alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Lemă (matematică)

Lemă, cuvânt de origine greacă (lemma, a se vedea Lemă), folosit în matematică, semnifică o propoziție matematică care este demonstrabilă, fiind deja demonstrată și categorisită.  În matematică o lemă este folosită ca orice teoremă, dar este de obicei, un pas intermediar în demonstrarea unui adevăr matematic de mai largă circulație, care, de obicei, poartă numele de teoremă.  Este interesant că multe leme din matematică sunt mai puternice și mai bine cunoscute ca unele teoreme sau corolare. 

Câteva exemple de leme matematice mai bine cunoscute ar putea fi următoarele:

  Lema lui Bézout 
  Lema lui Fatou 
  Lema lui Gauss 
  Lema lui Nakayama 
  Lema lui Zorn 

Cuvântul din greaca veche, "lemma" (λεμμα), la singular, respectiv "lemmata" (λεμματα), la plural, semnifica inițial orice ce este primit (a se vedea lemă).  Grecii antici i-au conferit și alte semnificații în logică, mai ales în Școala stoicilor.

Vezi și
 Lemă 
 Listă de leme matematice

Propoziții matematice
Terminologie matematică
Listă de leme matematice

Aceată pagină este o listă de leme matematice, adică o pagină de teoreme considerate, într-un fel, "teoreme intermediare" sau "teoreme minore". De multe ori însă, lemele matematice pot fi mai cunoscute și/sau mai "puternice" decât unele teoreme.

Vezi și 

 Listă de conjecturi matematice 
 Listă de corolare matematice 
 Listă de formule matematice
 Listă de teoreme matematice 
 Lemă
 Lemă în matematică

O listă (nedefinitivă) de leme matematice 

 Lema lui Abel 
 Lema Artin-Rees (a se vedea și Algebră comutativă) 
 Lema lui Bézout (sau identitatea lui Bézout)
 Lema lui Borel (a se vedea și Ecuații diferențiale parțiale) 
 Lema Borel-Cantelli 
 Lema lui Burnside 
 Lema lui Dehn
 Lema diagonalizării 
 Lema lui Dickson
 Dilemma 
 Lema lui Euclid 
 Lema lui Fatou 
 Lema lui Fekete 
 Lema fluture 
 Lema lui Fodor 
 Lema lui Gauss 
 Lema diagonală a lui Gödel 
 Lema lui Grönwall 
 Lema Grothendieck (a se vedea și Forme diferențiale) 
 Lema lui Hensel 
 Lema lui Itô 
 Lema lui König
 Lema Lambda
 Lema numărului Lebesgue
 Lema locală Lovász
 Lema Morse (a se vedea și Topologie diferențială) 
 Lema Nakayama 
 Lema Neyman-Pearson 
 Lema lui Noether de normalizare (a se vedea și Algebră comutativă) 
 Lema Poincaré (a se vedea și Forme diferențiale) 
 Lema pompării (a se vedea și Limbaje formale) 
 Lema punctului fix pentru funcții normale 
 Lema Rasiowa-Sikorski (set theory) 
 Lema Riemann 
 Lema lui Sard (a se vedea și Analiză matematică, Teoria singularității) 
 Lema lui Schanuel (a se vedea și Module proiective) 
 Lema lui Siegel (a se vedea Aproximare diofantică) 
 Lema lui Sperner (a se vedea și Analiza combinatorie) 
 Lema lui Stein (a se vedea și Teoria probabilității) 
 Lema lui Szemerédi de regularitate (Teoria grafurilor) 
 Lema lui Urysohn 
 Lema lui Whitehead (a se vedea și Algebre Lie algebra) 
 Lema Yoneda (a se vedea și Teoria categoriilor) 
 Lema Zassenhaus (a se vedea și Teoria grupurilor) 
 Lema lui Zorn (sau Lema Kuratowski-Zorn) 

 Înapoi la Lemă în matematică 
 Înapoi la Lemă

Leme matematice, O listă de
Dumitrești, Vrancea

Dumitrești este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Vrancea, Muntenia, România.

Note 

Dumitrești, Dumitrești
Frecvență

Frecvența este măsura numărului de repetări ale unui fenomen periodic în unitatea de timp. În Sistemul Internațional unitatea pentru frecvență este numită hertz și este simbolizată prin Hz, în cinstea fizicianului german Heinrich Hertz. O frecvență de 1 Hz corespunde unei perioade de repetare de o secundă. De exemplu, putem spune despre o ciocănitoare care bate cu ciocul în scoarța unui copac de 10 ori pe secundă, capul acesteia oscileaza cu o frecvență de 10 Hz.

Pentru un anumit fenomen care se repetă la un interval de timp T, se poate calcula frecvența lui prin simpla inversie matematică:

Pentru măsurarea frecvenței se pot folosi și alte unități. De exemplu, pulsul inimii și tempoul muzical se exprimă în bătăi pe minut, rotația motoarelor în rotații pe minut etc.

Alte exemple:

 Curentul electric alternativ are în România frecvența standardizată de 50 Hz, ceea ce înseamnă că într-o secundă polaritatea tensiunii trece de la plus la minus și înapoi de 50 de ori. În Statele Unite ale Americii frecvența curentului alternativ din rețeaua publică este de 60 Hz

 Frecvența sunetelor este direct legată de senzația de înălțime muzicală. Astfel, nota La din gama centrală a pianului este definită ca avînd frecvența de 440 Hz, deși de-a lungul timpului au fost în vigoare și diverse alte valori. Aceasta înseamnă că aerul pus în mișcare de o astfel de undă sonoră oscilează de 440 de ori în fiecare secundă. Urechea omului este sensibilă la sunete cu frecvențe cuprinse aproximativ între 20 Hz și 20 kHz (20.000 Hz), cu diferențe apreciabile de la un individ la altul.

 Undele radio pot fi emise într-o gamă largă de frecvențe. De exemplu, undele de radio FM obișnuite sunt emise în "banda vest" - CCIR (88-108 MHz) și "banda est" - OIRT (65-74 MHz).

 Lumina vizibilă este o undă electromagnetică cu frecvența medie de 500 THz (500·1012 Hz, adică 500 de milioane de milioane de oscilații pe secundă).

Vezi și 
 Domeniu temporal
 Televiziune
 Televiziunea digitală terestră

Mărimi fizice
Unde
Cinematică
Acustică
Hertz

Hertzul, în limba română scris și herț, este unitatea de măsură pentru frecvență în Sistemul Internațional. Simbolul pentru hertz este Hz. O frecvență de 1 Hz corespunde la o perioadă de repetare a unui fenomen de o secundă, 2 Hz la o jumătate de secundă, etc.

Această denumire a fost stabilită la Conferința Generală de Măsuri și Greutăți din 1960 în cinstea fizicianului german Heinrich Hertz care a avut importante contribuții în electromagnetism, cea mai cunoscută fiind descoperirea undelor radio. Până atunci se folosea unitatea de cicluri pe secundă.

Multipli și submultipli 

Tabelul de mai jos cuprinde multiplii și submultiplii hertzului. Denumirile scrise în caractere aldine arată unitățile mai des folosite.

Note

Unități SI derivate
Antanta

A nu se confunda cu Tripla Intervenție sau cu Tripla Alianță.

Antanta (sau Tripla Înțelegere) a fost un bloc politico-militar creat cu puțin timp înainte de Primul Război Mondial și format din Franța, Imperiul Britanic și Imperiul Rus. Convenția de aderare a României la Antanta a fost semnată pe data de 4 /17 august 1916.
Blocul a fost victorios în Primul Război Mondial, cu excepția Rusiei, care a ieșit din război în 1917.

Antanta a fost formată în trei etape succesive. Prima etapă a fost cea a semnării unor acorduri franco-ruse (1891-1893), care prevedeau ajutor militar reciproc, în cazul în care vreuna dintre cele două țări ar fi fost atacată de către Tripla Alianță. Etapa a doua s-a consumat în anul 1904, când s-a semnat acordul anglo-francez numit Antanta cordială, iar etapa a treia a constat în acordul anglo-rus, din anul 1907, prin care cele două țări și-au delimitat sferele de influență în Asia, făcând posibile viitoare colaborări politico-militare în Europa.

Context

Rusia a fost anterior membră a Ligii celor Trei Imperii, alianță din 1873 cu Austria, Ungaria și Germania. Alianța a făcut parte din planul cancelarului german Otto von Bismarck de a izola diplomatic Franța. Acesta era alarmat de aspirațiile revanșarde ale Franței în vederea recăpătării pierderilor din 1871 în Războiul franco-prusac. 
Liga se confrunta cu mari dificultăți provocate de  tensiunile între Imperiile  Rus si Austro-Ungar, în special în Balcani, unde creșterea naționalismului și declinul continuu al Imperiului Otoman au creat premise provinciilor otomane de inițiere a luptelor pentru independență.
Situația din Balcani, în special în urma  Războiului sârbo-bulgar și a  Tratatului de la Berlin din 1878, care a făcut ca Rusia să se simtă înșelată de câștigurile obținute în  Războiul ruso-turc, a împiedicat reînnoirea Ligii în 1887. Într-o încercare de a opri alianța Rusiei cu Franța, Bismarck a semnat tratatul secret de reasigurare cu Rusia în 1887. Tratatul a asigurat că ambele părți rămân neutre în cazul izbucnirii războiului. Alianța dintre Rusia și Franța și excluderea Rusiei de către Bismarck de pe piața financiară germană în 1887 a împiedicat reînnoirea tratatului în 1890. Aceasta a pus capăt alianței dintre Germania și Rusia.

Note

Vezi și
 Antanta cordială
 Antanta Balcanică
 Aliații din Primul Război Mondial
 Participanții la Primul Război Mondial

1904
Primul Război Mondial
Alianțe militare din secolul al XX-lea
Puterile Centrale

A nu se confunda cu Tripla Alianță.

Puterile Centrale (în limba germană: Mittelmächte) au fost națiunile Germaniei, Austro-Ungariei, Imperiului Otoman și Bulgariei, care au luptat împotriva Aliaților (Antantei) în timpul Primului Război Mondial. Numele acesta a fost dat deoarece cele patru națiuni erau localizate între Imperiul Rus la răsărit și Franța și Regatul Unit la apus.

Germania și Austro-Ungaria s-au aliat, oficial, la 7 octombrie 1879, alăturându-li-se lor și Italia, la 20 mai 1882, (Vezi și Tripla Alianță), țară care însă s-a angajat în secret în 1902 să nu-și onoreze angajamentele împotriva principalului adversar al Germaniei, Franța. Italia a intrat în Primul Război Mondial în 23 mai 1915 în alianță cu Anglia. Totuși, după încheierea conflagrației mondiale, fasciștii italieni au reorientat alianțele țării către Germania și regimul nazist.

Imperiul Otoman a intrat în război împotriva Rusiei în octombrie 1914, provocând declararea războiului împotriva sa și de către celelalte puteri ale Antantei – Anglia și Franța.

Bulgaria, care se mai resimțea încă după înfrângerea din 1913 în al doilea război balcanic, a intrat în război alături de Germania și Austro-Ungaria împotriva Antantei, prin invadarea Serbiei în octombrie 1915.

Bulgaria a semnat un armistițiu cu Antanta în 29 septembrie 1918, ca urmare a atacului aliat încununat de succes din Macedonia. Imperiul Otoman a urmat la scurtă vreme exemplul Bulgariei, în fața victoriilor britanice și arabe din Palestina și Siria. Austria și Ungaria au semnat păci separate în prima lună a lui noiembrie 1918, după dezintegrarea Imperiului Austro-Ungar, iar Germania a semnat armistițiul în dimineața zilei de 11 noiembrie, după o serie de atacuri de neoprit ale forțelor reunite ale belgienilor, francezilor, britanicilor și americanilor în nord-estul Franței și Belgiei.

Vezi și 
 Tripla Antantă
 Participanții la Primul Război Mondial
 Puterile Axei (Aliații Germaniei în Al Doilea Război Mondial)
 Aliații din Primul Război Mondial

Austro-Ungaria
Primul Război Mondial
Alianțe militare din secolul al XX-lea
Gheorghe Bogati

Gheorghe Bogati (n. ? - d. ?) este asasinul prezumtiv al lui Barbu Catargiu, prim-ministru al României (22 ianuarie - 8 iunie 1862). Acesta a fost împușcat sub clopotnița Mitropoliei după ce ieșise din Adunarea Legislativă.

După asasinatul din 8 iunie 1862, Bogati s-a îmbogățit și a primit un post important la Piatra Neamț. Printre cei suspecți de asasinat a fost și Nicolae Bibescu, prefectul Poliției București. Acesta a fost poreclit ulterior „Pistol“. A refuzat să ofere declarații Judecătoriei Criminalicești.

Evenimentul a dus la demisia guvernului conservator și constituirea unui guvern al „căii de mijloc“, având ca președinte pe Nicolae Kretzulescu. În cinstea lui Barbu Catargiu, guvernul a decretat 20 de zile de doliu și a ridicat o statuie lângă turnul Mitropoliei unde a fost ucis.

Bogati, Gheorghe
Anul nașterii lipsă
Anul decesului lipsă
Augustin

Augustin este un prenume masculin sau un nume de familie.

Prenume
 Augustin de Hipona, teolog și filosof din nordul Africii
 Augustin de Canterbury, arhiepiscop de Canterbury
 Augustin Fresnel (1788-1827), fizician francez
 Augustin Louis Cauchy (1789-1857), matematician francez
 Augustin Bunea (1857-1909), istoric român, academician
 Augustin Pacha (1870-1954), episcop de Timișoara, deținut politic
 Augustin Presecan (1933-1978), arhitect urbanist
 Augustin Buzura (1938-2017), scriitor român
 Augustin Lazăr (n. 1956), procuror român
 Augustin Viziru (n. 1980), actor român

Nume
 Francisc Augustin (1906-1983), cleric romano-catolic, deținut politic
 Ionel Augustin (n. 1955), fotbalist

Vezi și 
 Listă de zile onomastice

Nume
Prenume masculine
Ekaterina Svanidze

Ekaterina Svanidze (în limba georgiană: ქეთევან სვანიძე) (n. 1880 — d. 1907) a fost prima nevasta a lui Iosif Vissarionovici Stalin. Ei s-au cǎsǎtorit în 1903.

Ekaterina Svanidze, cunoscutǎ și cu numele de Kato, a fost o tânǎrǎ georgianǎ, sora lui Alexandr Svanidze, tovarǎș de luptǎ a lui Stalin în Partidul bolșevic. 

Dupǎ cǎsǎtorie, l-a nǎscut pe singurul lor copil, Iakov Djugașvili care, la maturitate, a devenit ofițer al Armatei Roșii și a murit în prizonierat într-un lagǎr german.
Pe 25 noiembrie 1907, Ekaterina a murit la numai 27 de ani de tuberculozǎ, "în brațele lui Stalin". Acesta ar fi spus la moartea soției sale: Aceastǎ ființǎ mi-a înmuiat inima de piatrǎ. Ea a murit și odatǎ cu ea au murit ultimele sentimente de compasiune pentru umanitate.

Nașteri în 1880
Decese în 1907
Georgieni
Léo Malet

Léo Malet, (), a fost autor celebru de romane negre francez, asociat cu suprarealismul.

Biografie 
A fost un autodidact, care a debutat în viața artistică într-un cabaret care se numea La vaca furioasă din cartierul parizian al artiștilor, Montmartre, pe 25 decembrie 1925, și a devenit cel mai popular autor de versuri pentru șansonete. A fost apoi pe rând "negrul" unui autor de cântece analfabet, figurant de cinema, ambalator la editura Hachette, funcționar, hamal, vagabond, jurnalist ocazional (cu colaborări la reviste ca En dehors (În afară), Insurgé (Insurgent), ziarul Omului în sandale, la Revista anarhistă, etc.

De asemenea poet, a aparținut Grupului Suprarealist condus de André Breton din 1930 până în 1949.

Romane polițiste, romane negre 

În 1942, debutează în romanul polițist cu 120, rue de la Gare (Strada Gării, numărul 120), pe care criticii francezi l-au caracterizat drept o adevărată carte "explozivă" în acest gen de literatură.

În 1948, a fost primul laureat al Marelui premiu al literaturii polițiste. În  1958, Marele premiu pentru umor negru i-a încoronat noua sa serie de Noi mistere ale Parisului, un remake după Eugène Sue.

Este autorul unei celebre și mult celebrate Trilogii negre (parodiată de autorul american postmodern Paul Auster în romanul Trilogia New York-ului).

Adaptări sub formă de comic books 
 Brouillard au pont de Tolbiac (Casterman, 1982); drawn by: Jacques Tardi
 120, rue de la Gare (Casterman, 1988); drawn by: Jacques Tardi
 Une gueule de bois en plomb (Casterman, 1990); drawn by: Jacques Tardi
 Casse-pipe à la Nation (Casterman, 1996); drawn by: Jacques Tardi
 M'as-tu vu en cadavre ? (Casterman, 2000); drawn by: Jacques Tardi

Filmografie 
120, rue de la Gare, directed by Jacques Daniel-Norman (1946), with René Dary (as Nestor Burma)
La Nuit d'Austerlitz, directed by Stellio Lorenzi (TV film, 1954), with Daniel Sorano (as Nestor Burma)
The Enigma of the Folies-Bergere, directed by Jean Mitry (1959), with Bella Darvi, Frank Villard, Dora Doll
La Nuit de Saint-Germain-des-Prés, directed by Bob Swaim (1977), with Michel Galabru (as Nestor Burma)
Nestor Burma, détective de choc, directed by Jean-Luc Miesch (1982), with Michel Serrault (as Nestor Burma), Jane Birkin
Les Rats de Montsouris, directed by Maurice Frydland (TV film, 1988), with Gérard Desarthe (as Nestor Burma)
Nestor Burma (TV series, 39 episodes, 1991–2003), with Guy Marchand (as Nestor Burma)

Note

Legături externe 
 Short biography in Italian

Nașteri în 1909
Nașteri pe 7 martie
Decese în 1996
Decese pe 3 martie
Autodidacți
Oameni din Montpellier
Romancieri francezi
Scriitori din Occitania
Scriitori francezi
Scriitorii francezi de ficțiune polițistă
Scriitori francezi din secolul al XX-lea
Scriitori suprarealiști
Suprarealism
Vale de Cambra

Vale de Cambra este un oraș în Districtul Aveiro, Portugalia.

Vezi și
 Listă de orașe din Portugalia

Orașe din Portugalia
Saligny

Saligny este un nume propriu de origine franceză, care se poate referi la:

Localitate în România 

 Saligny, comună în județul Constanța

Locuri în Franța 

 Saligny, Vendée, sat francez în Vendée 
 Saligny, Yonne, sat francez în Yonne

Locuri în Franța ca nume compuse 

 Saligny-le-Vif, comună franceză în Cher 
 Saligny-sur-Roudon, comună franceză în departamentul Allier

Nume de familie 
 Saligny, Alfons Oscar, (1853 - 1903), academician, chimist, fratele lui Anghel Saligny. 
 Saligny, Alfred, pedagog român de origine franceză, stabilit în România, tatăl lui Anghel Saligny și a lui Alfons Oscar Saligny. 
 Saligny, Anghel, (1854 - 1925), academician, președintele Academiei Române între 1907 - 1910, inginer constructor, inventator, pedagog român, unul din pionierii mondiali ai construcțiilor metalice și de beton armat industriale, așa cum ar fi: poduri feroviare și rutiere, silozuri, docuri și chei navale. 
 Saligny, Sofia, sora lui Alfons Oscar și Anghel, fiica lui Alfred Saligny

Nume de familie franceze
Corrado Bafile

Corrado Bafile () a fost cel mai în vârstă cardinal al Bisericii Catolice din timpurile moderne.

S-a născut în arhidieceza de L'Aquila, Italia, a fost hirotonit preot la Roma în 1936 și a lucrat acolo până în 1960.

În 1960 a fost consacrat episcop de către papa Ioan al XXIII-lea și a fost numit nunțiu apostolic în Germania. În calitate de nunțiu l-a vizitat pe episcopul Joseph Schubert, fost administrator apostolic al Arhidiecezei de București, pe patul de spital. Împreună cu cardinalul Julius Döpfner a oficiat slujba de înmormântare a episcopului Joseph Schubert în Catedrala din München.

A rămas în Germania până în 1975, când papa Paul al VI-lea l-a numit șeful Congregației pentru Cauzele Sfinților. Tot papa Paul al VI-lea l-a ridicat la demnitatea de cardinal în anul 1976. 

S-a retras în 1980 din curie și a atins limita de vârstă pentru alegerile papale în 1983. Starea sănătății sale a fost bună și astfel a fost primit de papa Ioan Paul al II-lea la cea de 100-a aniversare a sa în 2003. A murit în 2005 la vârsta de 101 ani.

Note

Cardinali italieni
Nașteri în 1903
Nașteri pe 4 iulie
Decese în 2005
Decese pe 3 februarie
Episcopi italieni
Diplomați ai Sfântului Scaun
Vid

În fizică, vidul este absența materiei dintr-un anumit spațiu. Subcategorii:
 „Vidul perfect” este o idealizare; în realitate orice spațiu conține o cantitate oarecare de materie. Cea mai bună aproximare a vidului perfect este spațiul interstelar, în care cantitatea de materie prezentă este extrem de mică.
 Fizicienii folosesc denumirea de „vid parțial” pentru a descrie situațiile reale în care gazul a fost extras dintr-o anumită incintă într-o măsură considerabilă.
 Uneori în inginerie se folosește denumirea de „vid” și atunci când presiunea dintr-o incintă este mai mică decît presiunea atmosferică.

Ca orice presiune, presiunea din „vid”, în general mică, se măsoară în unitățile numite Pascal (simbol: Pa) sau și Torr (simbol: Torr).
În astrofizică și în astrologie, vidul este conceput ca spațiul dintre dimensiuni unde nu există nimic: nu lumină, nu întuneric, nu sus, nu jos, deci tot este absent.

Exemple 
 Presiunea atmosferică: 101,3 kPa (760 Torr)
 Aspirator casnic: cca. 80 kPa (600 Torr)
 Pompă de vid mecanică: 100 Pa ... 100 μPa (1 Torr ... 10−6 Torr)
 Spațiul extra-atmosferic din jurul Pămantului: cca. 100 μPa (10−6 Torr)
 Pompă criogenică: 100 nPa ... 1 nPa (10−9 Torr ... 10−11 Torr)
 Pe suprafața Lunii: cca. 1 nPa (10−11 Torr)
 Spațiul interstelar: cca. 1 fPa (10−17 Torr)

Vezi și
 Vid fals

Legături externe 
  Un text despre nimic 
  Energia vidului, utilizată în levitație , 16 ianuarie 2009, Diac. Dr. Adrian Sorin Mihalache, Ziarul Lumina

Concepte fizice fundamentale
 
Gaze
Secundă

Secunda, având simbolul „s”, este o unitate de măsură pentru timp.

În Sistemul Internațional este una dintre cele șapte unități fundamentale. Este definită ca
durata a 9 192 631 770 de perioade ale radiației ce corespunde tranziției dintre cele două niveluri hiperfine ale stării fundamentale ale atomului de cesiu 133 în repaus la temperatura de 0 K.

Definiția secundei a fost inițial legată de perioada de rotație a Pământului în jurul propriei axe, prin împărțirea unei zile solare medii în 24 de ore, a fiecărei ore în 60 de minute, și a fiecărui minut în 60 de secunde. Acest mod de definire a fost suficient de precis până când au apărut ceasuri mai exacte care au dovedit că rotația Pământului nu are o perioadă constantă.

Istoric și etimologie 

Denumirile inițiale pentru subdiviziunile orei erau în latina medievală "pars minuta prima" și "pars minuta secunda" (adică parte mică de primul rang și respectiv parte mică de rangul al doilea). Prin simplificarea acestor expresii s-a ajuns la minutul și respectiv secunda de astăzi.

Numărul 60 folosit în divizarea orei și a minutului este probabil moștenit de la sistemul de numerație în baza 60 folosit de babilonieni. Se bănuiește că ziua a fost împărțită pentru prima dată în 24 de părți de către vechii egipteni.

Ca urmare, la propunerea matematicianului Carl Friedrich Gauß, secunda a fost definită ca 1/86400 din zi (ziua solară medie). În aceste condiții, se putea verifica experimental și legătura cu metrul: teoretic, la un pendul cu lungimea de 1 m timpul de mișcare între punctele extreme este de 1 s. Practic, în funcție de latitudine, apar abateri de câteva miimi de secundă.

Datorită neuniformității mișcării de rotație a Pământului, odată cu creșterea preciziei ceasurilor, a devenit necesară modificarea definiției secundei.

În 1960, secunda a fost redefinită ca fracțiunea 1/31 556 925,9747 a anului tropic la 1900/01/0 la ora 12 timpul efemeridelor.

În 1967, în urma progresului efectuat în realizarea ceasurilor atomice, secunda a fost din nou redefinită ca durata a 9 192 631 770 de perioade ale radiației ce corespunde tranziției dintre cele două niveluri hiperfine ale stării fundamentale ale atomului de cesiu 133. În 1997 a fost adăugată precizarea temperaturii considerate: 0 K.

Note 

Unități SI fundamentale
Joseph Monier

Joseph Monier  (n. 8 noiembrie 1823 Saint-Quentin-La-Poterie, Gard - d. 12 martie 1906 Paris) a fost un grădinar francez, considerat inventatorul betonului armat modern.

În încercările sale de a realiza ghivece de flori mai rezistente, grădinarul Joseph Monier a încercat, printre altele, și betonul turnat într-o formă în care se găsea un "schelet" din sârmă ce avea conturul aproximativ al ghiveciului pe care dorea sa-l construiască.

La Expoziția de la Paris din 1867, François Hennebique, un inginer francez, a studiat cu mare amănunțime tuburile de beton armat realizate de Joseph Monier. Ca atare, a fost stimulat să găsească o soluție de aplicare a acestui procedeu la construcția clădirilor. În același an primește un brevet de invenție pentru modul în care noul material, betonul armat a fost folosit la construcția grinzilor, plăcilor, tuburilor și stâlpilor.

Inventatori francezi
Nașteri în 1823
Decese în 1906
Reichstag

Cuvântul „reichstag” (un germanism pronunțat [ raihs-tag ]) poate însemna:
Reichstag, clădirea unde între 1894–1933 și-a avut sediul parlamentul german
 Dieta Imperială a Sfântului Imperiu Roman
Denumirea parlamentului Germaniei din 1871 până în 1945
Romcon

ROMCON, uneori Romcon, este un acronim pentru Convenția națională a cluburilor și autorilor de science-fiction din România, este o convenție a iubitorilor tuturor genurilor de science-fiction din România care se (dorește a se) ține anual.

În 2012, după ani de întrerupere, ROMCON s-a desfășurat în Timișoara, în zilele de 25 și 26 martie, fiind organizată de către cluburile Helion din Timișoara, Quasar din Iași și Victor Anestin din Craiova.

Istoric 

Printre cele mai importante activități de la Romcon este votarea celor mai bune lucrări science-fiction din anul precedent. Există mai multe secțiuni, cea principală fiind secțiunea „volum“. În ultimii doi ani la aceasta secțiune au câstigat primele două volume din Trilogia Abației a lui Dan Doboș.

Premii oferite de Rom Con 

Romcon oferă diferite premii pentru diferite sub-domenii ale genului științifico-fantastic.

Ediții 

 2016 București, ediția a 37-a

Referințe

Legături externe 
 Despre ROMCON 2012 pe web site-ul TION - Timiș On Line RO
 Scurt istoric al genului științifico-fantastic în arealul limbii române

Convenții ale fanilor genului științifico-fantastic din România și Republica Moldova
Cultura în România și Republica Moldova
Științifico-fantastic
Haymarket, New South Wales

Haymarket este o suburbie în Sydney, Australia.

Vezi și 

 Lista suburbiilor din Sydney

Referințe 

Suburbii în Sydney
Granville, New South Wales

Granville este o suburbie în Sydney, Australia.

Vezi și 

 Lista suburbiilor din Sydney

Referințe 

Suburbii în Sydney
Listă de eseiști

Acest articol este o listă prescurtată a eseiști, persoane fizice notabile care au scris eseuri pe diverse teme.

Notă: țara unui individ de naștere nu este întotdeauna un indicator al cetățeniei sale.

A

B

C-D

E-G

H-J

K-L

M-N

O-R

S

T-Y

References

Eseiști
 List
Listă de folcloriști

Folcloristica se ocupă cu studierea formală a folclorului literar, în care sunt incluse basmele și mitologia populară, deopotriva în tradiții orale sau non-orale. Folosește sistemul de clasificare Aarne-Thompson sau morfologia inventată pentru a descrie basmele rusești de Formalistul Vladimir Propp. 

O altă ramură a folclorului, folclorul recent, poate studia folclorul modern, afectat de kitsch sau legendele urbane, zvonurile, reclamele publicitare, etc.

Lista folcloriștilor străini

 Antti Aarne, vezi si :de:Antti Aarne
 Alexander Nikolayevich Afanasyev, vezi si :de:Aleksander Afanasjew
 Walter Anderson, vezi :de:Walter Anderson
 Johannes Bolte, vezi :de:Johannes Bolte
 Ben Botkin
 Jan Harold Brunvand
 Thomas Bulfinch
 John Francis Campbell
 Thomas Crofton Croker
 Jeremiah Curtin
 J. Frank Dobie
 Richard Dorson
 Alan Dundes
 Arnold van Gennep
 Glen Grant
 Archie Green
 Jacob Grimm
 Edith Hamilton
 Zora Neale Hurston
 Douglas Hyde
 Alan Jabbour
 Thomas Keightley
 Julius Krohn, vezi :de:Julius Krohn
 Kaarle Krohn, vezi :de:Kaarle Krohn
 Andrew Lang
 Gershon Legman
 Isidor Levin, vezi:de:Isidor Levin
 Alan Lomax
 John Lomax
 Elias Lönnrot
 Albert Lord
 F. Max Müller
 Alfred Nutt
 Axel Olrik
 Américo Paredes
 Charles Perrault
 Giuseppe Pitrè
 Vladimir Propp, vezi si :de:Wladimir Jakowlewitsch Propp
 Kurt Ranke, vezi :de:Kurt Ranke
 Ralph Rinzler
 Yuri Sokolov
 Carl von Sydow
 Archer Taylor, vezi :de:Archer Taylor
 Stith Thompson, vezi :de:Stith Thompson
 Jane Wilde, Lady Wilde
 Don Yoder
 Özhan Öztürk

Folcloriști români

 Silviu Angelescu
 Harry Brauner
 Nicolae Constantinescu
 Simion Florea Marian
 Irina Nicolau
 Lucia Ofrim
 Dimitrie Cioloca
 Gheorghe Oprea
 Mihai Pop
 Simion Pop Mehedinți
 Alexandru Voevidca
 Dumitru Pop

Bibliografie privind folcloristica 

 Aarne, Antti (1961). Tipuri de povești:  clasificare și bibliografie. ed. S. Thompson, Academia Scientiarum Fennica, Helsinki
 Dundes, Alan, ed. (1965). Studiul folclorului, ed. Prentice Hall.
 Dundes, Alan, ed. (1999). Folkloristica internationala, ed. Rowman & Littlefield.
 Brednich, Rolf W. et al (2000)., Enzyklopädie des Märchens: Handwörterbuch zur historischen und vergleichenden Erzählforschung, ed. Verlag Walter de Gruyter, Berlin - New York( Enciclopedia basmelor)
 Thompson, Stith (1946). Basmul, ed. The Dryden Press, New York

Bibliografia folclorului românesc(în limba româna)

 Pop, Mihai, Introducere în folclorul literar românesc
 Simion, Florea Marian, Nunta la români, Nașterea la români, Înmormântarea la români
 Andrei Oișteanu, Mit și magie în cultura tradițională românească

Legături externe  

Societatea americană de folclor
Universitatea Indiana, Programul de folclor
Programul de folclor al Universității Berkeley California 
Programul de folclor al Universității din Oregon
Programul de folclor al UNC
Muzeul Țăranului Român
Muzeul Satului Dimitrie Gusti din București, site oficial
Liste
Folcloriști
Listă de autori de romane polițiste

Această listă cuprinde autori de romane polițiste:

Români

A

B

C

D

E

F

G

H

I

J

K

L

M

N

O

P

Q

R

S

T

U

V

W

X

Y

Z

Note

Legături externe

Autori de romane polițiste
Listă de autori de literatură non ficțiune



Listă de autori de literatură non-fiction

Stephen Ambrose, (1936-2002)
Gabriele Amorth
Thomas Amory, (1691-1788)
John Asgill, (1659-1738)
Isaac Asimov, (1920-1992)
John Austin , (1790-1859)
Richard Bannatyne, († 1605)
Antony Beevor
T.J. Binyon
John Bodenham
Erik Borgman  (n. 1957)
James Boswell
John Bourchier, al doilea baron de Berners, (1467-1553)
William Brandon  (1914–2002)
James Bruce, (1730-1794) 
Anthony Burgess (1917-1993) 
Jacob Bryant, (1715-1804)
Francis Trevelyan Buckland, (1826-1880)
James Burke , (n. 1936)
Michael Burleigh
David Cairns
Truman Capote (1924 - 1984)
Richard Carew, (1555-1620)
Elizabeth Carter, (1717-1806)
Hester Chapone, (1727-1801)
Walter Charleton, (1619-1707)
Frances Power Cobbe, (1822-1904)
George Combe (1788-1858)
George Lillie Craik (1798-1866)
Francis Douce, (1757-1834)
John Davies  (c. 1565-1618)
Jared Diamond
John Diamond
William Hepworth Dixon, (1821-1879)
John Doran, (1807-1878)
John E. Douglas
Eamon Duffy
Gerina Dunwich, (n.1959)
Martin Ebon, (n. 1917)
William Fiennes
Orlando Figes
Aminatta Forna
Richard Fortey
Ian Frazier (n. 1951)
Edward Gibbon, (1737-1794)
Stephen Jay Gould, (1941-2002)
Richard Hamblyn
Herodotus
John Cam Hobhouse, (1786-1869)
Eric Hobsbawm
Richard Holmes
Roy Jenkins, (1920-2003)
Irving Johnson, (1905-1991)
Olivia Judson
Lona Kay
John Keegan, (n. 1934)
Ian Kershaw
Charles H. Kraft
James Howard Kunstler
David Landes
Fitz Hugh Ludlow (1836-1870)
Margaret Macmillan, (n. 1943)
Brenda Maddox
Catherine Merridale
Joseph Mitchell (1908-1996)
Robert Palmer (1945-1997)
Simon Sebag Montefiore
Simon Reeve
Richard Rhodes
Matt Ridley, (n. 1958)
Graham Robb, (n. 1958)
Don Rossignol, (n. 1962)
Ann Rule
Carl Sagan, (1934-1996)
Sven Seljom 
William Shawcross
Brendan Simms
Robert Skidelsky
Alvin Toffler, (n. 1928)
Claire Tomalin, (n. 1933)
Edgar Vincent
Voltaire, (1694-1778)
Francis Wheen
Eric Williams, (1911-1981)
Ann Wroe

Vezi și: Listă de autori
Non-fiction
Lista autorilor politici

Lista autorilor de cărți politice

 Andrej Amalrik
 Aristotle (384 BC - 322 BC)
 Harry Browne (1933 -)
 Monica de Bruyn
 Noam Chomsky (n. 1928)
 David Friedman
 David Gauthier
 Jürgen Habermas (n. 1929)
 Johann Gottfried von Herder (1744-1803)
 Jane Jacobs (n. 1916)
 Michael Johns (n. 1964)
 John Locke (1632-1704)
 Karl Marx (1818-1883)
 Richard Maybury
 John Stuart Mill (1806-1873)
 Ludwig von Mises (1881-1973)
 Carol Moore
 Jan Narveson
 George Orwell (1903-1950)
 Greg Palast
 Platon (cca. 427 î.H- cca. 347 î. H)
 John Rawls (1921-2002)
 Jean-Jacques Rousseau (1712-1778)
 Don Rossignol (n.1962) 
 Amartya Sen (n. 1933)
 Charles E. Silberman
 Lysander Spooner (1808-1887)
 Henry David Thoreau (1817-1862)
 Jean Paul Sartre
 G. Edward Griffin

Vezi și 
 Listă  de autori

Politică
Listă de autori de literatură de groază

Asta este o listă de autori de literatură de groază, majoritatea acestora scriind și în genul științifico-fantastic și fantezie.

A - B

C - E

F - H

I - L

M - Q

R

S

T

U - Z

Legături externe

Asociatia scriitorilor de horror
Open Directory Project: Horror Fiction Writers 
 Carnavalul Scriitorilor Ciudati 

Horror fiction

Scriitori de literatură de groază
Partidul Social Democrat din Germania

Partidul Social Democrat din Germania (în , acronim SPD) este unul din cele mai vechi partide din Germania, înființat în 1863. SPD-ul are o ideologie social-democrată, deși în ultimii ani a incorporat în politica sa unele elemente neoliberale. Colocvial este asociat cu culoarea roșie, ca și emblema lui.

Personalități
Friedrich Ebert, președinte al Republicii de la Weimar (1919-1925)
Philipp Scheidemann, cancelar al Republicii de la Weimar (1919)
 Hermann Müller, cancelar al Republicii de la Weimar (1920, 1928-1930)
Willy Brandt, cancelar federal (1969-1974)
 Gustav Heinemann, președinte federal (1969-1974)
Helmut Schmidt, cancelar federal (1974-1982)
Gerhard Schröder, cancelar federal (1998-2005) 
Frank-Walter Steinmeier, președinte federal (din 2017)
Martin Schulz, președinte al Parlamentului European (2012-2017)
Olaf Scholz, cancelar federal (din 2021)

Vezi și 
Alegeri legislative în Germania, 2013

Legături externe

Partide politice din Germania
Partide social democrate
Uniunea Creștin-Democrată (Germania)

Uniunea Creștin-Democrată (în germană: Christlich Demokratische Union Deutschlands sau CDU, citit țe-de-u) este un partid politic din Germania. Cuvântul „Uniune” din numele partidului se referă la uniunea dintre membrii partidului indiferent de religia lor (catolică, evanghelică etc.). CDU a fost până în 2021 cel mai mare partid din Germania, un partid conservator cu orientare de centru-dreapta. Este afiliat Internaționalei Centrist-Democrate.

A nu se confunda cu fostul partid CDU din Est (din fosta RDG), scris în germană cu cratimă: Christlich-Demokratische Union Deutschlands.

CDU desfășoară activități politice în toată Germania cu excepția landului Bavaria. Partidul bavarez corespunzător de centru-dreapta este Christlich-Soziale Union in Bayern sau CSU (Uniunea Creștin-Socială din Bavaria). Aceste două partide cooperează strâns la nivel federal precum și în Bundestag, unde împreună formează fracțiunea parlamentară CDU/CSU, numită "die Union" (Uniunea) sau și "die christliche Union" (Uniunea creștină).

Conform unui studiu realizat în 2005 de Universitatea Berlin (vezi wiki.de), 51 % din membrii CDU/CSU sunt de confesiune catolică, 33 % sunt luterani (evanghelici), iar 15,7 % nu aparțin nici unei biserici. Circa 10 % din populația musulmană cu drept de vot sunt orientați către CDU/CSU. Din totalul de 247 de parlamentari creștin-democrați ai celui de-al XV-lea Bundestag (ales în 2002), 143 s-au declarat catolici (57,89 %), 95 evanghelici (38,46 %), 8 nu au făcut precizări, iar unul s-a declarat fără confesiune. Pentru amănunte vezi: Pagina Bundestag-ului

Personalități 
Președinți ai Germaniei din partea CDU:
 Heinrich Lübke, președinte federal (1959-1969)
 Karl Carstens, președinte federal (1979-1984)
 Richard von Weizsäcker, președinte federal (1984-1994)
 Roman Herzog, președinte federal (1994-1999)
 Horst Köhler, președinte federal (2004-2010)
 Christian Wulff, președinte federal (2010-2012)

Cancelari federali din partea CDU:
 Konrad Adenauer, primul cancelar federal al Germaniei (1949-1963)
 Ludwig Erhard, cancelar federal (1963-1966)
 Kurt Georg Kiesinger, cancelar federal (1966-1969)
 Helmut Kohl, prim-ministru al landului Renania-Palatinat (1969-1976), apoi cancelar federal (1982-1998)
 Angela Merkel, cancelară federală (2005-2021)

Alte personalități politice:
 Norbert Lammert, președinte al Bundestagului (2005-2017)
 Wolfgang Schäuble, ministru federal de interne (2005-2009), ministru federal de finanțe (2009-2017), președinte al Bundestagului (2017-2021)
 Hans-Gert Pöttering, președinte al Parlamentului European (2007-2009)
 Stanislaw Tillich, prim-ministru al landului Saxonia (2008-2017)
 Armin Laschet, prim-ministru al landului Renania de Nord-Westfalia (2017-2021)
 Annegret Kramp-Karrenbauer, prim-ministru al landului Saarland (2011-2018)

Vezi și 
 Alegerile federale germane, 2009
 Alegerile federale germane, 2013

Legături externe 

Uniunea Creștin-Democrată (Germania)
Partide politice din Germania
Partidul Liber Democrat (Germania)

Partidul Liber Democrat, acronim FDP, (în ), este formațiunea politică liberală din Republica Federală Germania. Colocvial se asociază cu culoarea galben. S-a aflat la putere între anii 1949-1956, 1963-1966 (în coaliție cu fracțiunea parlamentară CDU/CSU), între 1969-1982 (în coaliție cu SPD), între 1982-1998 și 2009-2013 (în coaliție cu CDU/CSU).

Istoricul liberalismului german

Evenimente recente 
La alegerile de la 27 septembrie 2009 a obținut 15% din sufragii, fapt care i-a permis formarea unei noi coaliții guvernamentale împreună cu fracțiunea parlamentară CDU/CSU. În guvernul nou Guido Westerwelle, președintele partidului FDP, a devenit ministru federal de externe și vicecancelar federal.

La alegerile la nivel de land din 2011 (în landurile Renania de Nord-Westfalia, Renania-Palatinat și Baden-Württemberg) FDP-ul a pierdut multe voturi, astfel încât la 3 aprilie 2011 Westerwelle a anunțat că nu va mai candida la funcția de președinte al FDP. Funcția de vicecancelar a trecut la Philipp Rösler, ministrul economiei, care a fost ales în funcția de președinte al FDP.

La alegerile federale din 2013 partidul s-a clasat sub pragul electoral de 5%. Președintele partidului și-a dat demisia, iar în locul său a fost ales Christian Lindner.

Personalități 
 Hans-Dietrich Genscher, ministru federal de interne (1969–74), ministru federal de externe (1974–1992), președinte onorific al FDP
 Theodor Heuss, primul președinte al Republicii Federale Germania
 Klaus Kinkel, ministru federal al justiției (1991/92), ministru federal de externe (1992–1998)
 Otto Graf Lambsdorff, ministru federal al industriei (1977–1984)
 Sabine Leutheusser-Schnarrenberger, ministru federal al justiției (1992–1996)
 Philipp Rösler, vicecancelar federal (2011-2013)
 Walter Scheel, de mai multe ori ministru federal, al patrulea președinte al RFG (1974-1979)
 Günter Verheugen, secretar general al FDP (1978-1982); mai târziu a trecut la partidul SPD; membru al Comisiei Europene
 Guido Westerwelle, ministru federal de externe (2009-2013)

Vezi și

Legături externe 

Partide politice din Germania
Hymni i Flamurit

Hymni i Flamurit (în ) este imnul național al Albaniei (). Versurile sunt scrise de către Aleksander Stavri Drenova (pseudonim: Asdreni), care era de origine aromână. Imnul a fost mai întâi publicat ca o poezie în Liri e Shqipërisë (în ), un ziar albanez din Sofia, Bulgaria în 1912.
Mai târziu a fost tipărit într-un volum de poezii de Drenova numit Ëndra e lotë (în ), care a fost publicat la București. Muzica este Pe-al nostru steag e scris Unire de Ciprian Porumbescu. Există o asemănare evidentă cu versurile scrise pentru melodia lui Porumbescu de Andrei Bârseanu.

Versuri

Versurile în albaneză

Traducere

Vezi și
Pe-al nostru steag e scris Unire

Note

Legături externe 
 Hymni i Flamurit (Vocal) 

Imnuri naționale
Albania
Edmund Stoiber

Edmund Rüdiger Stoiber (* 28 septembrie 1941,  Oberaudorf, Districtul Rosenheim, Bavaria), politician creștin-social german, președinte al partidului CSU în perioada 1999-2007. În perioada 1993-2007 a fost prim-ministru (Ministerpräsident) al landului Bavaria (Bayern). Pentru mai buna înțelegere, partidul său CSU, care e activ numai în Bavaria, este strâns unit cu partidul creștin-democrat CDU, care e prezent numai în afara Bavariei, cele două partide constituind împreună o singură fracțiune în parlamentul german Bundestag, numită die christliche Union, die Union sau și CDU/CSU.

La alegerile federale din 2002 a fost candidatul uniunii CDU/CSU pentru funcția de cancelar. A fost însă înfrânt de Gerhard Schröder, candidatul social-democraților (SPD).

Este cunoscut pentru convingerile sale puternic conservatoare.

Note

Nașteri în 1941
Politicieni germani
Decorați cu Ordinul național „Steaua României” în grad de Mare Cruce
Limba malteză

Limba malteză (în malteză: Malti) este o limbă din familia limbilor semitice vorbită în Malta, unde este limbă națională alaturi de limba engleză. Este înrudită și seamănă foarte mult cu limba arabă, în special araba magrebiană, însă de-a lungul timpului a mai suferit influențe din italiană, siciliană și engleză.

Malteza este de asemenea una dintre cele 24 de limbi oficiale ale Uniunii Europene, singura care face parte din familia semitică. Malteza este unică în comparație cu celelalte limbi semitice datorită sistemului de scriere, bazat pe alfabetul latin plus semne diacritice.

Vezi și
Ħ

Legături externe
În câte limbi vorbește UE? - Limba malteză 

Malteză
Limbi flexionare
Districtele Albaniei

Albania este împărțită în 36 de districte (rrethe în albaneză).

Berat 
Bulqizë
Delvinë
Devoll
Dibër
Durrës
Elbasan
Fier
Gjirokastër
Gramsh
Has
Kavajë
Kolonjë
Korçë
Krujë
Kuçovë
Kukës
Kurbin
Lezhë
Librazhd
Lushnjë
Malësi e Madhe
Mallakastër
Mat
Mirditë
Peqin
Përmet
Pogradec
Pukë
Sarandë
Shkodër
Skrapar
Tepelenë
Tirana
Tropojë
Vlorë

Legături externe
Uniunea Creștin-Socială din Bavaria

Uniunea Creștin-Socială din Bavaria (CSU, germ. ), partid conservator german, urmașul Partidului Popular Bavarez de dinaintea celui de-al Doilea Război Mondial. Cuvântul "Uniune" din numele partidului se referă la uniunea dintre membrii partidului indiferent de religia lor (catolică, evanghelică, etc.). Reprezintă curentul creștin-democrat în landul Bavaria. Este partenerul politic al partidului Uniunea Creștin-Democrată (CDU), care în mod tradițional nu desfășoară activități politice în Bavaria, ci exclusiv în restul Germaniei. Cele două partide cooperează la nivel parlamentar și la nivel guvernamental. În Bundestag (parlament) cele două partide formează fracțiunea parlamentară CDU/CSU, numită die christliche Union (uniunea creștină), sau simplu die Union. În anul 2002 candidatul comun al CDU și CSU pentru funcția de cancelar federal a fost președintele CSU și totodată prim-ministru al landului Bavaria de pe atunci, Edmund Stoiber.

Din octombrie 2008 până în ianuarie 2019 președinte al CSU a fost Horst Seehofer.

Personalități 
 Hanns Seidel (1901-1961), prim-ministru al Bavariei (1957-1960);
 Otto von Habsburg (1912-2011), europarlamentar, șeful Casei de Habsburg
 Franz Josef Strauß (1915-1988), ministru federal al Apărării (1956-1962), ministru federal de Finanțe (1966-1969), prim-ministru al Bavariei (1978-1988)
 Theo Waigel (n. 1939), ministru federal de Finanțe în guvernele conduse de Helmut Kohl
 Edmund Stoiber (n. 1941), prim-ministru al Bavariei între 1993-2007
 Horst Seehofer (n. 1949), ministru federal al Sănătății (1992-1998), prim-ministru al Bavariei din (2008-2018), ministru federal de Interne (din 2018), președinte al CSU (2008-2019)
 Bernd Fabritius (n. 1965), președinte al BdV și al Asociației Sașilor Transilvăneni din Germania
 Karl-Theodor zu Guttenberg (n. 1971), ministru federal al Apărării (2009-2011), demis în urma unui scandal de plagiat

Legături externe 

Partide politice din Germania
Partide creștin-democrate
Bavaria
Înscenarea de la Tămădău

Înscenarea de la Tămădău sau Afacerea Tămădău a fost un incident petrecut la 14 iulie 1947. Unui număr important de fruntași ai Partidului Național Țărănesc le-a fost oferită ocazia de a fugi în străinătate. La aerodromul din Tămădău însă, autoritățile comuniste i-au arestat pe fugari și i-au pus sub acuzare pentru „încercare de fugă într-o țară străină”.

Întreaga afacere a fost o provocare organizată de Partidul Comunist pentru a justifica desființarea PNȚ, lucru care s-a și întâmplat ulterior, în noiembrie 1947. Ca urmare a ”înscenării de la Tămădău” a fost organizat un proces-spectacol, după modelul sovietic, în care liderii național-țărăniști au fost judecați și condamnați la închisoare, pe perioade lungi (în mod normal, după cum relata N. Carandino, pedeapsa pentru încercarea ilegală de părăsire a țării pedepsele erau între trei și șase luni).

Printre fruntașii țărăniști arestați la Tămădău s-au numărat Iuliu Maniu, Ion Mihalache, Ilie Lazăr, Nicolae Carandino și alții.

Note

Bibliografie
N. Carandino, Nopți albe și zile negre. Memorii din închisorile și lagărele comuniste, ediție îngrijită de Paul Lăzărescu, note de Andrea Dobeș (București: Fundația Academia Civică, 2017);

Tămădău
Cazuri judiciare în România
Partidul Național-Țărănesc
Represiunea comunistă împotriva românilor
+ Tămădău
Cătălin Hîldan

Cătălin George Hîldan (n. 3 februarie 1976, Brănești, Ilfov – d. 5 octombrie 2000, Oltenița) a fost un fotbalist român care s-a afirmat la Dinamo București.

A început să joace fotbal la vârsta de 10 ani în cadrul clubului Dinamo. Sub comanda primului său antrenor Ionuț Chirilă a câștigat titlurile naționale la toate categoriile de vârstă: pitici, cadeți, juniori, mai puțin la juniorii republicani. Mijlocaș dotat cu calități a debutat în Divizia A pe 2 octombrie 1994 într-un meci cu Steaua (Steaua 2-0 Dinamo). A urmat o perioadă în care a evoluat la FC Chindia Târgoviște, unde a cunoscut bucuria promovării consecutive din Divizia C în B și din B în A. După această perioadă Cornel Dinu l-a adus înapoi la Dinamo (1994 - 2000), de unde nu a mai plecat niciodată. A câștigat cu Dinamo un titlu de campion (1999-2000) și o cupă a României (2000), cifrele carierei sale fiind 131 de jocuri/ 6 goluri în Divizia A, 5/1 în echipa națională, 5/0 în cupele europene, 17/0 la alte loturi naționale. A fost căpitanul echipei dinamoviste, stingându-se din viață în urma unui atac de cord la 5 octombrie 2000 în timpul unui amical pe stadionul din Oltenița. 

A jucat pe postul de mijlocaș, având numărul 11 pe tricou. De la debutul său în Divizia A, pe 2 octombrie 1994, a jucat 138 de meciuri, marcând 6 goluri.

Este supranumit de fani „Unicul Căpitan” datorită devotamentului pe care l-a arătat față de culorile clubului Dinamo. În memoria sa, una din peluzele Stadionului Dinamo a primit denumirea de „Peluza Cătălin Hîldan”, iar tricoul cu numărul 11 a fost retras pentru totdeauna.

Legături externe
 Cătălin Hîldan la romaniansoccer.ro
 Articol despre Cătălin Hîldan libertatea.ro
 Povestea morții simbolului lui Dinamo la prosport.ro

Nașteri în 1976
Decese în 2000
Fotbaliști români
Mijlocași
Fotbaliști ai FC Dinamo București
Fotbaliști internaționali români
Grămadă (rugby)

În jocul de rugby, grămada este o modalitate de reluare a jocului în caz de infracțiune involuntară comisă de un jucător.

Grămada ordonată se definește ca faza statică în care balonul este introdus într-un culoar format de cele doua echipe și se câștigă prin tragere și împingere de către jucătorii participanți.

Rugby
Terminologie sportivă
Astral Telecom

Astral Telecom a fost o companie furnizoare de televiziune prin cablu și internet din România.
A fost cumpărată de compania de telecomunicații UPC România în octombrie 2005,
pentru suma de 407 milioane dolari

Număr de angajați în 2001: 1.900

Cifra de afaceri:
 2004: 78 milioane dolari
 2002: 36,5 milioane dolari

Istoric 
Astral TV (denumirea inițială pentru Astral Telecom) s-a înființat oficial la finele anului 1993 la Cluj-Napoca, acționariatul fiind format din întreprinzători români privați, printre care Bela Urasi, constituit într-un grup cu un an înainte.

În anul 2000, compania a achiziționat firma Kappa într-o tranzacție de circa 8 milioane dolari.

În iulie-august 2000, Astral a finalizat fuzionarea prin absorbție a firmelor Gameland Galați, Storm TV și TV Cablu din Cluj-Napoca.
Până la sfârșitul anului 2000, în grupul Astral au mai intrat Kappa - București, Agapia - Suceava, Dacoluci - Mangalia și Metwooplast - Odorheiu Secuiesc.

În august 2001 divizia de internet avea 1.000 de abonați online și peste 6.000 de clienți dial-up sau la servicii pre-plătite.

În noiembrie 2001 compania avea 600.000 de abonați față de 550.000 câți avea RCS&RDS și 300.000 - UPC România.

În februarie 2002, Astral Telecom a preluat furnizorul de servicii internet Dynamic Network Technologies (DNT).

În aprilie 2003, compania avea 650.000 de clienți de televiziune prin cablu,
ajungând în aprilie 2005 la un număr de 800.000 de clienți în 200 de localități
iar în octombrie 2005, înaintea preluării de către UPC România, la un număr de 890.000 de clienți.

În aprilie 2005, Astral Telecom a achiziționat compania Cable Vision of Romania, de la Romtelecom, pentru suma de 8 milioane dolari.

Note

Legături externe 
www.astral.ro  - Site web oficial

Fondări în 1993
Desființări în 2005
Companii desființate din România
UPC România
Companii de televiziune prin cablu din România