alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Regiunea de dezvoltare Sud-Muntenia

Sud - Muntenia este o regiune de dezvoltare a României, creată în anul 1998. Are o suprafață totală de 34.453 km². Din regiune fac parte județele Argeș, Prahova, Dâmbovița, Teleorman, Giurgiu, Ialomița și Călărași, toate aflate în regiunea istorică Muntenia.

Geografie

Relief 
Regiunea are un relief foarte variat dispus în scări, în sud sunt cele mai mici altitudini, pe când în nord se poate găsi și altitudini de 2.500 m deasupra nivelului mării. Totuși relieful predominant este câmpia. Structura reliefului este: 70,7% câmpie, 19,8% deal și 9,5% munte.

Rețea hidrografică 
Principalul curs de apă al regiunii este fluviul Dunărea, alte cursuri importante de apă fiind: Olt, Argeș, Dâmbovița și Ialomița. Rețeaua hidrografică este bogată și în lacuri, cele mai importante fiind: Vidraru, salba de lacuri Mostiștea și lacul Văcărești.

Economie 
Economia regiunii de Sud este în permanentă creștere din 1996, cele mai industrializate două județe ale regiunii fiind Argeș și Prahova. În producția de utilaj petrolier și chimic, de frigidere, a lămpilor electrice cu incandescență și în producția de automobile, regiunea deține supremația la nivel de țară.

În această regiune se pot întâlni următoarele meserii: inginer, tehnician, maistru, strungar, meșteșugar, prelucrător, sudor, oier, mecanic auto etc.

Cele mai importante companii/investiții ale regiunii 
 Electroargeș (Curtea de Argeș, Argeș)
 Amonil (Slobozia, Ialomița)
 Transmim (Slobozia, Ialomița)
 Saint-Gobain Glass (Călărași, Călărași)
 Rafinăria Astra (Ploiești, Prahova)
 Automobile Dacia (Mioveni, Argeș)
 Dr. Oetker (Curtea de Argeș, Argeș)
 Arpechim (Pitești, Argeș)
 Unilever South Central Europe (Ploiești, Prahova)

Referințe

Legături externe 
 Site-ul Agenției pentru Dezvoltare Regională Sud - Muntenia

Regiuni de dezvoltare în România
Creștin ortodox (dezambiguizare)

Termenul creștin ortodox se poate referi la două tradiții creștine :

 Bisericile vechi-orientale, autocefalizate în secolul al V-lea;
 Bisericile celor șapte concilii, care au avut de-a face cu Marea Schismă din 1054.
Eris (planetă pitică)

Eris (inițial denumită 2003 UB313, simbol: ) este cea mai masivă planetă pitică cunoscută din Sistemul nostru Solar. După masă, este al nouălea corp ceresc cunoscut din Sistemul Solar care se rotește direct în jurul Soarelui. Are cel puțin un satelit, numit Dysnomia. Eris este un obiect transneptunian din centura lui Kuiper, și a fost descoperit în 2003. Deoarece masa sa este mai mare decât cea a lui Pluton, a fost considerat de mulți ca fiind Planeta X, cea despre care se credea că este cauza unor perturbări în rotația planetelor Uranus și Neptun.

Pe 24 august 2006, în urma unei rezoluții a Uniunii Astronomice Internaționale , obiectul 2003 UB313 a primit statulul de planetă pitică.

Numele 
136199 Eris a fost numită după zeița greacă a discordiei. A primit numele oficial pe 13 septembrie 2006 după o lungă perioadă de dezbatere, timp în care a fost cunoscută după numele de 2003 UBB313, acordat automat (însemnand că este al 7827-lea asteroid descoperit în a II-a jumătate a lunii octombrie a anului 2003). Eris a fost poreclită inițial „Xena”, după o eroină dintr-un serial TV din SUA, iar luna poreclită „Gabrielle”, după un alt personaj din același serial. Numărul 136199 se referă la poziția sa în lista planetelor minore.

Note

Legături externe 

 MPC Database entry for (136199) Eris
 Michael Brown's webpage about Eris
 Brown's webpage about Dysnomia
 2007 KCET interview of Mike Brown about Eris and Haumea with Julia Sweeney
 compiled list of data
 MPEC listing for 
 Java 3D orbit visualization 
 Spaceflight Now article about  (Eris), , and  (Makemake)
 Slacker Astronomy Interview With Co-Discoverer Trujillo
 Trans-Neptunian Object —IAU statement regarding the planetary status of Eris
 Simulation of 's orbit
 Keck observatory page about the discovery of Dysnomia
 Caltech Press Release, 7/29/2005 "Planetary Scientists Discover Tenth Planet".
 Press release on the Spitzer Space Telescope trying to image  again
Regiunea Ivano-Frankivsk

Ivano-Frankivsk (în ) este o regiune din Ucraina. Capitala sa este orașul omonim. Include în partea sa sudică fosta Pocuție.

Demografie 

Conform recensământului din 2001, majoritatea populației regiunii Ivano-Frankivsk era vorbitoare de ucraineană (%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (%).

Note 

Ivano-Frankivsk
Galiția
Republică

Republica este o formă de guvernământ în care  puterea (legislativă, executivă și judecătorească) este exercitată de reprezentanți aleși (direct sau indirect) de cetățeni pentru o perioadă predeterminată de timp.

Etimologie 
Platon în  Republica și Aristotel în  Politica au căutat forma de guvernământ ideală, în care cetățenii iau decizii în interesul comun al  orașului-stat. Ei au numit-o politeia și au contrastat-o cu alte forme de guvernământ (tiranie, monarhie, oligarhie, democrație, aristocrație, etc.). 

Cuvântul „republică” derivă din traducerea în limba latină a titlului lucrării lui Platon „Politeia” prin „res publica”, din res „treabă” și publica „public, -ă”, adică „treburile publice”, acele probleme care erau comune tuturor locuitorilor. Cei doi termeni au format un nou cuvânt compus (respublica).

Republica antică
Multe din orașele-stat din Grecia antică, în frunte cu Atena, au avut o forma de guvernământ (democrația antică) care astăzi ar fi numită republică. 

Un alt exemplu este Republica Romană, înainte de instaurarea Imperiului Roman.

Republica medievală
În Evului Mediu, au existat numeroase republici în orașe-stat din peninsula italiană, cum ar fi Florența sau  Veneția, și în teritoriile Sfântului Imperiu Roman, în orașe libere imperiale.

În aceste republici dreptul la vot era condiționat de un anumit venit, care ilustrează diferența dintre republică și democrație. Democrația este limitată dacă dreptul de a alege și de a fi ales este condiționat de un venit minim, și devine din ce în ce mai inclusivă și completă cu reducerea condițiilor necesare și includerea mai multor locuitori (de exemplu, femeile). Astfel, o republică nu este în mod necesar o democrație.

Republica modernă 
Republici moderne temporare au fost cea olandeză și  engleză. Revoluțiile  americane și franceze au instaurat republici și au inspirat schimbări profunde. 

Republica modernă este acum văzută în principal în contrast cu monarhia, monarhia ereditară devenind, practic, un antonim pentru republică. 

Republicile moderne sunt de mai multe feluri: 
 parlamentară, cu puterea executivă concentrată în prim-ministru
 semiprezidențială, cu puterea executivă împărțiță între prim-ministru și președinte
 prezidențială, cu puterea executivă concentrată în președinte

Republica în România
Republica a fost instaurată prin lovitura de stat de la 30 decembrie 1947, orchestrată de comuniștii români și de ocupanții militari din Rusia sovietică. Republica Populară Română, reprezentată de  Constituțiile din 1948 și  1952, a fost redenumită Republica Socialistă Română în Constituția din 1965. Deși oficial „republici democratice”, puterea era concentrată de la început într-o singură clasă socială („clasa muncitoare”) și, mai târziu, într-o singură mână, într-o guvernare similară monarhiei absolutiste.

Republica democratică a fost instaurată după  Revoluția din 1989 și este reprezentată de  Constituțiile din 1991 și  2003.

Note

Legături externe 
 Teologia politică a federalismului , 18 octombrie 2010, Cătălin Raiu, Ziarul Lumina
Xantipa

Xantipa (greaca veche: Ξανθίππη), a fost soția filozofului Socrate.

Caracter
Xantipa și-a câștigat renumele de femeie arțăgoasă, caracterul ei dezagreabil fiind proverbial în toată Antichitatea. Xenofon ne spune despre ea că a fost "cea mai insuportabilă dintre toate făpturile ce-au existat, există sau vor exista vreodată" și nu lipsesc anecdotele care ne-o arată pusă întotdeauna pe ceartă, aruncându-i soțului un vas cu apă în față sau răsturnând masa atunci când Socrate invită un prieten la cină.
Față de ea Socrate a avut o atitudine răbdătoare și resemnată, nevăzând probabil într-însa decât ajutorul trebuincios îndeplinirii datoriei sale civice de părinte. Alcibiade se mira de răbdarea lui Socrate față de nevasta aceasta mereu pornită să țipe: Și tu suporți gâgâitul gâștelor, îi zise Socrate. Desigur –răspunde Alcibiade- dar ele îmi dau ouă și pui. Și Xantipa –relua S.- îmi dă copii.

Greci din secolul al V-lea î.Hr.
Eponime ale asteroizilor
Bucătărie chinezească

Bucătăria chinezească este una dintre cele mai bogate moșteniri culinare de pe Pământ. Mâncarea chinezească solidă se mănâncă cu bețișoare (de obicei din bambus) dintr-un vas mai adânc, iar cea lichidă cu o lingură cu fundul plat (de obicei din ceramică). Chinezii cosideră că este barbar a avea un cuțit la masă, din această cauză mâncărurile sunt preparate în bucățele mici, gata pentru a fi culese și mâncate. Spre deosebire de mâncărurile vestice, unde proteina animală este principalul fel de mâncare, ingredientele principale dintr-o mâncare chinezească sunt carbohidrații (proveniți de ex. din orez, mantou sau tăiței).

Varietatea bucătăriei chinezești 

Datorită diversității intrinseci a Chinei, bucătăria acesteia poate fi împărțită în foarte multe stiluri regionale:
 Bucătărie Chinezească Budistă
 Bucătărie Chinezească Nord Vestică
 Bucătărie Jiang-Huai
 Bucătărie Yunnan
 Bucătărie Chinezească Nord Estică
 Bucătărie Cantoneză
 Bucătărie Chiuchow
 Bucătărie Hakka
 Bucătărie Hunan
 Bucătărie Chinezească Islamică
 Bucătărie Mandarină sau Bucătărie Chinezească Nordică
 Bucătărie Shanghai
 Bucătărie Sichuan
 Bucătărie Taiwaneză
 Bucătărie Fujian
 Bucătărie Hainan
 Bucătărie Chinezească Nanyang

Impactul asupra mediului 
Comerțul cu înotătoare de rechin, folosite pentru a prepara o populară mâncare chinezească, implică sacrificarea a peste 70 milioane de rechini în fiecare an.
Rechinii sunt vulnerabili la presiunile induse de supraexploatare, deoarece cresc încet și au o rată de înmulțire relativ scăzută.

De asemenea, presura cu pieptul galben, Emberiza aureola, cunoscute în China drept "păsările orezului", o mică pasăre odinioară foarte răspândită în Europa și în Asia, este amenințată cu dispariția ca urmare a apetitului chinezilor pentru carnea sa.
Populația acestei păsări a scăzut cu 90% din 1980 și până în 2015, astfel încât aproape că a dispărut în Europa de Est, în Japonia și în mare parte a Rusiei, potrivit studiului realizat de Conservation Biology Journal.
În 1997, când aceste păsări au devenit rare, autoritățile chineze au interzis vânarea lor.

Note

Vezi și

Legături externe 

 Rețete culinare românești
Hildburghausen

|componenta=10 cartiere
|suprafață_totală_km2=72.94
|suprafata_metropolitana_km2=
|altitudine=380
|populație_note_subsol=
|populație=12245
|recensământ=2006-12-31
|densitate=
|populatie_urbana=
|populatie_metropolitana=
|an=
|fus_orar=CET
|fus_orar_DST=CEST
|utc_offset=+1
|utc_offset_DST=+2
|camp1_gol_nume=Număr de înmatriculare (auto)
|camp1_gol_info=HBN
|cod_poștal=98641–98646
|tip_cod=Cod zonal
|cod=03685
|website=www.hildburghausen.de
|descriere_hartă2= 
}}

Hildburghausen este un mic orășel în landul Turingia (Freistaat Thüringen) din Germania. Este orașul reședință al districtului cu același nume.

Scurt istoric 

Orașul este format din centrul vechi și din orașul nou construit în 1710 de refugiați protestanți francezi. De la prima menționare documentară a localițății în 1243, ea a aparținut de diverse domenii și landuri. Deja din anul 1324 are dreptul de oraș. În războiul de 30 de ani a fost aproape în întegime distrus. 

Din 1828 pînă 1874 a fost sediul editurii Bibliographisches Institut und a apărut dicționarul Meyers.

Personalități 

 Astronomul Eduard Schönfeld născut în 22 decembrie 1828
 Joseph Meyer

Orașe din Turingia
Districtul Hildburghausen
Limbi altaice

Limbile altaice sunt o familie de aproximativ 60 de limbi înrudite, vorbite de circa 330 de milioane de oameni, răspândite mai cu seamă în Asia Centrală și de Est. Înrudirea dintre aceste limbi este o problemă în plină dezbatere între lingviști, unii dintre ei respingând ipoteza unei legături genetice între aceste limbi.

Familia limbilor altaice se presupune că ar cuprinde următoarele subfamilii: limbile turcice, limbile mongolice și limbile tunguze. La acestea mulți cercetători adaugă limba coreeană și limbile japonice (reprezentate în principal de limba japoneză). Ipoteza apartenenței limbii ainu la aceeași familie este considerată puțin plauzibilă.

Similaritățile dintre limbile altaice, evidente dealtfel, sunt puse de mulți lingviști pe seama moștenirilor "genetice" de la o limbă unică (limba proto-altaică), dar de asemenea numeroși sunt aceia care privesc aceste asemănări ca fiind efectul unei îndelungi conviețuiri a unor popoare care vorbeau la origine limbi diferite dar care au împrumutat masiv unele de la altele (concept cunoscut sub numele de Sprachbund).

Susținătorii ipotezei limbilor altaice aduc argumente precum: armonia vocalică, lipsa genului gramatical, și tipologia aglutinativă. Au fost găsite numeroase similarități (corespondențe regulate) între gramatica, lexicul și sintaxa acestor limbi.

Atenție: limba oficială a Republicii Altai din Federația Rusă se numește tot limba altaică, și este una din membrele familiei de limbi turcice.

Vezi și 

 Familii de limbi
 Altai
Limbi malaio-polineziene

Limbile malaio-polineziene reprezintă un subgrup al familiei mai largi de limbi austroneziene. Ele sunt răspândite pe o arie largă din Asia de Sud-Est și Pacific, la care se adaugă câteva regiuni din Asia continentală. Surprinzător, un membru al acestei familii, limba malgașă, se vorbește în insula Madagascar din estul Africii.

Limbile malaio-polineziene se împart în două ramuri: vestică (circa 300 milioane de vorbitori) și central-estică (doar aproximativ 1 milion). Din ramura vestică fac parte limbile indoneziană, malaieză, javaneză, tagalog (limba majoritară din Filipine), malgașă (Madagascar), etc. Ramura central-estică include limbile microneziene și limbile polineziene, care cuprinde printre altele tahitiana și hawaiiana.

Tipic pentru limbile malaio-polineziene este formarea pluralului prin repetarea cuvântului sau a unei părți din acesta, proces numit reduplicare. De exemplu, în limba indoneziană orang „om” devine la plural orang-orang „oameni”. Un alt element comun este entropia scăzută a acestor limbi, care se manifestă prin caracterul repetitiv al sunetelor. De asemenea, grupurile consonantice (cum ar fi nstr și cț în cuvântul românesc construcție) lipsesc în majoritatea cazurilor, deși prin contactul cu diversele valuri de coloniști unele din aceste limbi au început să includă și astfel de structuri fonetice. Inventarul de vocale este în general mic, reducându-se adesea la cinci.
Sei Shonagon

Sei Shōnagon (清少納言) (c.966 - 1017) a fost o scriitoare japoneză, doamnă de companie a împărătesei Teishi (Sadako) și rival literar al mai bine-cunoscutei scriitoare Murasaki Shikibu, autoarea romanului Genji monogatari (Povestea prințului Genji, sec. al XI-lea).

Deși numele real al lui Sei Shōnagon nu este documentat, se presupune că s-ar fi născut Kiyohara Nagiko (清原 諾子). Numele sub care a rămas cunoscută este Sei (o citire alternativă a primului caracter chinezesc din numele ei de familie: 清), urmat de cuvântul shōnagon 
少納言, care indică o poziție minoră de curtean: consilier de rang mic.

Sei Shōnagon a intrat în istoria literaturii japoneze drept întemeietoarea speciei literare zuihitsu (随筆), care s-ar traduce „în voia pensulei”. Autorul se lasă purtat de gând și transpune totul pe hârtie. Capodopera lui Sei Shōnagon este volumul Makura no sōshi (枕草子, 1002), tradusă în limba română de Stanca Scholz-Cionca cu titlul Însemnări de căpătâi. Specia zuihitsu va fi exemplificată mai târziu de autori precum Kamo no Chōmei, cu Hōjōki (方丈記, Letopiseț din sihăstrie, 1212) și de Yoshida Kenkō (吉田 兼好), cu Tsurezuregusa (Mâzgăleli, 1332).

Note

Nașteri în 966
Decese în 1017
Scriitori japonezi
Femei din Japonia
Scriitoare din secolul al XI-lea
Romanciere japoneze
Japonezi din secolul al XI-lea
Eponime ale craterelor de pe planeta Mercur
Murasaki Shikibu

Murasaki Shikibu () a fost o scriitoare japoneză, autoarea romanului medieval Genji Monogatari scris în epoca Heian, în jurul anului 1000 d.H. Tatăl ei se numea Fujiwara no Tametochi și era un învățat din Kioto; el s-a ocupat de educația fiicei sale, care și-a dezvoltat talentul de scriitoare. Ea a devenit chiar mai inteligentă decât fratele ei mai mare, spre disperarea tatălui, care s-a întrebat întotdeauna de ce aceasta nu s-a născut băiat.

A mai scris și Murasaki Shikibu nikki ("Jurnalul lui Murasaki Shikibu"), adevărat document memorialistic ce descrie viața literară niponă a acelei epoci.

Fetele în vremea ei aveau mai greu acces la o educație aleasă. Ea s-a căsătorit la 22 de ani cu Fujiwara no Nobutaka, mai mare cu 20 de ani decât ea. Au avut o singură fată, dar soțul ei a murit pe neașteptate. Se pare că Murasaki Shikibu a avut atunci timp să scrie Genji Monogatari pentru a-și reveni după această grea pierdere.

Murasaki Shikibu a fost doamnă de curte a lui Shioshi, fiica lui Fujiwara no Michinaga. Shioshi s-a căsătorit cu împăratul Ichijo. Un muzeu al lui Genji Monogatari se găsește actualmente în orașul japonez Uji. În epoca Heian femeile nu aveau nume de familie astfel încât numele desemnează o poreclă, de fapt poziția pe care persoana o ocupa la curte.

Note

Nașteri în 978
Decese în 1016
Scriitori japonezi
Femei din Japonia
Scriitoare din secolul al XI-lea
Romanciere japoneze
Japonezi din secolul al XI-lea
Eponime ale craterelor de pe planeta Mercur
Minsk

Minsk (în limba belarusă — Менск și Мінск), cu o populație de  de locutori, este capitala Republicii Belarus. E împărțită în 9 raioane, fiecare beneficiind de autonomie administrativă: Țentralny, Savețky, Perșamaisky, Partizansky, Zavadsky, Leninsky, Kastricinițky, Maskovsky și Frunzensky.  

Minsk are dezvoltată industria constructoare de mașini, industria electronică, telecomunicațiile, industria textilă, industria alimentară.

Orașele bieloruse importante din apropiere de Minsk sunt: Borisov, Moghilev, Novopoloțk, Baranovici.

Cea mai mare altitudine este de 280 metri.

La aproximativ 40 km de Minsk se afla râul Ptic, afluent al Pripetului.

Etimologie

Denumirea veche a orașului a fost Мѣньскъ (Mensk), aceasta trăgându-se de la un râu numit Měn (Mēnŭ). Sub influenta limbii ruse și a celei poloneze, bielorușii au preluat numele "Minsk". Totuși, anumiți locuitori ai Bielorusiei încă își numesc orașul "Mensk".

Orașe înfrățite

 Brașov , România 
Chișinău, Republica Moldova (2000)

Demografie

Numărul populației

* Recensământ

Personalități născute aici 
 Wilhelm Anderson (1880 - 1940), astrofizician;
 Maksim Bahdanovič (1891 - 1917), scriitor;
 Iakov Zeldovici (1914 - 1987), fizician evreu;
 Vitali Șcerbo (n. 1972), gimnast;
 Oleg Grushecki (n. 1974), scriitor;
 Max Mirnîi (n. 1977), tenismen;
 Elena Abramovici (n. 1981), handbalistă;
 Nadejda Kucer (n. 1983), cântăreață;
 Dzmitri Klimovici (n. 1984), fotbalist;
 Alexei Kuciuk (n. 1986), fotbalist;
 Lilia Arțiuhovici (n. 1987), handbalistă;
 Anastasia Lobaci (n. 1987), handbalistă;
 Victoria Azarenka (n. 1989), jucătoare de tenis;
 Evgenija Franz (n. 1992), handbalistă;
 Yung Lean (n. 1996), cântăreț suedez;
 Arina Sabalenka (n. 1998, tenismenă.

Referințe

Legături externe 

 

 

 
Orașe din Belarus
Capitale din Europa
Eponime ale asteroizilor
Cociu, Bistrița-Năsăud

Cociu () este un sat în comuna Șintereag din județul Bistrița-Năsăud, Transilvania, România.

Așezare 
Este așezat între Someș și Șieu.

Istoric 
Satul Cociu este atestat documentar începând cu anul 1329, când este pomenit pentru prima dată ca făcând parte din domeniul grofului din satu Șieu Odorhei, împreună cu alte sate din îmrejurimi.
Până în anul 1949 a fost comună de sine stătătoare, odată cu reorganizarea administrativă din anul 1950 a intrat în componența comunei Șintereag din care face parte și azi. Între anii 1950 - 1960 a făcut parte din fostul raion Beclean. După deființarea acestuia, în anul 1960 a trecut, împreună cu întreaga comună Șintereag la fostul raion Bistrița. Odată cu înființarea județelor din anul 1968 trece în actualul județ Bistrița-Năsăud.

În anul 2018 împlinește 689 de ani de atestare documentară.

Demografie 
Satul avea o populație de 1043  locuitori la recensământul din 2011.

Obiective turistice 
 Lanurile de narcise.
 Plajele de pe malurile Someșului și ale Șieului.

Personalități 
Personalitatea cea mai importantă a satului a fost preotul greco-catolic Iuliu Sonea care a fost ales membru al Marelui Sfat Național Român de la 1 decembrie 1918 și apoi în perioada interbelică a fost ales senator al României.

Cociu, Șintereag
Katakana

Silabarul Katakana este unul din cele două sisteme de scriere fonetică din limba japoneză, celălalt fiind hiragana.

Caracterele katakana se folosesc pentru scrierea cuvintelor de origine străină, intrate deja în limba curentă sau nu, pentru notarea onomatopeelor, sau stilistic în loc de kanji sau hiragana pentru atragerea atenției cititorului, similar cu folosirea caracterelor cursive sau aldine în limba română.

Exemple:

 テレビ terebi televizor (din engl. television)
 オギャー！ ogyaa! oaaa! (primul țipăt al unui nou-născut)
 スゴい女 sugoi onna o tipă buna (aici numai primele două caractere sînt katakana)

Sistemul de scriere katakana 

Tabelul de mai jos cuprinde caracterele katakana și combinațiile lor cele mai uzuale, în transcrierea Hepburn. Cu roșu sunt marcate caracterele care au ieșit din uz.

În tabelul de katakana întins, fondul portocaliu indică o digramă folosită doar pentru cuvinte împrumutate, nume geografice sau pentru nume de persoane; fondul albastru indică o digramă folosită doar pentru transliterarea mai acurată a unor sunete străine; fondul bej indică o digramă propusă de American National Standards Institute și de British Standards Institution; fondul purpuriu indică o digramă doar în Hyōjun-shiki în versiunea din 1974.

Note 
(1) Acești katakana nu se mai folosesc în texte japoneze contemporane.
(2) Acest katakana este învechit și aproape nu se mai folosește în texte japoneze contemporane. Sunetul wi este reprezentat de ウィ.
(3) Acest katakana este învechit și aproape nu se mai folosește în texte japoneze contemporane. Sunetul we este reprezentat deウェ.
(4) Sunetul "wo" este reprezentat deseori de combinația ウォ, iar katakana ヲ este pronunțat ca o.
(5) Nu se pot folosi la începutul unui cuvânt. Acești katakana sunt foarte rari folosiți.

Istorie 

Katakana a fost dezvoltată în secolul al IX-lea (în perioada timpurie Heian) de călugării budiști, luând părți din caracterele „man'yōgana” ca formă de stenografie, de aceea această kana este numită „kata” (片, "parțială, fragmentată").

De exemplu, ka (カ) vine din partea stângă a caracterului „ka” (加, literal "creștere", dar sensul original nu mai este valabil pentru kana). Tabelul adiacent prezintă originile fiecărui caracter katakana: marcajele roșii ale caracterului original chinezesc (folosit ca „man'yōgana”) au devenit în cele din urmă fiecare simbol corespunzător.

La început, katakana a fost folosit aproape exclusiv de către bărbați pentru texte oficiale și pentru texte importate din China.

Constatările recente ale lui Yoshinori Kobayashi, profesor de japoneză la Universatea Tokushima Bunri, sugerează posibilitatea ca adnotările de tip katakana folosite în citirea indicativelor de ghidare (乎古止点 / ヲコト点 „okototen”) să provină din Coreea secolului al VIII-lea, introduse apoi în Japonia prin intermediul textelor budiste.

Ordinea și direcția de scriere 
Tabelul următor indică ordinea de scriere a fiecărui caracter Katakana.

Vezi și 
 Fonetica limbii japoneze
 Hiragana

Referințe

Legături externe 

  Learn Japanese - Hiragana Katakana 

Sistemul de scriere japonez
Transliterare
Katakana
Entomologie

Entomologia este o ramură a zoologiei care se ocupă cu studiul insectelor. Ca etimologie, „entomologia” provine din cuvintele grecești entomos = segmentat, întretăiat și logos = știință. Deci este știința care se ocupă cu studiul animalelor cu corpul segmentat, adică al insectelor. Un biolog/zoolog specializat în entomologie se numește entomolog.

Obiectul de studiu 
Entomologia se ocupă cu studierea:
 Anatomia insectelor;
 Morfologia insectelor;
 Fiziologia insectelor;
 Importanța ecologică a insectelor;
 Metode generale de combatere a dăunătorilor: 
 metode preventive: 
 Carantina fitosanitară - prin carantină fitosanitară se înțelege măsura ce trebuie să se aplice pentru a se evita pătrunderea dăunătorului în țară
 carantină internă - efectuată de Inspectoratul județean de carantină 
 carantină externă - efectuată tot de inspectori la punctul de vamă
 metode agrotehnice - rol foarte important în prevenirea atacului dăunătorilor: 
 alegerea terenului 
 asolamentul 
 lucrările de îngrijire a terenului 
 folosirea echilibrată a îngrășâmintelor chimice și a amendamentelor 
 cultivarea speciilor, hibriziilor și soiurilor rezistente sau tolerante - rezistența plantelor la atacul dăunătorilor este o însușire determinată de ereditatea plantelor, agresivitatea dăunătorilor, condițiile climatice, starea de vegetație a plantelor, tipul de sol etc.; 
 respectarea epocii de semănat, folosirea de sămânță și de material săditor sănătos 
 respectarea epocii de recoltat pentru a se evita scuturarea semințelor
 Igiena culturilor 
 deștelenitul 
 irgarea și drenarea solului 
 metode curative: 
 metode mecanice 
 metode fizice 
 metode chimice 
 metode biologice

Entomologi celebri 
 George Robert Gray
 Constantin N. Hurmuzachi

Bibliografie 
 Mihail A. Ionescu, Matilda Lăcătușu. Entomologie. Editura Didactică și Pedagogică, București, 1971, 417 p.
 Matilda Lăcătușu, Constantin Pisică. Biologia dăunătorilor animali. Editura Didactică și Pedagogică, București. 1980.
 Crișan Al., Mureșan D. Clasa Insecte. Manual de Entomologie generală, Presa Universitară Clujană, Cluj-Napoca. 1999
 T. Perju. Entomologie agricolă. Editura Didactică și Pedagogică, București. 1983
 Tratat de zoologie agricola, în 5 volume. Editura Academiei Române. 1978-2001
 Tratat de Entomologie Agricolă. Ed. Ceres. 1969
 Fauna României, Insecta, Volumul XI, Fascicula 12 Diptera, Familia Calliphoridae, de Andy Z. Lehrer, Editura Academiei Române, 1972
 Virgil Nitzulescu, Ion Gherman. Entomologie medicală. Editura Academiei Române, București 1990
 Insecte vectoare și generatoare de disconfort. Sub redacția Ionela Bîlbîe și Gabriela Nicolescu. Editura Medicală, București 1986
 Octavian Ciolpan. Artropodele, vectori pentru agenții patogeni. Universitatea din București. Editura Ars Docendi, București, 2008
 Ion Gherman. Dicționar de parazitologie. Editura Științifică, București, 1990
 Paulian Em. Demetru. Insectele și rolul lor în patologia umană. Buletinul Societății Române de științe. București, anul XXII-lea. ianuarie—fevruarie 1913, No. 1

Legături externe 

 Entomologie , Ionela Dobrin, horticultura-bucuresti.ro
Maestrul de go

Maestrul de go este un roman al scriitorului japonez Yasunari Kawabata, laureat al Premiului Nobel pentru Literatură, care a fost publicat prima dată în 1951. Titlul original al romanului este  Meijin ( 名人 în limba japoneză ). Meijin este alături de Honinbo și Jodan, unul dintre cele trei titluri importante pe care jucătorii de go profesioniști din Japonia și le dispută anual. Kawabata a caracterizat romanul drept fiind cea mai reușită operă a sa, chiar dacă ea intră într-un contrast stilistic și tematic cu celelalte scrieri. De fapt cuvântul folosit nu a fost roman ci shosetsu (cronică-roman).

Este o relatare pe jumătate fictivă a meciului de retragere a respectatului maestru de go Honinbo Shusai, împotriva tinerei speranțe Kitani Minoru (care apare în carte sub un alt nume, Otake).

A fost ultimul meci din cariera marelui maestru Honinbo Shusai, meci care a durat 6 luni; după acest meci de retragere maestrul a murit după încă un an. 

Prima traducere în română a romanului a apărut în 1986/1987 într-un almanah intitulat cartea jocurilor de Gheorghe Fețeanu, Gheorghe Păun (coord.). Traducerea, direct din limba japoneză, aparține lui Flavius Florea.

Traduceri ale romanului în alte limbi:

 Myeong In, Ming Byeong Son, Shingu Munhwa Sa, Seul, 1969
 The Master of Go (Edward G. Seidensticker), editura Alfred A. Knopf, New York, 1972
 Le Maître ou le tournoi de Go (Sylvie Regnault-Gatier), editura Albin Michel, Paris, 1975
 Velemajstor ; Snez̆na zemlja (Ljiljana Đurović), Slovo ljubve, Belgrad, 1981
 Mingren, Liu Hua Ting,  Xingguang Chubenshe, Taipei, 1985
 De meester van het go-spel, Annemarie van Frankenhuysen, Uitgeverij BZZToH, 's-Gravenhage, 1987
 Meidzin (Tanecnice z Izu a jine prozy), Vlasta Winkelhoferova, Miroslav Novak, Odeon, Praga, 1988
 Go ustasi (Belkıs Çorakçı (Dişbudak)), Remzi Kitabevi, Istanbul, 1992
 Il maestro di go (Raffaele Rinaldi), Arnoldo Mondadori, Milano, 1995
 Mingren, Ye Wei Qu, Zhongguo Shehui Kexue Chubenshe, Beijing, 1996
 Meijin - Mistrz go, Henryk Lipszyc, Wydawnictwo Elay, Bielsko-Biała, 2004
 Maestrul de go, Flavius Florea, Humanitas Fiction, București, 2007

Note 

Romane din 1951
Romane de Yasunari Kawabata
Go
Panteonul din Paris

Panteonul din Paris (în ) este o clădire în arondismentul 5 din Paris, Franța, construită la sfârșitul secolului al XVIII-lea de arhitectul Jacques-Germain Soufflot ca biserică dedicată sfintei Genoveva (Sainte-Geneviève). În timpul Revoluției Franceze edificiul a fost profanat, iar în prezent este un memorial care adăpostește rămășițele pământești ale unor personalități franceze marcante. Este un exemplu al arhitecturii neoclasiciste, cu fațada inspirată după cea a Panteonului din Roma.

Istoric 
În anul 1744 regele Ludovic al XV-lea a venit la biserica veche din abația Sainte Geneviève să se reculeagă, îndeplinindu-și promisiunea făcută când era bolnav. Cu aceasta ocazie, canonicii regulari din abație au primit promisiunea că regele va renova biserica pe cheltuiala sa. În 1755 proiectul a fost încredințat arhitectului Jacques-Germain Soufflot. Lucrările au început un ani mai târziu. A fost nevoie de zece ani pentru construirea criptei. La data decesului lui Soufflot, lucrări de structură erau bine avansate. Construcția a fost terminată în 1790 sub conducerea lui Maximilien Brébion și Jean-Baptiste Rondelet. Prin decretul din 4 aprilie 1791 biserica a fost transformată într-un templu laic în onoarea marilor oameni ai națiunii, iar crucea de pe cupolă a fost înlocuită cu reprezentarea unui geniu mitologic. Asupra acestei din urmă măsuri s-a revenit ulterior.

Descriere

Personalități înmormântate la Panthéon 
Până la 2015, 73 de personalități erau înmormântate la Panthéon, inclusiv 24 de politicieni, circa douăzeci de militari, câțiva clerici și cinci scriitori. Printre cele mai cunoscute se numără:

Referințe

Legături externe 
   Panthéon – Centre des monuments nationaux, site-ul oficial
 Ieșeanca pictată pe zidurile Panthéonului din Paris , 4 septembrie 2007, Ion Mitican, Ziarul Lumina

Atracții turistice din Paris
Cimitire din Paris
Fondări în 1764
Arondismentul 5 din Paris
Sandviș

Un sandviș (din ) este un fel de mâncare, de obicei fiind format din două sau mai multe felii de pâine cu unul sau mai multe straturi între, sau o felie de pâine cu unul sau mai multe toppinguri, numit sanviș deschis. Sandvișurile sunt o masă de prânz foarte populară, fiind luate la școală sau la serviciu, sau la picnicuri ca parte a unui prânz împachetat. Conțin, în general, o combinație de legume proaspete, carne, brânză și o varietate de sosuri și condimente. Sunt vândute des în restaurante și cafenele.

Etimologie 

Probabil acest tip de aperitiv a fost preparat din cele mai vechi timpuri, însă cel ce dă numele și îl popularizează este John Montagu, al IV-lea conte de Sandwich în secolul al XVIII-lea care, pasionat de jocul de cărți, consuma acest aperitiv în timp ce juca la masă. Faptul că se prepara ușor, precum și faptul că putea fi ușor transportat și consumat în situații atipice pentru servirea mesei i-a adus popularitate atât în țara lui de origine cât și oriunde în lume.

În România a pătruns sub denumirea englezească în secolul al XX-lea, ulterior, sub aspectul dezvoltării vieții urbane, s-a impus printre produsele denumite generic minuturi, sau, cum sunt cunoscute mai nou, prin invazia masivă a termenilor anglo-saxoni din ultimii 15 ani, fast food.

Opțiuni 

Pâinea integrală poate fi înlocuită cu o felie dublă de pâine tramezzino, dar în acest caz se folosește mai des denumirea tramezzino, o traducere sugerată de Gabriele D'Annunzio.
Mai sporadic, sandvișurile pot fi gustări dulci. Din această categorie fac parte sandvișurile americane cu unt de arahide (sandviș cu unt de arahide) și sandvișurile japoneze cu fructe (sandviș cu fructe, フルーツサンド (furūtsusando)), a căror primă atestare datează din secolul al XIX-lea.
Unul dintre cele mai faimoase și mai simple sandvișuri este sandvișul englezesc cucumber sandwich (sandvișcu castravete) cu unt sărat, fâșii subțiri de saramură de salată și puțină sare și poate zahăr, servit în mod tradițional cu ceaiul de după-amiază.
Ciabatta Chorizo. Chiabatta chorizo se prepară folosind felii de chorizo unse cu pesto, ardei roșii prăjiți dintr-un borcan și o mână de rucola.
Sandvișul BLT cu bacon, salată și roșii (sandviș cu baconsandviș cu bacon, salată și roșii pentru micul dejun) a fost descris pentru prima dată ca fiind un sandviș cu baconsandvișîn Florence A. Coles " Seven Hundred Sandwiches" din 1929, care menționează și alte variante de sandviș cu bacon și sandviș cu bacon salată. sandviș cu bacon. sandviș cu bacon.
Club sandwich de pâine prăjită cu piept de pui, bacon prăjit, salată și maioneză.

Referințe 

Produse alimentare
Fast food
Bucătăria engleză
Bucătărie americană
Sandwich

Sandwich se poate referi la:

 sandviș, un fel de mâncare
 Sandwich, Kent, localitate în Anglia
 John Montagu, al IV-lea Lord de Sandwich, presupusul inventator al sandvișului
Muzeul German

Muzeul German (în germană: Deutsches Museum, numele oficial Deutsches Museum von Meisterwerken der Naturwissenschaft und Technik) din München, Germania, este, cu cele cca 28.000 de obiecte expuse ale sale, cel mai mare muzeu tehnico-științific din lume. Exponatele sale aparțin la circa 50 de domenii ale științei și tehnicii. Fondul muzeului cuprinde 96.000 de obiecte, o bibliotecă specializată pe istoria stiinței și tehnicii cu 850.000 de volume, precum și o arhivă cu numeroase documente originale. Muzeul este vizitat anual de 1,3 milioane de oameni din toată lumea.

Secții 
Pe lângă expozițiile din clădirile principale, aflate pe o insulă a râului Isar, muzeul mai are trei filiale:
 Muzeul Deutsches Museum din Bonn, fosta capitală a Germaniei de Vest,
 Verkehrszentrum, un muzeu recent deschis situat tot în München, care se ocupă cu istoria mijloacelor de transport, precum și
 Flugwerft Schleißheim (Flugwerft este un cuvânt vechi cu traducerea "șantier de avioane"), un muzeu de aeronautică și astronautică; este situat lângă micul aeroport din comuna Oberschleißheim de la nord de München.

Istorie 
Muzeul a fost fondat la inițiativa lui Oskar von Miller în 1903 cu ocazia adunării generale a Asociației Inginerilor Germani (Verein Deutscher Ingenieure, VDI).

Instalații astronomice și planetariul 
Planetariul muzeului a fost primul planetariu de proiecție construit.

Vezi și
Muzeul de arte plastice Von-der-Heydt
 Muzeul erotic Beate Uhse
 Muzeul evreiesc din Berlin
 Muzeul de științe naturale Koenig
 Muzeul Național German
 Muzeul Tehnic al landului Baden-Württemberg (Mannheim)

München
Muzee din Germania
Artă naivă

Prin artă naivă se înțelege fenomenul apariției la sfârșitul secolului al XIX-lea și continuând în secolul al XX-lea a unor creații aparținând unor individualități care nu au frecventat școli de artă, ci au ajuns să-și constituie, pe cont propriu, atât viziunea, cât și mijloacele de exprimare plastică. Acești artiști mai sunt încadrați în diverse categorii, ca „pictori populari”, „artă instinctuală” etc. Printre precursori poate fi amintit artistul american Edward Hicks (1780-1849). 

Primii reprezentanți de seamă ai artei naive sunt francezul Henri Rousseau le Douanier (1844-1910) și georgianul Niko Pirosmani (1862-1918). Au urmat americana Grandma Moses (1860-1961), francezul André Bauchant (1873-1958), școala primitivilor croați de la Hlebine cu Ivan Generalic (1914-1992), pictorii naivi sârbi Slobodan Zivanovic (n. 1943), Miroslav Srekovic, Dejan Zivanovic (n. 1967), germanul Max Raffler (1902-1988), pictorița de origine italiană Claudia Vecchiarelli și alții. 

În România s-a afirmat autorul de reliefuri pictate Stan Pătraș, cunoscut pentru sculpturile sale din cimitirul vesel din Săpânța.

Bibliografie 
 Oto Bihalji-Merin: Les Maîtres de l'Art naîf, Bruxelles, 1972
 Vasile Savonea: Arta naivă in România, Editura Meridiane, București, 1980
 Costel Iftinchi: 50 de ani de Artă Naivă în România - Enciclopedie, Editura Pim, Iași, 2010
 Costel Iftinchi: Istoria Artei Naive din România. Editura CreArt, Iași, 2014

Legături externe 
 Muzeul de Artă Naivă, Zagreb, Croația 
 Muzeul de Artă Naivă, Jagodina, Serbia-Muntenegru 

Curente artistice
Silabar

Un silabar este un set de simboluri scrise formând un sistem de scriere, folosit pentru notarea limbilor vorbite, similar unui alfabet, dar în care fiecare simbol reprezintă o silabă. În general numai limbile care au un număr redus de silabe recurg la o asemenea metodă de scriere. De exemplu, limbile indo-europene au mai multe mii de silabe fiecare, ceea ce face nepractică folosirea silabarelor. Prin contrast, cuvintele din limba japoneză se pot descompune în grupuri de sunete numite "more" (singular moră, concept similar cu acela de silabă) al căror număr este sub 100.

Silabele scrise astfel au de obicei o structură simplă, ele formîndu-se în general dintr-o consoană (care poate uneori lipsi) și o vocală. Un silabar propriu-zis nu marchează în vreun mod special similaritatea dintre silabele care conțin aceeași consoană (de exemplu ka, ki, ko) sau aceeași vocală (de exemplu ma, ra, ta), așa cum literele alfabetului latin nu prezintă diferențe grafice particulare între consoane și vocale. Există totuși silabare, numite abugida sau alfasilabare, în care fiecare simbol este compus din elemente care indică separat consoana și vocala care intră în componența sa (de exemplu limbile indiene și cele etiopiene).

Limba japoneză folosește două silabare, dezvoltate aproximativ în secolul VII: hiragana și katakana.

Alte limbi care se scriu folosind silabare sînt: miceniana (scrierea liniară B), limba americană nativă (amerindiană) "cherokee", limba africană "vai", creola limbii engleze numită "njuka" (v. saramaka) și limba "yao" din China. Scrierea chinezească, cea cuneiformă și hieroglifele maiașe au o natură majoritar silabică, dar se bazează pe logograme.

Vezi și 
 abugida
 abjad
 alfabet
 logogramă
 sistem de scriere

Legături externe 

Lingvistică
Nissan

Nissan Motor Company Ltd (japoneză: Hepburn: Nissan Jidōsha Kabushiki-gaisha), de obicei redusă la Nissan (japoneză: [ɲissaɴ]), este un producător japonez multinațional de autoturisme cu sediul în Nishi -ku, Yokohama. Compania își vinde autoturismele sub Nissan, Infiniti și Datsunbrands cu produse de tuning de performanță, denumite Nismo. Compania își urmărește numele în Nissan zaibatsu, denumit acum Nissan Group.

Din 1999, Nissan a făcut parte din Alianța Renault-Nissan-Mitsubishi, un parteneriat între Nissan din Japonia, Mitsubishi Motors din Japonia și Renault din Franța. În 2013, Renault deține o cotă de vot de 43,4% în Nissan, în timp ce Nissan deține o participație de 15% fără drept de vot la Renault. Din 2009 până în 2017, Carlos Ghosn a fost CEO al ambelor companii. În februarie 2017, Ghosn a anunțat că va demisiona în funcția de CEO al Nissan la 1 aprilie 2017, rămânând în același timp președinte al companiei.

În 2013, Nissan a fost al șaselea cel mai mare producător de automobile din lume, după Toyota, General Motors, Grupul Volkswagen, Hyundai Motor Group și Ford. Luate împreună, Alianța Renault-Nissan va fi al patrulea cel mai mare producător de automobile din lume. Nissan este principalul brand japonez în China, Rusia și Mexic.

În 2014, Nissan a fost cel mai mare producător de automobile din America de Nord.

Nissan este cel mai mare producător de vehicule electrice din lume (EV), cu vânzări globale de peste 275.000 de vehicule electrice, începând cu mijlocul lunii decembrie 2016. Cel mai bine vândut vehicul al fabricantului de automobile este Nissan Leaf, o mașină electrică și cea mai bine vândută mașină electrică de ultimă generație din istorie; mai mult de 300.000 au fost vândute la nivel mondial în ianuarie 2018.

În ianuarie 2018, CEO-ul Nissan Hiroto Saikawa a anunțat că toate vehiculele Infiniti lansate începând din 2021 vor fi vehicule hibride sau vehicule electrice.

Modele

Gama Nissan în România
 Nissan Ariya
 Nissan Juke
 Nissan Leaf
 Nissan Micra
 Nissan Qashqai
 Nissan X-Trail

Modele anterioare
 Nissan 370Z
 Nissan Atleon (Autocamion)
 Nissan Cabstar (Autocamion)
 Nissan GT-R
 Nissan Murano
 Nissan NT500 (Autocamion)
 Nissan Navara
 Nissan Note
 Nissan Pathfinder

Angajați
 Număr de angajați în 2008: 180.535
 Cifra de afaceri în 2007: 10.824,2 miliarde yeni (66,35 miliarde Euro)
 Venit net în 2007: 482,3 miliarde yeni (2,96 miliarde Euro)

Note

Legături externe

 www.nissan-global.com  - Site web oficial

Constructori de automobile din Japonia
Companii din Japonia
Cuvinte-valiză
Mărci japoneze
Bethleem (dezambiguizare)

Bethleem reprezintă numele a două orașe:

 Bethleem Efrata, locul nașterii lui David și a lui Isus din Nazareth;
 Bethleem în Galileea.
Sorin Preda

Jurnalistul, publicistul și prozatorul Sorin Preda (n. 12 decembrie 1951 București – d. 26 noiembrie 2014) a fost nepot de frate al lui Marin Preda.

A absolvit în 1974 Facultatea de Limbă și literatură română a Universității din București.

Afilieri 
A fost membru al cenaclului „Junimea“ condus de Ovid S. Crohmălniceanu și al grupării literare „Noii“ (alături de Gheorghe Crăciun, Ioan Flora, Gheorghe Iova, Mircea Nedelciu, Gheorghe Ene, Emil Paraschivoiu și Constantin Stan) care, între 1971-1973, editează revista de perete omonimă.

A fost profesor la Facultatea de Jurnalism și Științele Comunicării din cadrul Universității din București.

Din anul 1994 a fost redactor și la săptămânalul „Formula AS”.

A fost membru al Uniunii Scriitorilor din România și membru fondator al Asociației Scriitorilor Profesioniști din România , ASPRO.

Volume publicate 
A debutat în 1981 cu volumul de proză scurtă Povestiri terminate înainte de a începe.
A mai publicat volumele: Parțial color(roman, 1985); Plus-minus o zi (roman, 1988).

Antologii 
A fost prezent cu proză scurtă în antologiile „Desant 83“ îngrijită de Ovid S. Crohmălniceanu (1983; ediția a II-a, Editura Paralela 45, 2000) și „Generația '80 în proza scurtă“ (Editura Paralela 45, 1998) și cu articole de opinie în volumul „Competiția continuă. Generația ?80 în texte teoretice“ (Editura Vlasie, 1994; ediția a II-a, Editura Paralela 45, 1999). 

A fost prezent cu povestiri traduse într-o antologie de proză scurtă publicată la Moscova (1985).

A colaborat cu proze scurte, reportaje, articole de opinie la reviste culturale din țară.

Note 

„Cum a decurs înmormântarea unui scriitor român”

Legături externe 
Interviuri
 Despre un vapor care se clatina dar nu se scufunda (I). Interviu cu Sorin PREDA, Raluca Alexandrescu, Observator cultural - numărul 39, noiembrie 2000
 Despre un vapor care se clatina dar nu se scufunda (II). Interviu cu Sorin PREDA, Raluca Alexandrescu, Observator cultural - numărul 40, noiembrie 2000
 „Pentru Marin Preda era extrem de relaxant să afle că prostia poate fi ceva foarte serios”

Absolvenți ai Universității din București
Scriitori români
Nașteri în 1951
Decese în 2014
Titan (mitologia greacă)

Titan (plural Titani; în , la plural Τιτᾶνες) este denumirea purtată de cei șase fii ai lui Uranus și ai Gaiei: Coeus, Crius, Cronos, Hyperion, Iapetus, Oceanus (titani) și cele șase fiice: Mnemosyne, Febe, Rhea, Theia, Themis și Thetys (titanide).

Ei alcătuiau prima generație divină, precedentă olimpienilor. La îndemnul mamei lor, unul dintre ei, Cronos, și-a mutilat tatăl și i-a luat locul, devenind stăpânul universului. Când Cronos a fost detronat, frații săi, titanii, i-au venit în ajutor și le-au declarat război olimpienilor, război care a purtat denumirea de Titanomahia. Lupta a durat zece ani și s-a sfârșit cu victoria olimpienilor. Drept pedeapsă, titanii au fost trimiși de către Zeus în Tartar. Denumirea mai este purtată de câțiva zei și semizei care erau descendenții titanilor, de exemplu fiii lui Iapetus și ai Clymenei: Atlas, Epimeteu, Prometeu etc.

Era un grup potrivnic zeilor olimpieni și personificau mai ales forțele naturii. În tradiția greacă erau considerați adesea iraționali și reprezentau forța oarbă a violenței primitive.

Titanidele
Titanidele erau în mitologia greacă fiice ale lui Uranus și ale Geei. Ele sunt: Themis, Theia, Thetys, Mnemosyne, Rhea și Phoebe.

Rhea a fost soția lui Cronos și mamă a primilor șase zei olimpieni: Poseidon, Hades, Zeus, Demetra, Hestia și Hera.

Bibliografie 
 Victor Kernbach, Dicționar de mitologie generală, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Anca Balaci, Mic dicționar de mitologie greacă si romană, Editura Mondero, București, 1992, ISBN 973-9004-09-2 
 George Lăzărescu, Dicționar de mitologie, Casa Editorială Odeon, București, 1992, ISBN 973-9008-28-3 
 N. A. Kun, Legendele și miturile Greciei Antice, Editura Lider, București, 2003, ISBN 973-629-035-2

Vezi și 
 Lista personajelor mitologice elene
 Mitologie greacă
 Listă de zei
 Listă de zei (pe zone geografice)

Legături externe 
 Dicționar mitologic 

Mitologia greacă
Popoare în mitologia greacă
 
Eponime ale elementelor chimice
Oceanus

Oceanus este zeul și personificarea marilor ape care înconjurau - în concepția celor vechi - lumea locuită, iar mai târziu personificarea Oceanului Atlantic, socotit hotarul vestic al lumii vechi.

Mitologie
Oceanus era cel mai mare dintre titani, fiul lui Uranus și al Gaiei. Din unirea lui cu sora sa Tethys s-au născut oceanidele. El era socotit deopotrivă tatăl tuturor apelor curgătoare - peste trei mii la număr - al marilor fluvii, al râurilor și al izvoarelor.

În Teogonia, titanii Ocean și Thetys, sunt părinții apelor curgătoare Nil, Alfeu, Eridan, Struma, Meandru și Istru (Dunărea).

Referințe și note

Bibliografie 
 Victor Kernbach, Dicționar de mitologie generală, București, Albatros, 1995
 Anca Balaci, Mic dicționar de mitologie greacă si romană, Editura Mondero, București, 1992, ISBN 973-9004-09-2
 George Lăzărescu, Dicționar de mitologie, Casa Editorială Odeon, București, 1992, ISBN 973-9008-28-3
 N.A.Kun, Legendele și miturile Greciei Antice, Editura Lider, București, 2003, ISBN 973-629-035-2

Vezi și 
 Lista personajelor mitologice elene
 Listă de eroi din mitologia greacă
 Listă de ființe fabuloase în mitologia greacă
 Mitologie greacă
 Listă de zei
 Muze

Genealogie

Legături externe 

 Dicționar mitologic 

Titani
Personaje din Odiseea
Oceanide

Oceanidele erau nimfe ale marelui ocean, fiicele lui Oceanus și ale lui Tethys. În total, erau cu mult peste 4000 la număr. Ele erau uneori timide, dar alteori iubite pasionale. În marea parte a timpului erau bune cu muritorii, dar câteodată îi pedepseau pe cei care nu le tratatu cum se cuvine. Rareori, puteau fi găsite jucându-se pe lângă chilele navelor.

Unindu-se cu muritorii, dar mai ales cu zeii, oceanidele au avut numeroși copii. Dintre ele, cele mai cunoscute erau: Doris - mama nereidelor, Clymene - mama lui Prometheus, Philyra - mama centaurului Chiron etc.

Ele trăiau pentru o perioadă lungă de timp, dar nu erau considerate nemuritoare.

Bibliografie 
 Victor Kernbach, Dicționar de mitologie generală, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Anca Balaci, Mic dicționar de mitologie greacă si romană, Editura Mondero, București, 1992, ISBN 973-9004-09-2 
 George Lăzărescu, Dicționar de mitologie, Casa Editorială Odeon, București, 1992, ISBN 973-9008-28-3 
 N.A.Kun, Legendele și miturile Greciei Antice, Editura Lider, București, 2003, ISBN 973-629-035-2

Vezi și 
 Lista personajelor mitologice elene
 Listă de eroi din mitologia greacă
 Listă de ființe fabuloase în mitologia greacă
 Mitologie greacă
 Listă de zei
 Listă de zei (pe zone geografice)
 Muze

Legături externe 
 Dicționar mitologic 

Mitologia greacă