alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Kobylice

Kobylice (j. č., tedy: ta Kobylice, do Kobylice, v Kobylici) () je obec v okrese Hradec Králové v Královéhradeckém kraji, sedm kilometrů východně od města Nový Bydžov při silnici vedoucí do města Hradec Králové. V obci se nachází přes 90 domů a žije zde  obyvatel.

Historie 
Kobylice jsou jedno z nejstarších sídel okresu Hradec Králové. První zmínka o vsi pochází z roku 1086, kdy Kobylice patřila svatojiřskému klášteru v Praze. Koupí přešla v 16. století do majetku pánů z Pernštejna, kteří ji v roce 1548 prodali Václavu Sokolovi z Leškovic. Po bitvě na Bílé hoře připadla Kobylice Janu Gordonovi a byla spojena s panstvím Zdechovice. V polovině 18. století koupil zdechovické panství Břevnovský klášter a ten držel pozemky v okolních lesích až do roku 1948.

Součástí obce Kobylice je i osada Opatov založená v roce 1672 benediktinským klášterem v Broumově (odtud pochází název osady). Osada byla začátkem 18. století opuštěna a v roce 1786 znovu založena jako majetek sloupenského panství.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 

 
Vesnice v okrese Hradec Králové
Obce v okrese Hradec Králové
Sídla ve Východolabské tabuli
Dobrovolný svazek obcí Pocidlinsko
Thaletova věta

Thaletova věta je matematická věta o velikosti úhlů trojúhelníků vytvořených nad průměrem kružnice. Je pojmenována po Thalétovi z Milétu, který ji jako první dokázal.

Kružnice, která je součástí konstrukce Thaletovy věty, bývá označována jako Thaletova kružnice.

Znění 
Všechny obvodové úhly sestrojené nad průměrem kružnice jsou pravé.

Jiné znění: Všechny trojúhelníky, jejichž nejdelší stranu půlí střed kružnice opsané, jsou pravoúhlé.

Nebo jinak: Sestrojme libovolnou kružnici s průměrem. Koncové body jejího průměru označíme A a B a zvolíme libovolný bod C na kružnici. Pak platí, že trojúhelník ABC je pravoúhlý a má pravý úhel u vrcholu C.

Původní znění: "Středový úhel je dvojnásobek obvodového" Z toho vyplývají předešlá znění. (Při středovém úhlu 180° - přímka je obvodový úhel pravý - 90°)

Důkaz 
Na horním obrázku je příklad úhlu sestrojeného nad průměrem kružnice. Protože trojúhelníky CSB a ASC jsou rovnoramenné (vždy dvě z jejich ramen jsou dlouhá r), má úhel ∠BCA velikost α+β. Součet úhlů v trojúhelníku ABC je pak:

α + β + α + β = 2 α + 2 β = 180°.

Pokud poslední rovnost vydělíme dvěma, dostaneme, že úhel
∠BCA = α + β = 90°.

Geometrický důkaz 
Bod A, vrchol trojúhelníku ABC, můžeme promítnout podle středové souměrnosti do bodu D, takže vznikne trojúhelník CBD. Strany čtyřúhelníka ABDC jsou po dvou rovnoběžné a obě jeho úhlopříčky (AD a CB) jsou průměry kružnice a tedy stejně dlouhé. Čtyřúhelník ABDC je tedy pravoúhlý a pravý je i úhel CAB.

Zobecnění 

Thaletova věta je zvláštní případ věty: Jestliže máme tři body A, B a C na kružnici se středem S, potom úhel ∠ASC je dvakrát tak velký než úhel ∠ABC.

Historie 
Thalés z Milétu nebyl první, kdo tuto větu vyslovil. Byla známá již Egypťanům a Babyloňanům, ačkoli ti ji znali jen ze zkušenosti, nedokázali ji. To udělal až Thalés, který využil znalostí toho, že úhly při základně rovnoramenného trojúhelníku mají stejnou velikost a součet úhlů v trojúhelníku je roven dvěma pravým úhlům.

Literatura 
 Jiří Doležal: Základy geometrie, Vysoká škola báňská – Technická univerzita v Ostravě, Ostrava 2006, , str. 13
 Šárka Voráčová a kolektiv: Atlas geometrie – Geometrie krásná a užitečná, Academia, Praha 2012, , str. 16-17

Související články 
 Tečna kružnice

Externí odkazy 
 

Geometrie
Matematické věty a důkazy
Trojúhelník
Aberdeen (Washington)

Aberdeen je nevelké město ležící ve státě Washington na severozápadním pobřeží Ameriky, poblíž města Seattlu. Ve městě žije  obyvatel. Donedávna bylo ještě téměř výhradně zaměřené na těžbu dřeva z místních rozsáhlých lesů. Nejvíc jej zřejmě proslavil leader skupiny Nirvana Kurt Cobain. Narodil se zde také známý americký wrestler Daniel Bryan.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

 
Města ve Washingtonu
Aberdeen (rozcestník)

Název Aberdeen má více významů:

Sídla 
 Aberdeen – město na východě Skotska
 Aberdeen (Mississippi) – město v americkém státě Mississippi
 Aberdeen (Washington) – město v americkém státě Washington
 Aberdeen (Jižní Dakota) – město v americkém státě Jižní Dakota
 Aberdeen (Arkansas) – město v okrese Monroe County ve státě Arkansas (USA)
 Aberdeen (Maryland) – město v americkém státě Maryland
 Aberdeen (Idaho) – město v okrese Bingham County ve státě Idaho (USA)
 Aberdeen (Ohio County, Indiana) – sídlo v okrese Ohio County ve státě Indiana (USA)
 Aberdeen (Porter County) – sídlo v okrese Porter County ve státě Indiana (USA)
 Aberdeen (Kentucky) – sídlo v okrese Butler County ve státě Kentucky (USA)
 Aberdeen (Kalifornie) – sídlo v okrese Inyo County ve státě Kalifornie (USA)
 Aberdeen (Saskatchewan) – město v kanadské provincii Saskatchewan
 Aberdeen (Cape Breton) – sídlo v okrese Inverness County na ostrově Cape Breton, provincie Nova Scotia, Kanada
 Aberdeen (Jamajka) – sídlo na Jamajce
 Aberdeen (Nový Jižní Wales) – město ve státě Nový Jižní Wales, Austrálie
 Aberdeen (Jižní Austrálie) – původní jméno města Burra v austrálském státě Jižní Austrálie
 Aberdeen (Tasmánie) – sídlo na severu ostrova Tasmánie
 Aberdeen (Východní Kapsko) – město v provincii Východní Kapsko v Jihoafrické republice
 Aberdeen (Sierra Leone) – město na pobřeží poblíž hlavního města Sierra Leone Freetownu
 Aberdeen (Hongkong) – město a přístav na ostrově Hong Kong v Hongkongu

Ostrov 
 Aberdeen (Ap Lei Chau) – hongkongský ostrov

Záliv 
 Aberdeen (Nunavut) – (anglicky Aberdeen Bay) – záliv mezi Baffinovým ostrovem a ostrovem Hector, kanadské teritorium Nunavut

Jezero 
 Aberdeen (Kivalliq) – jezero v regionu Kivalliq teritoria Nunavut, Kanada

Vodopády 
 Aberdeen (vodopády) – (anglicky Aberdeen Falls) – 98 m vysoké vodopády v centrální části Srí Lanky

Externí odkazy
Syrština

Syrština je klasický, literární a liturgický jazyk patřící do severozápadní větve semitských jazyků (v rámci afroasijské velkorodiny). Jde o dialekt střední aramejštiny a její počátky jsou kladeny přibližně do 3. století po Kr. Byla hlavním jazykem oblasti Blízkého východu a hrála velkou roli při šíření Východního křesťanství až do příchodu Arabů v 7. století, kteří spolu s islámem přinesli a prosadili i arabštinu. Od té doby je klasická syrština používána především v syrských východních církvích jako liturgický jazyk.

Syrština užívá písmo nikoli aramejské, ale vlastní syrské.

Související články 
 Asyrská církev Východu
 Nestoriánství

Externí odkazy 
 

Západosemitské jazyky
Jazyky Asie
Východní církev

Pojem východní církev se vztahuje na:
 Východní křesťanství
 některou z východních katolických církví
 některou z starobylých východních církví („orientálních“), které nepatří mezi pravoslavné
Apendix

Apendix (též červovitý výběžek slepého střeva či appendix vermiformis) je rudimentální dlouhý tenký výběžek s volným koncem, obvykle 6–10 cm dlouhý a asi 7 mm široký, který vychází ze slepého střeva. Jeho stěna obsahuje lymfatickou tkáň, která zřejmě slouží jako lokální mízní uzlina. Na rozdíl od tlustého střeva je apendix pokryt souvislou svalovinou.

Jelikož konec apendixu je volný, může tento výběžek zaujímat různé polohy. Neobvyklé polohy apendixu mohou ztížit správnou diagnózu při zánětu, neboť pacient reaguje na palpační vyšetření jinak a bolest je jinak lokalizována.

Slepé střevo a jeho apendix se nacházejí na pravé straně těla (při pohledu z očí pacienta), pouze u přibližně 1 z 10 000 lidí se stranově převrácenými vnitřními orgány (situs inversus) mohou být na levé straně. Zhruba 1 ze 100 000 lidí žádný apendix nemá (tzv. vrozená absence).

 
Jednou z funkcí apendixu je rezervní zásobárna mikrobiomu střeva, tedy tělu prospěšných  symbiotických bakterií. Při destrukci mikrobiomu střevní infekcí dochází k jeho obnově z apendixu. Odstraněním apendixu zřejmě stoupá riziko infekce bakterií Clostridioides difficile, která může způsobit infekci střeva, často vznikající potlačením normální střevní flóry antibiotiky.

Onemocnění 
 Apendicitida

Reference

Literatura 
 Peter Abrahams, Rastislav Druga: Lidské tělo: Atlas anatomie člověka, Ottovo nakladatelství 2003 ()

Externí odkazy 
 
 
 

Anatomie člověka
Trávicí soustava
Římské smlouvy

Římské smlouvy jsou souhrnným označením dvou smluv podepsaných v Římě 25. března 1957: smlouvu zakládající Evropské hospodářské společenství (EHS) a smlouvu zakládající Evropské společenství pro atomovou energii (Euratom). Obě vstoupily v platnost 1. ledna 1958. Římské smlouvy byly jedním ze základů pozdější evropské integrace. Signatářské státy v roce 1957 byly: Francie, Spolková republika Německo, Itálie, Belgie, Lucembursko a Nizozemsko.

Přejmenování smluv 
V roce 1993 se Smlouva o Evropském hospodářském společenství přejmenovala na Smlouvu o založení Evropského společenství. V roce 2009 pak došlo k přejmenování na Smlouvu o fungování Evropské unie.

Externí odkazy 
 

Smlouvy Evropské unie
Vzniklo 1957
Eucharistická modlitba

Eucharistická modlitba, ve východních církvích nazývaná anafora, je ta součást eucharistie, která tvoří nejvlastnější jádro této bohoslužby (též mše či na Východě svaté liturgie). Pojmu anafora se častěji používá pro bohoslužbu východních ritů, pojmu eucharistická modlitba pro římský ritus.

Charakteristika 
Tato část bohoslužby, které předchází Orate fratres, začíná dialogem mezi knězem a lidem (nebo jeho obdobnou variantou; následující odpovídá liturgii římského ritu):
Pán s vámi!
I s tebou.
Vzhůru srdce!
Máme je u Pána.
Vzdávejme díky Bohu, našemu Otci.
Je to důstojné a spravedlivé.
Nato následuje první část anafory, zvaná preface, v níž se děkuje Bohu za stvoření, tajemství vykoupení a spásy. Tato část končí zpěvem Sanctus.

Po tomto zpěvu anafora pokračuje připomínkou dějin spásy (anamneze) a vrcholí částí, v níž se pamatuje na poslední večeři Ježíše, jejímž zpřítomněním Eucharistie je. Církev tak odpovídá na Ježíšův příkaz: „To čiňte na mou památku.“

Buď před tímto narratio institutionis nebo po něm je vložena tzv. epikleze neboli modlitba, v níž je svoláván Duch Svatý, aby posvětil dary chleba a vína položené na oltáři.

Zbytek anafory tvoří přímluvy za církev, za svět a za zemřelé. Celá anafora pak vrcholí v tzv. velké doxologii, v níž je veleben Otec, Syn a Duch Svatý; na celou anaforu pak shromáždění odpovídá: Amen.

Odkazy

Související články 
 Eucharistie
 Římský kánon, neboli první eucharistická modlitba
 Druhá eucharistická modlitba
 Třetí eucharistická modlitba
 Čtvrtá eucharistická modlitba
 Liturgie
 Ritus

Externí odkazy 
 Článek na liturgie.cz o eucharistické modlitbě

Katolická liturgie
Eucharistie
Ves

Název Ves může být:

 vesnice
 Ves (Černousy) – část obce Černousy v okrese Liberec

součást zeměpisného názvu
 Anenská Ves – část obce Krajková v okrese Sokolov
 Bellova Ves – slovenská obec v okrese Dunajská Streda
 Česká Ves – více významů
 Dlhá Ves – slovenská obec v okrese Rožňava
 Dlouhá Ves – více významů
 Dolná Ves – slovenská obec v okrese Žiar nad Hronom
 Dolní Ves – část města Fryšták v okrese Zlín
 Drhovle Ves – část obce Drhovle v okrese Písek
 Dulova Ves – slovenská obec v okrese Prešov
 Františkova Ves – část obce Petrovice u Sušice v okrese Klatovy
 Gemerská Ves – slovenská obec v okrese Revúca
 Horná Ves – více významů
 Horní Ves – více významů
 Hrnčiarska Ves – slovenská obec v okrese Poltár
 Hurbanova Ves – slovenská obec v okrese Senec
 Chlupatá Ves – část obce Horní Stropnice v okrese České Budějovice
 Ješkova Ves – slovenská obec v okrese Partizánske
 Jiterní Ves – část obce Jílovice v okrese České Budějovice
 Jindřichova Ves – část obce Kalek v okrese Chomutov
 Janova Ves – více významů
 Karlova Ves – více významů
 Kostolná Ves– slovenská obec v okrese Prievidza
 Krásná Ves – obec v okrese Mladá Boleslav
 Krásna Ves – slovenská obec v okrese Bánovce nad Bebravou
 Krátká Ves – obec v okrese Havlíčkův Brod
 Křivá Ves – část obce Velké Popovice v okrese Praha-východ
 Krížová Ves – slovenská obec v okrese Kežmarok
 Kunčina Ves – obec v okrese Blansko
 Nacina Ves – slovenská obec v okrese Michalovce
 Nová Ves – více významů
 Olbramovice Ves – část obce Olbramovice v okrese Benešov
 Panská Ves – část města Dubá v okrese Česká Lípa
 Pavlova Ves – slovenská obec v okrese Liptovský Mikuláš
 Petrova Ves – slovenská obec v okrese Skalica
 Prostřední Ves – část obce Bohdaneč v okrese Kutná Hora
 Pohorská Ves – obec v okrese Český Krumlov
 Slovenská Ves – slovenská obec v okrese Kežmarok
 Stará Ves – více významů
 Svobodná Ves – část obce Horka I v okrese Kutná Hora
 Šlikova Ves – část obce Podhradí v okrese Jičín
 Týmova Ves – část městyse Lukavec v okrese Pelhřimov
 Uhorská Ves – slovenská obec v okrese Liptovský Mikuláš
 Veliká Ves – více významů
 Velká Ves – více významů
 Veľká Ves – slovenská obec v okrese Poltár
 Veľká Ves nad Ipľom – slovenská obec v okrese Veľký Krtíš
 Ves Bílá Voda – část obce Bílá Voda v okrese Jeseník
 Ves Touškov – obec v okrese Plzeň-jih
 Vranovská Ves – obec v okrese Znojmo
 Záhorská Ves – slovenská obec v okrese Malacky
 Zadní Ves – část obce Karlovice v okrese Bruntál
 Zelená Ves – část obce Mezilesí v okrese Pelhřimov

Podobné názvy 
 Kněževes
 Víska

Externí odkazy 
 
 

Rozcestníky - místopisné jméno
Víska

Slovo víska může znamenat:
 malá vesnice, venkovský sídelní útvar větší než samota nebo sedliště, ale menší než vesnice, tj. seskupení zhruba 4–15 usedlostí. 

Název Víska nesou tato sídla: 
 1. Víska (okres Havlíčkův Brod), obec v okrese Havlíčkův Brod
 2. Víska (Březovice), část obce Březovice v okrese Mladá Boleslav
 3. Víska (Čmelíny), část obce Čmelíny v okrese Plzeň-jih
 4. Víska (Dětřichov), část obce Dětřichov v okrese Svitavy
 5. Víska (Chrastava), část obce Chrastava v okrese Liberec
 6. Víska (Kněžice), část obce Kněžice v okrese Jihlava
 7. Víska (Kravaře), část obce Kravaře v okrese Česká Lípa
 8. Víska (Litovel), část obce Litovel v okrese Olomouc
 9. Víska (Nová Ves), část obce Nová Ves v okrese Strakonice
 10. Víska (Sedlec-Prčice), část obce Sedlec-Prčice v okrese Příbram (dříve v okrese Benešov)
 11. Víska (Višňová), část obce Višňová v okrese Liberec
 12. Víska (Vysoký Chlumec), část obce Vysoký Chlumec v okrese Příbram
 13. Víska (vojenský újezd Hradiště), zaniklá vesnice ve vojenském újezdu Hradiště

Název Víska je dále obsažen v názvech těchto sídel: 
 14. Víska pod Lesy, část obce Česká Kamenice v okrese Děčín
 15. Víska u Jevíčka, obec v okrese Svitavy
 16. Kamenická Nová Víska, část obce Česká Kamenice v okrese Děčín
 17. Malá Víska, obec v okrese Beroun
 18. Malá Víska (Vrhaveč), část obce Vrhaveč v okrese Klatovy
 Nová Víska, více míst

Název Víska dále nese: 
 Víska (potok), potok v okrese Plzeň-jih, pravý přítok Myslívského potoka

Podobný název 
 Vísky

Reference

Externí odkazy
Hemingway

Hemingway může být:

 Ernest Hemingway (1899–1961) – americký spisovatel a novinář
 Mary Welsh Hemingway (1908–1986) – americká novinářka a spisovatelka
 Jack Hemingway (1923–2000) – americký spisovatel
 Patrick Hemingway (* 1928) – americký spisovatel
 Gregory Hemingway (1931–2001) – americký fyzik
 Gerry Hemingway (* 1955) – americký hudebník
 Dave Hemingway (* 1960) – anglický hudebník
 Dree Hemingway (* 1987) – americká modelka a herečka
Sídelní útvar

Sídelní útvar nebo též sídlo je seskupení sídelních jednotek včetně hospodářských objektů a dopravních zařízení na určitém vymezeném území, které bývá urbanisticky odděleno od okolních sídel. Je to místo koncentrace hospodářství a ubytování obyvatelstva – jde o základní centrum lidské aktivity.

Studiem sídelních útvarů se zabývá věda zvaná geografie sídel.

Podle velikosti a charakteru se sídla dělí na:
 městská sídla (městečko = městys, město)
 venkovská sídla (samota, osada, vesnice)

Městská sídla 
Městská sídla jsou mladším typem osídlení než sídla venkovská. První města vznikala už v dobách starověku (např. Řím, Athény, Sparta), ale většina evropských měst má původ ve středověku.

Městské sídlo je centrem koncentrace nejúčinnějších ekonomických činností.

Odlišení městského sídla od venkovského je obtížné. Obvykle bývá za město považována obec s určitým minimálním počtem obyvatel, s určitým podílem zaměstnaných, charakterem zástavby a podílem vícepatrových domů. Tato kritéria se liší podle oblasti, tudíž v Česku jsou pro zařazení mezi města jiné podmínky než například v Japonsku.

Města můžeme klasifikovat podle různých hledisek:
 podle ekonomicky aktivního obyvatelstva:
 průmyslové město
 obchodní město
 dopravní město
 vojenské město
 podle administrativně správního postavení:
 hlavní město (metropole)
 světová metropole

Ve vyspělých zemích se v městských sídlech nachází jádro (tzv. city), ve kterém převládají služby, funkce správní nad funkcí obytnou a nad průmyslovou činností. City je obklopeno obytnými zónami, průmyslovými zónami, zónami skladového hospodářství. Všechny tyto části jsou propojeny dopravní sítí.

V rozvojových zemích se městská sídla od těch vyspělých podstatně liší. Jádra jsou menší, ne tak luxusní a dopravní systémy, pokud vůbec existují, jsou ve špatném stavu. Centrum je obklopené obytnými částmi a chudinskými čtvrtěmi, na okraji města jsou velká tržiště.

Venkovská sídla 

Mezi venkovská sídla patří samoty, osady a vesnice. Základní typy venkovských sídel jsou:
 venkovská sídla rozptýlená – hlavně v Severní Americe, Austrálii a Jižní Africe, kde převažují rozptýlené zemědělské statky
 venkovská sídla skupinová – hlavně v Evropě, Asii a Africe, ale existují i výjimky (v Evropě např. Skandinávie či Bretaňský poloostrov)
Venkovské osídlení je spojeno s hospodařením na půdě a s tím souvisí i rozdělení půd, které se liší podle typu venkovského sídla. Zatímco u rozptýlených sídel je půda rozdělena na větší pozemky, u sídel skupinových bývají pozemky menší zemědělské.

Vznik venkovského osídlení je obvykle spojen se zemědělstvím, jen menší množství těchto sídel vzniklo z jiných důvodů, dnes mezi tyto důvody patří hlavně funkce obytná, rekreační či dopravní.

Počet obyvatel žijících na venkově je z celosvětového hlediska vyšší než počet obyvatel ve městech, ale u rozvinutých zemí tomu tak nebývá.

Literatura 
 Karel Kašparovský: ZEMĚPIS do dlaně pro střední školy, Fragment, 2003

Související články 
 základní sídelní jednotka
 sídelní kaše
 urbanizace

Externí odkazy 
 

Sídla
Urbanismus
Sídlo

Sídlo může znamenat:

 sídelní útvar – jednotka osídlení tvořící uzavřený celek (město, městys, vesnice, osada…)
 sídlo (právo) – sídlo právnické osoby (firmy, organizace, instituce, územně samosprávné jednotky, územní jednotky)
 sídlo panovníka, církevního hodnostáře, představitele – ve významu obdobném jako sídlo (právo) a zároveň označení budovy (hradu, domu)
 virtuální sídlo – internetová služba pro podnikatele

Externí odkazy
Ekologická nika

Termínem ekologická nika (resp. nika) se v obecné ekologii označuje souhrn životních podmínek, které umožňují životaschopnou existenci populace určitého druhu. Tyto podmínky jsou určovány faktory prostředí, které lze dělit na abiotické (např. teplota, vlhkost, sluneční záření) a biotické (přítomnost potravy, predátorů a zdrojů). Vztah populace k jednotlivým ekologickým faktorům je popisován pojmem ekologická valence. Alternativní definice niky je tedy soubor ekologických valencí.

Vývoj pojmu 
Výraz nika použil poprvé v roce 1917 americký přírodovědec Joseph Grinell. V jeho pojetí byla nika druhu určena ekologickými faktory stanoviště, ve kterém se druh vyskytuje. Odlišné chápaní termínu nika zavedl roku 1927 britský ekolog Charles S. Elton. Nikou v Eltonově pojetí jsou role a funkce, které druh v ekosystému zastává a jejichž prostřednictvím ovlivňuje ostatní druhy a spoluurčuje jejich niky (tzv. biologická interakce) - např. opylovač.

První komplexně pojatou teorii ekologické niky zformuloval roku 1957 britsko-americký zoolog George E. Hutchinson. V Hutchinsonově matematicky definovaném pojetí je souhrn ekologických faktorů n-dimenzionálním nadprostorem, kde každý faktor představuje jednu dimenzi (rozměr). Ekologická nika populace je pak část tohoto nadprostoru, v němž rozsah ekologických faktorů poskytuje vyhovující podmínky pro život a rozmnožování druhu. Kvůli chybné interpretaci této matematické definice bývá ekologická nika často nesprávně vnímána jako výsek běžného trojrozměrného prostoru obývaný příslušnou populací.

Teorie ekologické niky 

Každý druh má určité nároky na své prostředí. Tyto nároky popisuje tzv. fundamentální nika (také základní či potenciální). Jedná se o niku, kterou by daný organismus zaujal, pokud by nebyl nijak omezován jinými organismy. Jsou-li ekologické faktory v daném prostředí mimo rozsah daný fundamentální nikou (např. příliš nízká teplota nebo absence vhodné potravy), takový druh zde nemůže dlouhodobě přežít.

Nika, kterou populace reálně v příslušném ekosystému zaujme, se nazývá realizovaná nika. Tato nika se pro jednotlivé populace daného druhu liší, protože závisí na přítomnosti dalších organismů. Pokud se v daném prostředí nachází další organismy s podobnými nároky na prostředí (např. dva příbuzné druhy ptáků), může dojít k tzv. překryvu nik. Protože žádné dva druhy nemohou obsazovat zcela stejnou niku, vede to k uplatnění principu kompetičního vyloučení. Jeden nebo i oba druhy upraví svoje požadavky na prostředí tak, aby omezily negativní efekt konkurence.

Pokud nějaký druh vymře (i lokálně), zůstane po něm prázdná nika. Tato nika může, ale nemusí být obsazena jiným druhem. Příkladem ve střední Evropě může být nika odpovídající vlkovi. Tam, kde byl vlk vyhuben, došlo k přemnožení jelení a srnčí zvěře, jejíž realizovanou niku přestal vlk omezovat. V oblastech, kde byl znovu vysazen rys, mohl predací menších živočichů převzít část niky vlka. Jelena však rys prakticky nemůže ohrozit.

Reference

Literatura

Související články 
 Biotop
 Ekosystém

Externí odkazy 
 
 

Ekologie
Prostředí
Slučovací smlouva

Slučovací smlouva, též Smlouva o Evropských společenstvích nebo Smlouva o jednotných orgánech – oficiální název Smlouva o zřízení společné Rady a společné Komise Evropských společenství – byla podepsána 8. dubna 1965, vstoupila v platnost 1. července 1967 a sloučila orgány do té doby existujících tří evropských společenství (EHS, ESUO a Euratom), které od té doby také začaly používat společný rozpočet. Od tohoto data se pro tato společenství začal používat název Evropská společenství.

Smlouvy Evropské unie
Vzniklo 1965
Sylvia (planetka)

(87) Sylvia je jednou z největších planetek, obíhajících ve vzdálenější části hlavního pásu. Na základě analýzy elementů její dráhy byla zařazena do rodiny asteroidů Cybele. Sylvia je mimořádná tím, že je první planetkou, u které byly zjištěny dva měsíce.

Objev 
Sylvia byla objevena Normanem R. Pogsonem na observatoři v Madrasu v Indii v roce 1866.

Původ jména 

Objevitel N. R. Pogson ji pojmenoval podle jména matky Romula a Rema, která se jmenovala Rhea Silvia. Podle některých autorů však mohla získat název na počest první manželky známého francouzského astronoma C. Flammariona, Sylvie Petiaux-Hugo Flammarionové.

Fyzikální vlastnosti 

Sylvia patří mezi planetky s velmi nízkým albedem, což by se mohlo vysvětlovat tím, že je tvořena původním, málo přetvořeným materiálem. Objev jejích průvodců umožnil stanovit značně přesně její hmotnost a protože je znám z měření i její průměr, je možno se značnou spolehlivostí spočítat i její hustotu, která činí 1,1 až 1,3 g/cm3. Protože vzhledem k nízkému albedu je možno téměř jistě vyloučit alternativu, že je tvořena převážně ledem, zdá se, že její těleso je velice porézní a že obsahuje až 60 % prázdného prostoru. Spektrálně byla klasifikována do třídy P, resp. C0 resp. X.

Planetka také patří k tělesům velmi rychle se otáčejícím kolem své osy, přibližně jednou za 5,18 hodiny, z čehož vyplývá obvodová rychlost na jejím rovníku kolem 160 km/h.

Měsíce 

Kolem Sylvie obíhají dva měsíce, pojmenované Romulus a Remus, podle synů již zmíněné Rhei Silvie.

První měsíc, Romulus, byl objeven Keckovým dalekohledem II na hoře Mauna Kea na Havajských ostrovech v roce 2001 na snímcích pořízených 18. února; objev byl ohlášen 23. února téhož roku.

Druhý měsíc, Remus, byl nalezen na snímku pořízeném dalekohledem Yepun komplexu VLT na Evropské jižní observatoři na Cerro Paranal v Chile 9. srpna 2004. Objev však byl ohlášen až o rok později, 10. srpna 2005, protože vyhodnocení pořízené série snímků se zdrželo.

Astronomové předpokládají, že oba měsíce vznikly při srážce Sylvie s jiným tělesem a že není v budoucnosti vyloučen objev dalších měsíčků této planetky.

Odkazy

Související články 
 Seznam planetek 1-250

Externí odkazy 
 
 (87) Sylvia na webu České astronomické společnosti
 Zpráva o dvou měsících planetky 
 Podrobná zpráva 

Planetky hlavního pásu
Planetky nazvané po osobách
Addisonova choroba

Addisonova choroba je onemocnění, které jako první popsal britský lékař Thomas Addison. Jeho podstatou je selhání nadledvin v produkci hormonů kortizolu, a případně i aldosteronu. Rozlišujeme zde tzv. primární nedostatečnost nadledvin (chyba je v nadledvinách) a sekundární nedostatečnost nadledvin (chyba je v hypofýze, která řídí produkci hormonů v nadledvinách).
Choroba postihuje jednoho až čtyři lidi ze sta tisíc, nejčastěji ve věku mezi třiceti a padesáti lety.

Projevy nemoci a diagnóza

Příznaky 
 chronická slabost
 ochablost svalů
 nechutenství
 nutkání ke zvracení
 průjem
 nízký krevní tlak
 tmavnutí pokožky (hyperpigmentace)
 podrážděnost
 deprese
 hypoglykémie
 pnutí svalů (částečně při vypití mléka)

Diagnostika 
 krevní testy - nález zvýšeného ACTH (při centrální formě při poruše hypofýzy může být ACTH i snížený), draslíku, naopak snížená hladina kortizolu, aldosteronu, sodíku, chloridů a bikarbonátů.

Obvyklé příčiny 
Nejčastější příčinou je destrukce tkáně nadledvin zapříčiněná zánětem, metastázemi nebo autoimunitní degenerací. Dalšími příčinami může být tvorba ložisek TBC v nadledvinách, AIDS a krvácení v nadledvinách.

Léčba 
Neléčena vede nemoc k Addisonovské krizi a ke smrti. Léčba spočívá v doplňování chybějících hormonů, případně i NaCl a tekutin. Vedle správné léčby komplikujících infekcí (například tuberkulózy) by se terapie měla týkat následujících oblastí. Především musí probíhat léčení akutní nedostatečnosti funkce nadledvin. Terapie by měla být zahájena ihned po stanovení předběžné diagnózy selhání nadledvin. Pokud je pacient v akutní fázi onemocnění, měl by být test odpovědi na adrenokortikotropní hormon odložen na dobu, až akutní fáze odezní. Podává se 100 miligramů hydrokortizonu nitrožilně během 30 sekund ve formě esteru rozpustného ve vodě (obvykle sukcinát nebo fosfát), a pak se pokračuje infúzí 1 litru 5 procentní glukózy v 0,9 procentním roztoku chloridu sodného obsahujícího 100 miligramů esteru hydrokortizonu. Fyziologický roztok se podává, dokud se dehydratace (tj. odvodnění organismu) a hyponatrémie (tj. nízká hladina sodíku v krvi) neupraví. Léčba hydrokortizonem pokračuje bez přerušení až do celkové dávky více než 300 miligramů za 24 hodin. Při podávání vysokých dávek hydrokortizonu není třeba podávat mineralokortikoidy. Normalizaci tlaku a zlepšení celkového stavu lze očekávat během 1 hodiny i dříve po počáteční dávce hydrokortizonu.

Následky 
Pokud se začne včas s substituční terapií (trvalou náhradou hormonů) jsou vyhlídky pacienta většinou velmi dobré. Léčený pacient by měl být schopen plnohodnotného života.

Známí nemocní 
 Jane Austen (pravděpodobně na tuto nemoc zemřela)
 John F. Kennedy
 Alžběta od Nejsvětější Trojice

Reference

Externí odkazy 
 
 

Hormonální poruchy
Vnitřní lékařství
Bleach (album)

Bleach bylo první studiové album skupiny Nirvana vydané Sub Popem roku 1989 ve složení Kurt Cobain, Krist Novoselic, Chad Channing a Jason Everman. Nahrávání celé desky stálo pouhých 600 dolarů, které si Kurt půjčil od Evermena, ale nikdy je nevrátil.
Bleach je vlastně sbírkou těch nejpovedenějších skladeb Nirvany od jejího vzniku do roku 1989, proto mají písně různý charakter, díky čemuž se album stalo častou volbou studentských rádií. Prodejnost byla ovšem velmi nízká, neboť Sub Pop nezajistil dobrou reklamu.

Zpočátku Kurt prosazoval název Too Many People, poté se však rozhodl pojmenovat album podle přípravku bleach sloužícího narkomanům k čištění jehel injekčních stříkaček.

Negativ na obalu symbolizuje kontrast mezi jednotlivými skladbami.

Skladby 
Všechny skladby napsal Kurt Cobain, pokud není uvedeno jinak

Alba Nirvany
Alba z roku 1989
Alba v angličtině
Alba Sub Pop
Alba, která produkoval Jack Endino
Hvozdec

Hvozdec je jméno několika sídel:

 Hvozdec (okres Beroun), obec v okrese Beroun
 Hvozdec (okres Brno-venkov), obec v okrese Brno-venkov
 Hvozdec (okres České Budějovice), obec v okrese České Budějovice
 Hvozdec (Poříčí nad Sázavou), část obce Poříčí nad Sázavou v okrese Benešov

Externí odkazy
Hvozd

Hvozd je hluboký, rozsáhlý, často pohraniční les. Slovo pochází z praslovanského gvozd, které je obměnou praevropského chvorst (chrast). Termín hvozd je blízký slovům les a hora v původním jednotném významu.

Termín hvozd není v dnešní češtině běžně používán, dochoval se především v místních názvech lesních porostů a pohoří jako např. Branžovský hvozd nebo Královský hvozd, oba na Šumavě. Hvozd nebo Hvozdec je také jméno několika českých obcí.

Externí odkazy 
 
 

Lesy
Kněžiště

Kněžiště čili presbytář (z latinského presbyterium), někdy též chór, je část prostoru křesťanského kostela či katedrály, která je vyhrazena kněžím.

Popis 
V románské architektuře se presbytář skládá ze dvou částí. Ze čtvercového nebo obdélného chóru a apsidy. V gotické architektuře však toto rozdělení ztrácí smysl, neboť presbytář už není uzavřen apsidou. Proto je u gotických kostelů používán termín chór a presbytář prakticky jako synonyma. Gotické presbytáře jsou zpravidla ukončeny polygonálně.

Pokud je či byl kostel kapitulním či pokud jde o klášterní kostel žebravých řádů, bývá presbytář značně rozlehlý a jsou v něm umístěny chórové lavice neboli stally. Vždy je v něm umístěn také hlavní oltář a kněz (lat. presbyter) tam koná bohoslužbu. Na rozhraní lodi a presbytáře (někdy vysunuta poměrně hluboko do lodi) je umístěna vyvýšená kazatelna. Po Druhém vatikánském koncilu je zde navíc ještě umístěn obětní stůl. V gotických kostelích je také často dochován kamenný nástěnný sanktuář, který má Čechách v pozdní gotice často podobu velmi zdobného kamenného věžového pastoforia.

Od chrámové lodi bývá tento prostor oddělen tzv. triumfálním obloukem. Ve středověku byl presbytář od lodi oddělen navíc ještě tzv. letnerem (lat. lektoriem) neboli chórovou přepážkou. V českých zemích presbytář od lodi kostela odděluje tzv. oltářní mřížka, u které se věřícím podává svaté přijímání. V šedesátých letech se často z důvodů praktických – prostor pro postavení provizorního oltáře pro celebraci tzv. tváří k lidu (viz obětní stůl) – mřížka odstranila. Nikdy však nevyšel předpis, který by odstranění mřížek či jejich nebudování v kostelích dovoloval. V roce 1967 bylo v instrukci z Říma, která byla v českých zemích publikována v Acta Curiae, jasně psáno, že zvyk podávat přijímání věřícím u oltářní mřížky má být zachován.

Presbytář bývá obvykle (především ve středověku je tato podmínka poměrně závazná) orientován, tj. směřuje na východ.

Někdy se v blízkosti presbytáře nacházela oratoř. S presbytářem je většinou propojena okny. Vedle presbytáře či za ním je téměř vždy umístěna sakristie, která slouží k uchovávání liturgického náčiní, mešních rouch atp. Ve středověku mívala kromě toho také funkci kaple.

Externí odkazy 
 

Interiér kostela
Říšská župa Dolní Podunají

Říšská župa Dolní Podunají, též Dolnodunajská župa (německy Reichsgau Niederdonau, též Dolní Dunaj(sko)) je název historického správního útvaru vytvořeného nacisty na obsazeném území Rakouska (Východní marka, něm. Ostmark), v jihovýchodních Čechách, na jihu Moravy a na části Slovenska (Devín a Petržalka) dne 1. května 1939 na základě zákona „o uspořádání správy ve Východní Marce“ . Přímým předchůdcem této župy bylo Zemské hejtmanství Dolní Podunají (něm. Landeshauptmannschaft Niederdonau) které bylo od 15. dubna 1939 na základě zákona „o členění sudetoněmeckých území“  územně shodné s touto župou. Podle zákona bylo metropolí župy město Kremže (německy Krems an der Donau), nicméně župní správní orgány sídlily ve Vídni přejmenované na Velkou Vídeň (německy Gross-Wien). Ta součástí říšské župy Dolní Podunají nebyla, ale tvořila rovněž samostatnou říšskou župu. Plánoval se přesun správních orgánů do Kremže, ale k tomu již nikdy nedošlo

Vymezení župy 
Župa zahrnovala celé území předchozího zemského hejtmanství Dolní Podunají: téměř celé území moderní rakouské spolkové země Dolní Rakousy (80 dolnorakouských obcí bylo tehdy součástí Vídně), dále severní a střední část Burgenlandu (politické okresy Eisenstadt, Mattersburg, Neusiedl am See, Oberpullendorf, a města Eisenstadt a Rust), slovenský Devín a Petržalku, jižní část Moravy (Slavonicko, jižní a východní Znojemsko, Pohořelicko, Mikulovsko, Valticko, Dyjský trojúhelník) a jihovýchod Čech (Vitorazsko a Novobystřicko).

Zánik župy 
Župa přestala existovat v dubnu 1945, kdy její území dobyly jednotky sovětské Rudé armády. Dříve československá území byla navrácena obnovenému Československu. Po obnovení nezávislosti Rakouska dne 27. dubna 1945 byla v rakouské části bývalé župy obnovena 1. května 1945 spolková země Dolní Rakousy, která však až do 30. září 1945 zahrnovala i severní část dosud stále zrušeného Burgenlandu. 1. října1945  pak došlo k obnovení spolkové země Burgenlandu. Katastrální území Hinterberg, jež bylo připojeno roku 1938 k hornorakouskému městu Steyr, zůstalo i nadále jeho součástí a není již součástí Dolních Rakous, což bylo definitivně potvrzeno změnou rakouské spolkové ústavy v roce 1958.

Reference

Související články 
 Říšská župa Horní Podunají

Externí odkazy 
 Rakousko 1938–1945 (anglicky) 

Nacistické správní útvary v okupovaném Rakousku a na jihu Sudet
Fluorid xenonový

Fluorid xenonový je chemická sloučenina. Byl poprvé připraven v roce 1963. Lze ho připravit dlouhodobým zahříváním směsi xenonu a fluoru (1:20) na teplotu 250 - 300 °C za tlaku 5 až 6 MPa v niklové nádobě. Je to pevná a krystalická látka. Je těkavější než fluorid xenonatý a xenoničitý. V pevném stavu je bezbarvý, ale v kapalné a plynné fází získává žlutou barvu.. Je nejreaktivnějším fluoridem xenonu, působí jako velmi silné oxidační a fluorační činidlo. Ve vodě se prudce hydrolyzuje. Reaguje i s oxidem křemičitým, proto s ním nelze pracovat ve skleněných aparaturách.

Struktura molekuly 
Struktura této látky není dodnes uspokojivě vyřešena. V plynné fázi tvoří tato molekula pravděpodobně nerigidní deformovaný
oktaedr. V krystalické formě byly popsány čtyři různé formy. Tři z těchto forem jsou složeny z tetramerních jednotek
{(XeF5)+F−}4. Nejlépe byla popsána čtvrtá, kubická forma, jejíž elementární buňka se skládá z 24 tetramerů a 8 hexamerů {(XeF5)+F−}6.

Literatura

Externí odkazy 
 

Xenonové sloučeniny
Xenonový
Fluorační činidla
Hvozd (Lužické hory)

Hvozd () je výrazný znělcový hřbet (749 m) se dvěma vrcholy v Lužických horách na hranicích s Německem. Je pátým nejvyšším vrcholem Lužických hor. Na vrcholu jsou dvě restaurace.

O hoře 

Hora Hvozd je na hranicích mezi Českem a Německem. Má dva vrcholy, přes jižní vyšší vede státní hranice. Nižší vrchol je na německé straně. Hora je porostlá smrkovým lesem, v němž se vyskytuje i borovice, modřín, bříza. Les ve vrcholových partiích utrpěl emisemi. Hřbet Lužických hor s Hvozdem tvoří zároveň rozvodí mezi Severním a Baltským mořem.

Dvojvrchol je v geomorfologickém členění veden v Lužickém hřbetu (IVA-2A), jeho okrsku Hvozdský hřet (IVA-2A-b).

Po administrativním přesunu města Jablonné v Podještědí pod okres Liberec je v libereckém okrese i vrchol Hvozdu.

Rozhledna a restaurace 
Již v roce 1787 si žitavští občané vybudovali k vrcholu hory schodiště, které zčásti slouží dodnes. V roce 1834 byl na vrcholové plošině postaven velký kříž a v roce 1853 na německé straně postavil pan Marx z Oybinu první hostinec. Když stavba 1. srpna 1877 podlehla požáru, byl postaven v témže roce majitelem hostinec nový, tentokrát na české straně. Roku 1879 byla na vrchu, přímo na hraniční čáře, postavena přírodovědným spolkem Globus ze Žitavy dřevěná rozhledna vysoká 10 metrů. Pojmenovali ji Karolinina rozhledna.

O dalších 10 let později byla na německé straně hory postavena turistická chata s restaurací i možností ubytování, která turistům slouží dodnes. Má tu kuriozitu, že přes její terasu vede státní hranice, takže návštěvník může sedět u stolu, kterým prochází státní hranice (viz foto). Terasa je vyhlídkovou plošinou, místem dalekého rozhledu. Restaurace na české straně vyhořela v roce 1946 a zachovaly se z ní jen zbytky sklepů.

Na severním vrcholu, na německé straně, již zmíněný spolek postavil místo rozhledny dřevěné o kus dál kamennou. Je vysoká 25 metrů, vzhledem dvojče rozhledny na Jedlové a byla otevřena slavnostně přesně o rok později než rozhledna na Jedlové (14. září 1892).

Na Šestce 
V sedle mezi Hvozdem a vrcholem Sokol je v lese samota, kdysi lesovna, v níž se scházeli myslivci z okolí ke sportovní střelbě. Později bylo stavení upraveno jako výletní restaurace, která sloužila po roce 1980 Lidovým milicím. Název Na Šestce měla podle čísla lesnického oddělení.

Turistika 
Z Krompachu je na vrchol 2 km daleko a vede tam z Krompachu i červená turisticky značená cesta. Od Hvozdu pak pokračuje do Petrovic přes zmíněnou samotu Na Šestce. Žlutě značená cesta od Babiččina odpočinku vede na vyhlídkovou plošinu jižního vrcholu. Pohodlný výstup je z německé strany od Hainu.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Na webu Lužické hory
 Příloha i-dnes

Hory a kopce v zemském okrese Zhořelec
Hory a kopce v okrese Liberec
Heřmanice v Podještědí
Hory a kopce v Lužických horách
Žitavské hory
Hory a kopce na česko-německé státní hranici
Kopce pod 1000 metrů v Česku
Oybin
Slzný plyn

Slzný plyn je nespecifické označení pro skupinu bojových látek (neletálních zbraní), které dráždí oční a spojivkovou sliznici a obvykle také dýchací cesty. Slzný plyn používá např. policie při rozhánění nepokojů a demonstrací. K běžným slzným plynům patří bromaceton, bromacetofenon, chloracetofenon. Slzné účinky má i chloraceton, který se ale používal spíše jako plicní iritant. Rovněž estery organických chloroderivovaných kyselin mohou mít slzné účinky (ethyl-chloracetát). Slzné plyny mají řadu dalších nebezpečných vedlejších účinků, např. poškození očí, popálení kůže a sliznic, poškození jater a ledvin (při požití či dlouhodobé expozici), mohou vyvolat astmatický záchvat či způsobit edém plic při vdechnutí (může být smrtelný).
Kromě uvedených halogenderivátů může mít slzné účinky např. i akrolein, který se tak určitou dobu používal. Ten je navíc jedovatý a karcinogenní.

Použití slzného plynu jako bojového prostředku ve válce je zakázáno Úmluvou o zákazu chemických zbraní.

Používané látky je možno pohlcovat aktivním uhlím, takže plynová maska proti slznému plynu poskytuje ochranu.

V případě použití jako obranného spreje se používá také název kasr.

Druhy náplní 
 CS – o-chlorbenzylidenmalononitril – starší typ náplně
 OC – oleoresin capsicum, často se kombinuje s MC – (angl. major capsaicinoids)

Odkazy

Související články 
 Slzy

Externí odkazy 
 

Slzotvorné látky
Lažánky

Lažánky je jméno několika obcí v České republice:
 Lažánky (okres Brno-venkov), obec v okrese Brno-venkov
 Lažánky (okres Strakonice), obec v okrese Strakonice

a také části obcí:
 Lažánky (Blansko), část města Blansko v okrese Blansko
 Lažánky (Klatovy), část města Klatovy v okrese Klatovy

nebo také hrádek:
 Lečenec, v okrese Blansko, který se též nazývá Lažánky
Lažánky (okres Brno-venkov)

Lažánky jsou obec v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji. Leží v Křižanovské vrchovině, zhruba 25 km severozápadně od Brna, na okraji přírodního parku Údolí Bílého potoka. Lažánky sousedí na západě s Maršovem, na východě s Veverskou Bítýškou a na jihu s Javůrkem. Na severu se rozkládají lesy v údolí řeky Svratky. Žije zde  obyvatel.

Obec Lažánky se skládá ze dvou místních částí, vlastních Lažánek (na katastrálním území Lažánky u Veverské Bítýšky) a vesnice Holasice (na katastrálním území Holasice u Veverské Bítýšky).

Historie 
První dochovaná zmínka o Lažánkách se nalézá v listině z roku 1236, v níž moravský markrabě Přemysl daroval purkrabímu Ctiborovi z Veveří všechny důchody a užitky dědiny Lažánek. Podle J. Šebánka jde však o padělek z 19. století. Holasice jsou prvně zmíněny roku 1380. Lažánky patřily k deblínskému panství, od roku 1470 pak Brnu.

V letech 2006–2010 působil jako starosta František Zetka, od roku 2010 tuto funkci vykonává Ing. Lubomír Katolický.

Znak 
Návrh obecního znaku, který zpracoval Zdeněk Mičík, vychází z místní tradice pálení a prodeje vápna, polohy v oblasti smíšených lesů a obecní pečeti, na níž byl strom mezi dvěma keři. Heraldická komise projednala znak v roce 1993 a 1. února rozhodnutím předsedy Poslanecké sněmovny došlo k udělení znaku.

Popis znaku 
Ve stříbrném štítě stojí na zeleném pahorku cihlová vápenná pec s kamennou podstavou mezi jehličnatým a listnatým stromem v přirozených barvách.

Obyvatelstvo 

Vývoj počtu obyvatel obce Lažánky

Vývoj počtu obyvatel části obce Lažánky

Pamětihodnosti 

 Kostel Nejsvětější Trojice
 Boží muka
 Památný strom jeřáb břek u staré vápenky
 Vápenné pece

Galerie

Odkazy

Reference

Související články 
 Římskokatolická farnost Lažánky
 Lanovka Veverská Bítýška – Lažánky

Externí odkazy 
 
 
 http://www.lazanky.cz/ oficiální stránky Lažánek
 podrobné statistické údaje z roku 2003 na stránce ČSÚ

 
Vesnice v okrese Brno-venkov
Obce v okrese Brno-venkov
Sídla v Křižanovské vrchovině
Mikroregion Tišnovsko
Mikroregion Bílý potok
Jungle

Jungle je hudební styl, který se vyvinul ve Velké Británii v první polovině 90. let 20. století z rave a obvykle je považován za zaměnitelný s drum and bass. Mezi těmito styly nejsou významnější zvukové rozdíly. Často je pojem jungle spojován se staršími materiály z první poloviny 90. let (ovlivněnými ragga a jinými černošskými vlivy), drum and bass je v podstatě pokračovatel jungle, čerpající z jeho populárnosti, s novějšími hudebními prvky. Ačkoliv se oba termíny začaly vyskytovat zhruba ve stejnou dobu (1991–1992), jejich používání ovlivňovali zejména hudební publicisté, pro něž měl pojem jungle zřejmě podobnou konotaci jako (nežádoucí) rave. To byl patrně důvod, proč se přibližně od roku 1996 používalo téměř výhradně označení drum and bass a termín jungle byl zapomenut. Pro některé je jungle jen zkratkou pro ragga jungle (sporadicky též jungle techno) – původní termín, kterým se zrychlené breakbeatové skladby označovaly na začátku 90. let 20. století. Svého vrcholu dosáhl jungle v létě roku 1994, kdy se do britské UK Top Ten nejprodávanějších singlů dostaly skladby Original Nuttah (UK Apachi and Shy FX) nebo Inner City Life (Goldie presents Metalheads).

Strukturu jungle tvoří zrychlený, často vrstvený breakbeat, silná melodická (nejčastěji syntetická) reggae basa a divoké syntezátorové staccato, to vše doplněno raggamuffin vokálem či nejrůznějším samplováním.

Známá jména:
 Goldie
 Aphrodite
 Shy FX
 Remarc
 Booyaka Crew
 DJ Dextrous
 M-Beat
 Top Cat
 T.Kay
 Soundman
 Elizabeth Troy
 DJ Nut Nut
 Potential Bad Boy
 Dj Hype
Známá vydavatelství:

 Metalheadz
 SOUR (Sound Of The Underground)
 Full Cycle
 Tekhed
 Jungle Sky
 FFRR (Full Frequency Range Recordings)
 Mós Music Machine
 V Recordings

Drum and bass žánry
Uriel

Uriel může být:

 Uriel (archanděl), archanděl
 Uriel (skupina), britská rocková skupina
 pseudonym Jany Kratochvílové
Vytáčené připojení

Dial-up neboli vytáčené připojení je v informatice způsob připojení k Internetu pomocí telefonní linky a modemu. Rychlost analogového připojení bývá od 2,4 kb/s do 56 kb/s po jedné telefonní lince.

Technologie připojení 
Počítač je na internet připojen přes telefonní linku za použití modemu (modulátor-demodulátor). Ten funguje na analogovém principu, kdy modem digitální signál převádí na analogový a ten přes linku vysílá k serveru. V 90. letech 20. století byla takto k Internetu připojena většina uživatelů v České republice; vytáčené připojení bylo vytlačeno použitím stále dostupnějšího vysokorychlostního internetu; ten je totiž oproti dial-upu levnější a rychlejší. Služba ISDN měla výhody proti analogové lince (rychlé vytvoření spojení, stabilní rychlost 64kbit/s, při využití BRI ISDN (2 kanály po 64kbit) a připojení 64kbit umožňuje současné použití linky i pro telefonní hovor), ale nebyla moc rozšířená.

Maximální přenosové rychlosti 

Uvedené rychlosti jsou teoretická maxima.

Související články 
 V.90
 CSLIP
 Point-to-Point Protocol (PPP)
 Digital Subscriber Line (DSL)
 Bulletin Board System (BBS)

Internet
Modemy
Telefonie
Protokoly linkové vrstvy
Šestinozí

Šestinozí (Hexapoda) jsou podkmen členovců zahrnující aktuálně 4 třídy: hmyz (Insecta), chvostoskoci (Collembola), vidličnatky (Diplura), hmyzenky (Protura).

Morfologie 
Šestinozí mají těla v délce od 0,5 mm do 300 mm, která se dělí na hlavu, hruď a zadeček.

Historie taxonomie 
Dříve byly všechny čtyři třídy zahrnuty v jediné třídě hmyz, dělené na podtřídy bezkřídlí a křídlatí. Později se ukázalo, že významnějším znakem než přítomnost křídel je struktura ústního ústrojí a hmyz byl členěn na podtřídu skrytočelistní (Entognatha) a jevnočelistní (Ectognatha), mezi které patřili všichni křídlatí a bezkřídlé šupinušky a rybenky. Původní podtřída bezkřídlých byla polyfyletická skupina, ale ani zbytek označovaný po vyčlenění šupinušek a rybenek jako skrytočelistní není vývojově jednotná skupina a proto jsou dnes tyto primitivní skupiny považovány za samostatné třídy na stejné taxonomické úrovni jako hmyz. Fylogenetické vztahy těchto skupin jsou dosud nejisté a je možné, že některé nejsou přirozené (Diplura).

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

 
Členovci
Chelsea

Chelsea může označovat několik věcí:

 Chelsea (Londýn) – čtvrť v Londýně
 Chelsea FC – fotbalový klub sídlící v londýnské čtvrti Fulham
 Chelsea (město) – město v americkém státě Massachusetts
 Chelsea (Manhattan) – místní část Manhattanu, New York, USA

 Chelsea (jméno) – anglické ženské jméno
 Chelsea (britská hudební skupina) – britská punková kapela
 Chelsea (americká hudební skupina) – americká hudební skupina
Linus

Svatý Linus (zemřel patrně roku 78 či 79) je považován za nástupce svatého Petra na pozici římského biskupa, a tedy za druhého z papežů.

Vzhledem k chybějícím dobovým pramenům o něm nejsou známy žádné spolehlivé informace, prvně jeho jméno zmiňuje v seznamu římských biskupů sv. Ireneus na konci 2. století, další informace přináší Liber Pontificalis až ze 6. století.

Církevní historici předpokládající biskupský úřad se snaží dovodit bližší údaje, například kdy přesně se stal papežem (64–69), a existují i názory, že došlo k přehození jmen a on byl v řadě započaté sv. Petrem až třetí nebo čtvrtý. Podle nejčastějšího názoru byl však Linus druhým papežem, a to v letech 67–79.

Život 
Svatý Linus, papež a mučedník, se narodil patrně v etruském městě Volaterra v Toskánsku a na křesťanskou víru jej obrátil sv. Petr. Jeho otcem byl Herculanus dei Mauri, matka se údajně jmenovala Claudia.

Zastupoval svatého Petra v Římě po dobu jeho nepřítomnosti a po Petrově ukřižování se stal jeho nástupcem, římským biskupem. Nejspíše k němu se vztahuje zmínka ve 2. dopise sv. Pavla Timoteovi, který je součástí Nového zákona.
Připisuje se mu nařízení, že ženy nemají přicházet na bohoslužby bez závoje. Byl považován za autora apokryfního spisu Umučení svatých Petra a Pavla, avšak autorství je velmi pochybné. Také zavedl jako symbol římských biskupů palium.

Podle starší tradice zemřel mučednickou smrtí, avšak je to spíše nepravděpodobné. Byl pochován na úpatí vatikánského vršku.

Úcta 
Tak jako všichni papežové prvních staletí je uctíván jako světec a jeho svátek je římskokatolickou církví slaven 23. září, ve východní církvi 5. listopadu.

V roce 1615 byl v bazilice sv. Petra objeven náhrobek s nápisem Linus a byl po řadu let pokládán za jeho hrob. Pravděpodobnější však je, že náhrobek patřil jiné osobě s delším jménem, kde Linus byla pouze koncovka (např. Aquilinus, Anullinus).

Odkazy

Literatura

Související články 

 Seznam světců a mučedníků katolické církve

Externí odkazy 
 

Italští papežové
Italští svatí
Římskokatoličtí svatí
Pravoslavní svatí
Anglikánští svatí
Starověcí světci
Křesťanští mučedníci
Osoby s nejistým datem narození
Úmrtí v 1. století
Muži