punts cecs. La manca de llum en un punt de la imatge a cada ull és reparada pel cervell en reconstruir la imatge. La visió bifocal permet que el que no veu un ull ho vegi l'altre i el cervell quina informació processa. Mirant amb un sol ull, la imatge corresponent al punt cec s'emplena promitjant la imatge que l'envolta. Així, mirant amb un sol ull una paret blanca amb un topo vermell, es pot enquadrar la imatge de manera que el topo vermell forma la imatge sobre el punt cec i, en conseqüència desapareix de la vista.

Els gats, per contra, no reparen la imatge i mouen els ulls i el cap per evitar els punts cecs.

Evolució 
L'anterior és vàlid per l'ull humà i per altres animals però no pas tots.

L'evolució de l'ull comença fa 540 millions d'anys i en fa 2 millions que l'aparició del primer ull amb genuina formació d'imatge provoca una forta competició que afavoreix l'evolució simultània de diversos tipus d'ulls. L'ull de calamars i sípies és un exemple d'ull molt semblant a l'ull humà que evita el punt cec. D'altra banda, aquests dos ulls demostren l'evolució convergent i una llunyana ascendència comuna (pre-Cambrià).

Experiment 

Amb un senzill experiment es pot provar l'existència del punt cec i dibuixar-ne el mapa.
Instruccions: obre la imatge a mida real i apropa la cara a trenta centímetres de la pantalla. tanca l'ull dret i amb l'esquerre mira la taca grossa. jugant amb la distància a la pantalla i amb la inclinació del cap, trobaràs que hi ha una posició per la qual la taca petita desapareix.

Anatomia de l'ull
Nervi òptic

El nervi òptic, o nervi cranial II, el formen les fibres nervioses que des de la part posterior de la retina de cada ull porten els senyals nerviosos cap a la part posterior del cervell, on hi ha la zona que processa les imatges captades.

Els dos nervis s'uneixen en el quiasma òptic on les fibres s'entrellacen, i abans de dividir-se en els dos canals òptics, part de l'aportació provinent del camp visual del cantó dret s'encamina cap al costat esquerre del cervell i a l'inrevés.

El cervell, en el còrtex visual, integra tota la informació visual en un conjunt. El creuament parcial de fibres nervioses que es produeix al quiasma òptic, juntament amb què la vista de cada ull comporta angles una mica diferents l'un de l'altre, fa que la visió pugui ser tridimensional, estereoscòpica, fent possible la percepció de les perspectives.

Hi ha uns cossos geniculats laterals disposats al recorregut de les fibres que funcionen com estacions repetidores per mantenir la qualitat de la informació. En aquests punts alguns científics creuen que la informació visual es coordina amb impulsos enviats per uns altres òrgans sensorials.

Aquests cossos també ajuden a l'eliminació d'informacions provinents dels ulls que arribarien al cervell quan s'està concentrant en alguna altra percepció provinent d'una altra entrada.

Referències

Vegeu també 
 Vista
 Sistema sensorial
 Sistema visual
 Distròfia endotelial de Fuchs

Enllaços externs 

 Histology Learning System, Boston University

Optic
Anatomia de l'ull
Unió Astronòmica Internacional

La Unió Astronòmica Internacional (International Astronomical Union, en anglès, o Union Astronomique Internationale en francès) està formada per 9.040 membres individuals i 63 membres nacionals en tot el món. És membre del Consell Internacional de la Ciència. És l'autoritat en matèria de noms d'estels, planetes, i altres objectes celestes, i fenòmens, així com dels estàndards en astronomia.
La UAI va ser fundada el 1919 com una fusió de diferents projectes internacionals, entre ells, la Carte du Ciel, la Unió Solar, i l'Oficina Internacional del Temps. El seu primer president fou Benjamin Baillaud. La seva actual presidenta és Catherine J. Cesarsky.

Disciplines principals 
La UAI coordina 37 comissions i 85 grups de treball sobre diferents temes astronòmics agrupades en 12 disciplines principals.

Assemblees Generals 
L'Assemblea General de la UAI es reuneix cada tres anys.

La XVIIth General Assembly està planejada pel 2009 a Rio de Janeiro (Brasil).
La XXVIIIth General Assembly està planejada pel 2012 a Pequín, Xina.

Enllaços externs 

 Plana de la UAI

Organitzacions astronòmiques
Citació

Una citació és una referència a un altre document. Hi ha moltes regles a favor del format i ús de tals citacions en diferents camps:

 En precedents legals.
 En citacions teològiques.
 En l'establiment de bases científiques.

Referències 

Bibliografia
Referència bibliogràfica

La referència bibliogràfica és el conjunt d'elements que descriuen un document. Els elements d'una referència bibliogràfica defineixen un document: alguns són necessaris i imprescindibles per identificar-lo; altres són opcionals i sovint el completen. Com més elements s'incloguin més exhaustiva serà la referència. Tot text d'investigació conté citacions inserides al llarg del text que exposa la recerca d'altres i les referències bibliogràfiques, és a dir, les obres consultades per al treball de recerca. Pel caràcter extens de la referència bibliogràfica, és més fàcil errar en la seua presentació.

La disposició dels elements d'una referència bibliogràfica no és la mateixa si es tracta d'un llibre o una monografia, d'una part d'un llibre, d'una publicació periòdica o d'un article d'una publicació periòdica. L'ordre i estil amb què s'escriuen aquests elements està regulat per convenis i normes, com ara l'estil ISO de referències bibliogràfiques, sorgides d'institucions prestigioses.

La referència bibliogràfica apareix generalment en forma de llista al final d'un text o d'una part d'aquest (per exemple, al final d'un capítol); no obstant això, també pot aparèixer dins d'una nota a peu de pàgina (no s'ha de confondre amb les citacions a peu de pàgina).

La presentació de les referències bibliogràfiques pot variar segons l'estil adoptat, però és important que el conjunt sigui coherent i clar.

Existeix programari per a gestionar les referències que facilita la redacció i conversió a altres estils de les referències bibliogràfiques.

Referències

Bibliografia 
 

Bibliografia
Constel·lació de Capricorn

Capricorn (Capricornus, ♑) que vol dir el boc en llatí, és una de les constel·lacions del zodíac. Anomenat vulgarment Capricorn, especialment en astrologia. Anomenat a vegades el boc de la mar, perquè està en una part del cel anomenada el mar. Capricornus és una de les 88 constel·lacions modernes, i també una de les 48 constel·lacions ptolemaiques. En els seus límits moderns està vora Aquila, Sagittarius, Microscopium, Piscis Austrinus i Aquari. Aquesta constel·lació és la més feble en el zodíac després de Càncer. Els seus estels més brillants formen un triangle que té com a vèrtex a Giedi (α), Deneb Algedi (δ), i ω capricorn.

Mitologia 
Capricornus representa Amaltea meitat cabra, meitat peix, que va cuidar i va alimentar a Zeus quan aquest era petit, en qui Rea va confiar perquè el protegís del seu pare Cronos.

Notes

Vegeu també 

 IC 1337.
 HCG 87
Baza

Baza és un municipi de la província de Granada. Dialectalment és conegut per ser l'únic que zezeja quan els municipis del voltant siseixen. És molt conegut per les seves restes arqueològiques romanes, i sobretot, per la Dama de Baza. També és un dels municipis més extensos d'Andalusia i està format per les següents unitats de població:

 Font: INE. (2007)

Origen etimològic 
Baza prové del nom que li van posar els romans a la ciutat, "Basti", pel que sembla continuació del nom amb què era coneguda en època ibèrica, ja que era cabdal de la regió antiga "Bastetània" o "Bastitania". Els àrabs van transformar el nom en "medina Bastha" o "Batza" com la va escriure Abd -el- Aziz a l'incloure Basti entre les ciutats conquistades.

Demografia

Alcaldes de Baza 
Per ordre cronològic, del segle XX i XXI:
 Restauració borbònica 
 Francisco de Paula Morcillo Fernández (?-1907) 
 Manuel Camacho González (1907) 
 Nicolás López de Hierro y Martín Montijano (1907) 
 Antonio Santaolalla Tauste (1907) 
 Nicolás López de Hierro y Martín Montijano (1907) 
 José Funes Yagües (1907-1909) 
 Manuel Santaolalla Tauste (1909-1910) 
 Juan Pedro Morcillo Fernández (1910) 
 Manuel Santaolalla Tauste (1910-1913) 
 Luis Morcillo Fernández (1913) 
 Luis Grisolía Barroeta (1913-1914) 
 Nicolás López de Hierro y Martín Montijano (1914) 
 Antonio Martínez Bonillo (1914-1915) 
 Luis Grisolía Barroeta (1915-1916) 
 Manuel García García (1916-1917) 
 Vicente Alcón Nomdedeu (1917) 
 Manuel García García (1917-1919)
 Nicolás López de Hierro y Martín Montijano (1919-1923) 
 Alonso García García (1923-1923)
 Dictadura de Primo de Rivera
 Manuel Jimenez Navas (1923-1924) 
 Servando Segura Fernández (1924-1928) 
 Jesús Domínguez Valdivieso (1928-1930)
 Crisi de la Restauració borbónica'' '
 Francisco Laiglesia Santaolalla (1930-1931)
 Segona República José Funes Navarrete (1931-1932) 
 Francisco Morcillo González (1932-1933).
 Franquisme Antonio Navarro Santaolalla (1951-1955) 
 Jesús Domínguez Valdivieso (1956-1966) 
 Fernando Martos Mateos (1966-1969) 
 Julián Ferre Ferre (1969-1974).
 Transició Luis Morcillo Vita (1974-1979)
 Monarquia Parlamentària'''
 Diego Hurtado Gallardo (1979-1985) 
 Antonio Martínez Martínez (1985-1987) 
 Diego Hurtado Gallardo (1987-1995) 
 Manuel Urquiza Maldonado (1995-1999) 
 Antonio Martínez Martínez (1999-2007)
 Pedro Fernández Peñalver (Des de 2007)

Personatges il·lustres 
 Al-Qalassadí, matemàtic andalusí (s.XIV)

Referències

Enllaços externs 

 http://www.ayuntamientodebaza.es/ Ajuntament de Baza
 http://www.webdebaza.com/cdbaza.htm  Club Deportivo Baza
 http://www.diocesisdeguadixbaza.org/  Diòcesi Guadix-Baza
 http://www.ideal.es/granada/local/baza/ Baza Noticias. Ideal.es

Municipis de Baza
み

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) み (hiragana) i ミ (katakana) ocupen la 32a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre ま i む; i la 41a en el poema iroha, entre め i し. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la setena columna (ま行, "columna MA") i la segona fila (い段, "fila I").

El caràcter み prové del kanji 美, mentre que ミ prové de 三.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, み, ミ es romanitzen com a "mi".

Escriptura 

El caràcter み s'escriu amb dos traços:
 Traç que consisteix en una línia horitzontal seguida d'una corba que va cap avall, forma un bucle en la part esquerra del caràcter i al final és horitzontal cap a la dreta.
 Traç vertical que talla a la part final del primer traç. Al final es corba cap a l'esquerra.

El caràcter ミ s'escriu amb tres traços:

 Traç horitzontal encara que lleugerament descendent.
 Traç similar a l'anterior situat a sota.
 Traç similar a l'anterior situat a sota.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「三笠のミ」 ("el mi de Mikasa") 
 Codi Morse: ・・－・－

Mi
Superfluid

Un superfluid és una fase o estat de la matèria caracteritzat per l'absència total de viscositat de manera que, en un circuit tancat, fluïria indefinidament sense cap fricció. La superfluïdesa va ser descoberta el 1937 per Piotr Leonídovitx Kapitsa, John F. Allen i Don Misener en el seu estudi anomenat Hidrodinàmica quàntica.

És un fenomen físic que té lloc a molt baixes temperatures, prop del zero absolut, límit a partir del qual s'interromp o cessa qualsevol tipus d'activitat. Un inconvenient és que quasi tots els elements es congelen a aquestes temperatures tan baixes, amb l'excepció de l'heli. Existeixen dos isòtops estables de l'heli, l'heli-4 (comú) i l'heli-3 (rar), que és produït en la desintegració del triti en reactors nuclears. Aquest últim isòtop també es pot trobar en la superfície de la Lluna.

Referències

Vegeu també 

 Isaak Kalàixnikov

Estats de la matèria
Dinàmica de fluids
Traç

Un traç és cada una de les parts d'una lletra o caràcter manuscrit.

Es pot entendre per traç cada una de les rectes i corbes que componen un caràcter (cas en què la lletra L es compon de dos traços) o bé el conjunt de rectes i corbes que s'escriuen sense aixecar el llapis (o un altre instrument d'escriptura) del paper (segons aquesta definició l'L s'escriu amb un sol traç).

Aquesta última definició és la que es fa servir per comptar el nombre de traços d'un caràcter xinès. En xinès i japonès, la classificació dels caràcters se sol fer segons el nombre de traços que tenen; a més, l'ordre dels traços en el qual s'escriu cada caràcter és molt important.

Vegeu també 
 Grafomotricitat

Escriptura
Pontaniana

LAcadèmia Pontaniana és una institució que va ser fundada cap al 1440 a Nàpols, amb la primitiva denominació de Porticus Antonianus, per Antonio Beccadelli sota la protecció del rei catalano-aragonès Alfons el Magnànim. Es va dedicar prioritàriament als treballs filològics i va reunir les principals figures literàries de la ciutat (Sannazzaro, etc.). Va ser dissolta a mitjans del , però ressorgí al començament del  amb altres objectius.

Enllaços externs 

Pàgina web oficial

Acadèmies de la llengua
Nàpols
Basement Jaxx

Basement Jaxx és un duo britànic de música house format per Felix Buxton i Simon Ratcliffe que es va fer popular a finals dels noranta. El grup va començar el 1994 a Brixton, un barri al sud de Londres.

Atlantic Jaxx Recordings és una compilació de cançons del seu segell Atlantic Jaxx des de 1994 fins a 1997. Inclou dos èxits d'esta primera època: «Samba Magic» i «Flylife».

El 1999, Basement Jaxx va llançar el seu primer àlbum, Remedy, que inclou els èxits «Red Alerr”, «Rendez Vu", «Jump N' Shout”, i «Bingo Bango”. Red Alert” es va usar en un anunci de Coca-Cola. També va llançar Jaxx Unreleased, una compilació de cares B, remescles i altres.es

El seu següent àlbum el 2001, Rooty, inclou «Romeo», «Just 1 Kiss», «Where's Your Head At?» i «Get Me Ofg». El vídeo musical de «Romeu» és una paròdia de les pel·lícules de Bollywood. «Where's Your Head At?» que utilitza un sample de «M.E.» de Gary Numan, es va convertir en un gran èxit internacional en 2002, i es considera una de les seues millors cançons.

En 2003 va aparéixer el seu tercer àlbum, Kish Kash, amb contribucions de Lisa Kekaula (Bellrays), Me'shell Ndegeocello, Dizzee Rascal, Cotlyn Jackson, J.C. Chasez, Siouxsie Sioux, i Phoebe. Kish Kash va guanyar el Grammy al millor àlbum de música dance en 2005.

Discografia

Àlbums 
 Remedy (1999)
 Rooty (2001)
 Kish Kash (2003)
 Crazy Itch Radio (2006)
 Scars (2009)
 Zephyr (2009)
 Junto (2014)

Compilacions 
 Atlantic Jaxx Recordings: A Compilation (1997)
 Jaxx Unreleased (1999)
 The Singles (2005)

Enllaços externs 

 Web oficial (en anglés)
 Discografia en Discogs.com (en anglés)

Grups de música electrònica anglesos
Guanyadors del premi Grammy
Duos de música electrònica
Músics londinencs
Nynorsk

El nynorsk (neonoruec) és un dels dos estàndards de la llengua noruega, hereu i barreja dels dialectes de l'oest del país, que foren els que més lliures restaren d'influència danesa durant la unió amb Dinamarca. És emprat per vora el 12% de la població, corresponent però a l'àmbit del 27% dels municipis (2002). L'altre estàndard, majoritari, és el bokmål, l'adaptació del danès escrit a la llengua oral noruega

Història 
El nynorsk començà a ser desenvolupat a mitjans del  per Ivar Aasen, que després de viatjar extensament per tot el país recopilant-hi el parlar de la gent (amb especial tirada per la costa oest, que veia amb un parlar més pur) i després de comparar-lo amb l'evolució que havien experimentat altres llengües escandinaves occidentals (especialment l'islandès) publicà Det norske Folkesprogs Grammatik (1848, gramàtica) i Ordbog over det norske Folkesprog (1850, diccionari). Aquests dos llibres significaren la base d'un estàndard per a la llengua que ell anomenà landsmål (llengua de la terra).

El parlament concedí al landsmål un estatus igual al del danès el 1885.

Tot i ja ser la forma escrita de noruec més propera a les varietats dialectals de molts dels habitants del país, el nynorsk era vist com a molt arcaïtzant, i successives reformes es proposaren de fer-lo més accessible als parlants que no fossin de la costa oest, sovint deixant moltes alternatives per escriure quelcom.

Referències

Enllaços externs 

 Noruega, un país, dues llengües Vídeo. Blog Europa. CCMA 21 de febrer de 2014. Reportatge de Marta Pascual. Durada 4m 55s (Consulta 3 d'abril de 2016)

Noruec
Cultura de Noruega
Audio Interchange File Format

Audio Interchange File Format (AIFF o Format d'Arxiu d'Intercanvi d'Àudio) és un estàndard tècnic de format d'àudio usat per vendre dades de so per computadores personals. El format va ser co-desenvolupat per Apple Inc. en 1988 basat en el IFF (Interchange File Format) de Electronic Arts, usat internacionalment en els ordinadors Amiga i actualment és utilitzat en els ordinadors Apple Macintosh. AIFF també és l'utilitzat per Silicon Graphics Incorporated.

Les dades d'àudio en l'estàndard AIFF no són comprimits, emmagatzemant-se les dades en big-endian i empra una modulació per impulsos codificats (PCM). També hi ha una variant de l'estendard on sí que existeix compressió, coneguda com a AIFF-C o AIFC, amb múltiples còdecs definits.

L'estàndard AIFF és un dels formats líders, juntament amb SDII y WAV, utilitzats a nivell professional per aplicacions d'àudio, ja que, a diferència del conegut format amb pèrdues MP3, aquest format és comprimit sense cap pèrdua, que ajuda a un ràpid processat del senyal però amb el desavantatge del gran espai en disc que suposa: al voltant de 10MB per un minut d'àudio estèreo amb una freqüència de mostreig de 44.1 kHz y 16 bits. A més, l'estàndard dona suport a bucles per notes musicals per ús d'aplicacions musicals o samplers.

Les extensions d'arxiu pel format estàndard AIFF són .aiff o .aif. Per a les variants comprimides se suposa que és .aifc, però les anteriors també són acceptades per les aplicacions que suporten aquest tipus de format.

Vegeu també 
 Ogg Vorbis.
 WAV.

Còdecs d'àudio
AAC

Advanced Audio Coding, format d'àudio digital comprimit.
 Associació d'Arxivers de Catalunya, associació professional.
 American Airlines Center, pavelló localitzat en el barri del Parc Victòria proper al centre de Dallas (Texas) que és usat per a partits d'hoquei, bàsquet i concerts.
Minix

Minix és un clon del sistema operatiu Unix distribuït junt amb el seu codi font i desenvolupat pel professor Andrew S. Tanenbaum el 1987. L'última versió de Minix és la 3.1.6. Des de l'any 2000 es distribueix gratuïtament sota llicència BSD.

Història 

Fou creat per a ensenyar als seus alumnes el disseny de sistemes operatius en la Vrije Universiteit d'Amsterdam. La raó per la qual el creà fou perquè Unix estava sota restriccions de llicència d'AT&T, era massa complicat i corria sobre màquines complexes.

A causa de l'enfocament purament educacional de les versions 1.0 i 2.0 de Minix, Tanenbaum no permetia que aquest fóra modificat massa, ja que açò complicava el sistema i dificultava que els seus estudiants l'entengueren en un semestre. Per aquests motius, Linus Torvalds decidí escriure el seu propi nucli compatible amb Unix (Linux), que ha guanyat protagonisme a Minix en el camp dels Unix per a ordinadors compatibles amb l'IBM PC pel fet que la seua llicència (GPL) permet la seua modificació. Actualment, Minix es distribueix amb una llicència semblant al domini públic, la qual cosa permet la seua modificació.

Característiques 
Gràcies a la seua reduïda grandària, un disseny basat en el paradigma del  micronucli, i la seua àmplia documentació, resulta prou apropiat per a persones que desitgen instal·lar un sistema operatiu compatible amb Unix en la seua màquina personal així com aprendre sobre el seu funcionament intern. Minix fou desenvolupat per a córrer sobre IBM PC amb processador Intel 8088 o superior, encara que s'han creat conversions per a altres sistemes.

Per a una persona poc familiaritzada amb els elements interns d'un sistema operatiu, Minix és una bona opció que li permet entendre quasi tots els elements del sistema amb només alguns mesos d'ús i estudi.

Vegeu també 
 Linux
 Unix
 Xenix

Enllaços externs 

 Web oficial mantinguda per Tanenbaum (en anglès)

Sistemes operatius