alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Quadrat (àlgebra)

El quadrat és la segona potència d'un nombre, és a dir, el resultat de multiplicar un nombre per ell mateix. Intervé en les equacions que donen la mida de les superfícies. L'àrea d'un quadrat (geometria) és precisament el quadrat de la longitud del costat.

En física el quadrat també apareix en moltes equacions. Per exemple, c al quadrat és la constant de transformació de la massa en energia, la velocitat al quadrat apareix en les equacions que relacionen aquesta variable amb l'energia cinètica.

Referències

Vegeu també 
 Arrel quadrada
 Equació de segon grau

Aritmètica
Posets

El pic de Posets, també conegut com a punta de Llardana, amb 3.375 m d'altitud, és el segon cim més alt dels Pirineus, després de l'Aneto (tots dos a la província d'Osca, comunitat autònoma d'Aragó). Amb una prominència de 1.125 m, al bell mig del massís, la vista que ofereix el fa un objectiu desitjable per a molts alpinistes.

Sembla que el nom de Posets prové d'uns pous (posets, en benasquès) que hi ha al seu vessant occidental, i és com es diu el pic a la zona de Gistain (Chistau); mentre que, a Estòs i mont d'Astos (França), el cim es diu Llardana ('cremat'), per l'aridesa de la seva cara est. Segons el lingüista Joan Coromines, aquesta etimologia remet a Ilerditana, al límit septentrional de la terra dels ilergets.

Primera ascensió 
Va ser el 6 d'agost del 1856, després de l'Aneto. El primer alpinista que arribà al cim fou el britànic H. Halkett. Varen haver de passar quasi vint-i-cinc anys per a la primera ascensió hivernal, que la van fer Roger de Monts i Célestin Passet.

Ruta Reial 
És la ruta més coneguda. Des del pont d'Espiantosa (1.505 metres) a la vall de Benasc, es pot anar en devers 1h 45' fins al refugi Àngel Orús (2.095 m). Des del refugi, s'ha de partir cap al nord-oest seguint un caminoi molt ben marcat. En menys d'una hora, es travessa el torrent i s'arriba a una pleta. Un poc més amunt, el camí es bifurca. Agafant el de la dreta, s'entra a la canal Fonda, en què quasi tot l'any hi ha gel. Convé dur grampons i piolet.

Abans de tres hores, s'és als peus de la Dent de Llardana (a la qual s'hi pot pujar). Seguint per la pedrera primer i per la cresta de blocs fàcils, després, arribarem al cim en devers 4 hores (des del refugi).

Per davallar pel mateix camí, es triga devers 3 hores fins al refugi.

Referències 

Muntanyes del Pirineu aragonès
Geografia de la Ribagorça
Sobrarb
Tresmils dels Pirineus
Lionel Terray

Lionel Terray (Grenoble, 25 de juliol de 1921 - Massís de Vercors, 19 de setembre de 1965) va ser un alpinista francès molt conegut també per ésser autor d'un llibre clàssic de muntanya: Els conqueridors de l'inútil.

Va néixer el 25 de juliol de 1921 a Grenoble, molt a prop dels Alps i des de molt jove s'afecciona a la muntanya i a l'esquí. En arribar la Segona Guerra Mundial és militaritzat. Va prendre part en accions de guerra, integrat en una esquadra d'esquiadors. És en aquell temps que entra en contacte amb Gaston Rébuffat, un altre apassionat de la muntanya.

A partir del final d'aquella guerra –i casat ja- es dedica gairebé completament a la muntanya, com instructor, guia i esquiador professional, cosa que el portaria a guanyar diversos campionats, tant a França com al Canadà, on va viure curtes temporades.

El 1950, amb el seu amic Lachenal, amb una expedició dirigida per Maurice Herzog, aconsegueixen el primer pic de més de vuit mil metres de la història de l'alpinisme, l'Annapurna. Malgrat que ell mateix no arribaria a trepitjar el cim, la seva actuació va ésser determinant en l'èxit de l'expedició.

Entre 1952 i 1962 participa en nombroses expedicions d'alta dificultat: Fitz Roy, Nevado Chararju, Taullijaru, Aconcagua, als Andes; i el Jannu i Makalu a la serralada de l'Himàlaia.

Home de caràcter temperat, no deixaria sinó amics, en morir de resultes d'una caiguda al massís del Vercors, molt a prop de Grenoble, el 1965.

Referències 

Alpinistes francesos
Esquiadors francesos
Persones de Grenoble
Esportistes de Roine-Alps
Oficials de la Legió d'Honor
Morts a Alvèrnia-Roine-Alps
Ang Rita Xerpa

Ang Rita Xerpa (1948, Nepal - Kathmandu, 21 de setembre de 2020) fou un famós escalador. És l'única persona que ha pujat deu vegades a l'Everest sense utilització d'oxigen suplementari. Era conegut com «la pantera de les neus».

Referències 

Alpinistes nepalesos
Escaladors de l'Everest
Morts al Nepal
Morts d'accident vascular cerebral
Esportistes asiàtics
Borgia

Borgia o família Borja, família noble valenciana radicada al poble aragonès de Borja i establerta a Xàtiva
 De Borgia
 Alfons Borgia (la Torreta de Canals, 1378 - Roma, 1458) 
 Cèsar Borgia
 Lucrècia Borgia (? - Ferrara, ducat de Ferrara, 1519), també donzella provinent de la dinastia valenciana dels Borja 
 Lucrècia Bòrgia (pel·lícula)  o Lucrèce Borgia , pel·lícula franco-italiana dirigida per Christian Jaque, estrenada el 1953
 Lucrezia Borgia
 Sant Francesc Borgia (Gandia, 1510 - Roma, 1572), duc de Gandia (1542-1543), baró i primer marquès de Llombai i lloctinent de Catalunya (1539-1543)
La Torre del Comte

La Torre del Comte és una vila i municipi del Matarranya, a la província de Terol (Aragó) situat a la comarca del Matarranya. És una comunitat de 160 habitants eminentment agrícola, dedicada al cultiu d'oliveres, ametllers i presseguers.

Gràcies a la seua situació pròxima als massís dels ports de Beseit i a la via verda que comunica Alcanyís amb Tortosa, és un excel·lent punt de partida per conèixer la comarca del Matarranya

La temperatura mitjana anual és de 16° i la precipitació anual, 350 mm.

Vegeu també 
 Ferrocarril del Val de Zafán

Referències 

Torre del Comte, la
Llengües khoisànides

Les llengües khoisànides són uns 30 idiomes, molts d'aquests en perill d'extinció, que es parlen a l'Àfrica, al sud-est i a l'est. Aquest grup de llengües constitueixen segons alguns experts una família lingüística, si bé sectors acadèmics afirmen que manca documentació suficient per establir-ho amb seguretat. La majoria d'escrits antics són fets per missioners i no per parlants nadius, i de moltes llengües no es posseeix cap registre.

Destaca la presència de clics (és a dir, sorolls que es fan petant la llengua) com a fonema, que ha estat incorporat com a manlleu en altres famílies lingüístiques de la zona. Tot el sistema consonàntic és força ric.

Usen la declinació, si bé és més important l'ordre de paraules dins la frase per a determinar-ne la funció sintàctica. Hi ha tres gèneres. La categoria gramatical depèn del context i amplien el vocabulari amb composts. No tenen més de deu numerals amb una paraula pròpia.

El nama és la llengua khoisànida més estesa i la parlen unes 250.000 persones; té la consideració oficial de llengua nacional de Namíbia. La llengua sandawe (de Tanzània) n'és la segona, amb 40.000 parlants, encara que actualment se l'acostuma a classificar com a llengua aïllada. I la llengua ju, la tercera, amb 30.000 parlants. Altres modalitats lingüístiques khoisànides estan en perill de desaparició o ja han desaparegut.

L'origen del nom khoisan es troba en els dos pobles principals que parlen aquestes llengües, els khoikhois (sovint anomenats hotentots) i el que els antropòlegs anomenen sans (boiximans, san és el nom que els donen els khoikhois i que ells rebutgen).

Bibliografia 

 Köhler, O. (1971) 'Die Khoe-sprachigen Buschmänner der Kalahari', Forschungen zur allgemeinen und regionalen Geschichte. (Festschrift Kurt Kayser). Wiesbaden: F. Steiner, 373–411.
 Treis, Yvonne (1998) 'Names of Khoisan languages and their variants', in Schladt, Matthias (ed.) Language, Identity, and Conceptualization among the Khoisan. Köln: Rüdiger Köppe, 463–503.
 Vossen, Rainer (1997) Die Khoe-Sprachen. Ein Beitrag zur Erforschung der Sprachgeschichte Afrikas. Köln: Rüdiger Köppe.
 Westphal, E.O.J. (1971) 'The click languages of Southern and Eastern Africa', in Sebeok, T.A. (ed.) Current trends in Linguistics Vol. 7: Linguistics in Sub-Saharan Africa. Berlin: Mouton, 367–420.
 Winter, J.C. (1981) 'Die Khoisan-Familie'. In Heine, Bernd, Schadeberg Thilo C. & Wolff, Ekkehard (eds.) Die Sprachen Afrikas. Hamburg: Helmut Buske, 329–374.

Khoisan
 
khosànida
PSOR

La PSOR (Public Sex Offender Registry) és un registre públic d'ofensors sexuals de l'Estat de Michigan (EUA). Aquest registre pot ser consultat des de qualsevol ordinador, i des de tot el món, per Internet. Inclou les dades personals —Nom, sexe, raça, data de naixement, altura, pes, color dels cabells, color dels ulls, adreça, ciutat, estat, codi postal, tipus de delicte, descripció del delicte— de violadors, i altres criminals sexuals. Segons les lleis de Michigan una persona que manté relacions sexuals amb un menor de 16 anys pot ser considerat un delinqüent sexual, car segons aquestes lleis, un menor d'aquesta edat té minvada la capacitat de donar el seu consentiment per tenir les relacions esmentades.

Enllaços externs 
 La plana del PSOR

Michigan
Sexologia
Frase

La frase o oració és una construcció sintàctica integrada per més d'una unitat gramatical. Segons Dionisi de Tràcia, es defineix com el conjunt de paraules amb sentit complet, que està marcat per dues pauses. Les llengües s'agrupen segons l'ordre canònic dels elements de la frase (subjecte, verb, objecte en el cas de molts idiomes com el català). Alguns elements poden estar elidits si se sobreentenen.

Segons la modalitat oracional, és a dir, la intenció del parlant, les frases poden ser enunciatives (expliquen o introdueixen un judici o un fet), interrogatives (pregunten alguna cosa), exclamatives (expressen una emoció) i exhortatives (ordenen quelcom). Alguna gramàtica parla també de frases dubitatives, per exemple. Les úniques que tenen un valor de veritat són les enunciatives i, per això, són les més comunes i objecte d'estudi de la lògica.

La frase també pot dividir-se en simple (si té només un verb) o composta, i aquesta en coordinada, subordinada i juxtaposada. El tipus de verb marca una altra classificació de les oracions: si és copulatiu, la frase és atributiva i, si no, predicativa. Dins les oracions predicatives, hi ha les oracions transitives (que tenen un complement directe) i les intransitives.

La frase és l'objecte d'estudi de la sintaxi, en totes les seves escoles: generativisme, estructuralisme… Com a element de formació del paràgraf, interessa també a la pragmàtica i a la gramàtica del discurs, ja que la frase dona el context adequat per entendre el significat concret de cada paraula que la forma.

Referències

Vegeu també 
 Declaració (lògica)
Kanchenjunga

El Kanchenjunga (anomenat també Kanchajunga, Kanchajanga, Kinchijunga, Kangchenjunga, Kangchen Dzö-nga, Kanchendzonga o Kangchanfanga) és un cim de l'Himàlaia, situat a la frontera entre l'Índia i el Nepal, entre el districte de Taplejung, a l'est del Nepal, i l'estat indi de Sikkim. És el tercer cim més alt del món, amb una alçada de 8.586 metres.

El seu nom significa "els cinc tresors de la neu", ja que té cinc cims:

Fins al 1852, va ser considerat el cim més alt del planeta, però els càlculs fets el 1849 pel Great Trigonometric Survey britànic van convertir l'Everest en el més alt i el Kanchenjunga el tercer.

La muntanya és considerada sagrada per la gent de Sikkim, per la qual cosa quan el 25 de maig de 1955 George Band i Joe Brown aconsegueixen fer el cim per primera vegada es van aturar a pocs metres d'aquest en senyal de respecte. Aquest costum s'ha respectat per la major part d'expedicions posteriors.

Ascensions 

 1905 - Primera temptativa per part d'una expedició liderada per Aleister Crowley. Quatre morts. Arriben als 6.500 m.
 1929 - Una expedició alemanya arriba als 7.400 m.
 1930 - El suís Gunter O. Dyhrenfurth arriba al Jongsong Peak, a 7.483 m.
 1931 - Paul Bauer arribà als 7.700 m.
 1955 - El 25 de maig, George Band i Joe Brown aconsegueixen fer el cim per primera vegada.
 1978 - Primera ascensio del cim sud (Kanchenjunga II) per part d'una expedició polonesa.
 1983 - Primera ascensió en solitari i sense oxigen del francès Pierre Beghin.
 1986 - Primera ascensió hivernal, l'11 de gener, per part de Krzysztof Wielicki i Jerzy Kukuczka amb una expedició polonesa.
 1986 - Primera ascensió catalana i espanyola, el 24 d'octubre, per part de Josep Permañé amb una expedició de les comarques de Girona.
 1991 - Marija Frantor i Joze Rozman intenten la primera ascensió femenina, però els seus cossos són trobats davall la paret abans del cim.
 1992 - Wanda Rutkiewicz mor després d'haver renunciat a tornar arrere a causa del mal temps.
 1998 - Ginette Harrison es converteix en la primera dona a ascendir-lo.

Notes

Referències 

Muntanyes de l'Himàlaia
Vuitmils
Muntanyes del Nepal
Muntanyes de Sikkim
な

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics な (hiragana) i ナ (katakana) ocupen la 21a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre と i に; i el 21è en el poema iroha, entre ね i ら. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba a la cinquena columna (な行, "columna NA") i la primera fila (あ段, "fila A").

Tant な com ナ provenen del kanji 奈.

Existeix una versió hentaigana de な, , que prové del kanji 奈.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, な, ナ es romanitzen com a "na".

Escriptura 

El caràcter な s'escriu amb quatre traços:
 Traç horitzontal curt en la part superior esquerra del caràcter.
 Traç quasi vertical que talla el primer.
 En la part dreta del caràcter, un petit ganxo.
 A sota del tercer traç, un traç vertical que es corba a l'esquerra, formant un bucle.

El caràcter ナ s'escriu amb dos traços:
 Traç horitzontal.
 Traç vertical que al final es corba cap a l'esquerra.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「名古屋のナ」 ("el na de Nagoya") 
 Codi Morse: ・－・

Na
StarCraft

Starcraft és un videojoc d'estratègia en temps real, produït per Blizzard Entertainment el 1998. És similar a l'anterior joc de Blizzard Warcraft II, però ambientat en l'espai i amb un motor de joc totalment redissenyat. Va ser jugat per moltíssims jugadors arreu del món a través d'internet, fins al punt que alguns usuaris asseguren que cap altre joc d'estratègia l'ha superat pel que fa a conceptes i estil de joc, i que només ha estat superat en gràfics gràcies a l'evolució de la tècnica. De moment, ha tingut una sola expansió l'Starcraft - Expansion Set - BroodWar més conegut per StarCraft BroodWar, que encara millora l'original.

De l'Starcraft en va sorgir un altre joc, l'Starcraft Ghost, que no va tenir el mateix èxit que els seus predecessors, ja que és un joc de tàctica-acció. A més a més, només va sortir per a videoconsola, i no per a PC.

Al 31 de maig de 2007, StarCraft i Brood War van vendre gairebé 10 milions de còpies. A més, la sèrie va ser guardonada amb una estrella al Walk of Game en 2006, i té quatre Guinness World Records en el Guinness World Records Gamer's Edition de 2008.

Sistema de joc 
El sistema de joc es caracteritza pel seu gran dinamisme, l'equilibri existent entre les tres races que componen el joc (Terran, Zerg i Protoss) i la seva perfecta adaptació al joc en línia (només 8 jugadors a la vegada).

 Els Terran són la raça humana del joc. És una raça que equilibra bé tecnologia, evolució i nombre d'unitats.
 Els Zerg són una raça alienígena, sense tecnologia, que basa la seva fortalesa en la seva estructura biològica. Són unitats febles, però amb gran poder de recuperació, que costen pocs recursos, cosa que permet atacs massius.
 Els Protoss són una raça alienígena forta i poderosa, amb gran potencial d'atac, molta resistència als danys i gran evolució tecnològica. Tanmateix, les seves unitats ocupen molt d'espai i no són molts nombrosos a l'hora d'atacar. A més, costen de fabricar.

Starcraft 
En el mode d'un sol jugador cal completar tres campanyes, una per cada raça:

 Primera campanya Terran, té 10 nivells:
 Segona campanya Zerg, disposa de 10 nivells:
 Tercera campanya Protoss, 10 nivells:

Starcraft BroodWar 
En el mode d'un sol jugador cal completar tres campanyes, una raça. El fil argumental de la història les fa continuació de les primeres:
 Quarta campanya Protoss, té 8 nivells:
 Cinquena campanya Terran, inclou 8 nivells més:
 Sisena campanya Zerg, incorpora 10 nivells i un d'amagat que es desbloqueja en acabar el nivell 9 abans d'hora:

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina oficial de l' Starcraft 
 Pàgina oficial de l'Starcraft BroodWar 
 Pàgina web autoritzada de mapes del l' Starcraft
 Pàgina oficial de l' Starcraft Ghost 
 StarCraft 2 trailer 

Videojocs d'estratègia en temps real
Videojocs del 1998
Videojocs per a Windows
Videojocs per a Mac OS
Videojocs per a Nintendo 64
Videojocs de Blizzard
El telèfon

El telèfon és un joc en el qual es transmet una frase o paraula a algú a cau d’orella. Sovint aquesta esdevé irrecognoscible de la frase del començament.

Els participants estan generalment disposats en cercle. Es juga xiuxiuejant la frase a cau d'orella del jugador següent, de manera que per mor del baix volum se sol es perdre informació en cada baula de la cadena. El jugador aleshores supleix per la imaginació, o per associació fonètica les paraules que ha cregut comprendre. Sobretot quan se juga entre adults, hi pot hi haver deformacions voluntàries.

El darrer jugador de la fila acaba dient en veu alta la frase. El missatge d'arribada sovint ja no té gaire a veure amb la frase inicial.

Objectiu 
El joc no té cap guanyador. La diversió rau a comparar els missatges original i final. Pot servir a més per ensenyar com és de senzill tergiversar informació a través de la comunicació de boca a orella. També pot servir per simular la propagació de xafarderies quan corre la brama o per ensenyar quanta prudència fa menester amb les coses que se saben només per haver-ne sentit a parlar, així com la necessitat de cercar l'original o la font fiable.

El joc del telèfon com a metàfora 
En la teoria de la comunicació el joc es considera com una metàfora del que passa en la comunicació humana, en la qual en la realitat també els missatges i sobretot els rumors es van alterant d'una persona a l'altre en el boca a orella. El zoòleg britànic Marc Ridley l'utilitza per descriure la transmissió imperfecte d'informació genètica entre generacions.

El nom anglès, Chinese whispers «Xiuxiueigs xinesos», segons la llegenda, tindria l'origen en la comunicació d'una torre guaita a l'altra a la Gran Muralla Xinesa, però no hi ha cap constància d'aquesta teoria.

Referències 

Jocs infantils
Marcus Zuerius van Boxhorn

Marcus Zuerius van Boxhorn (Bergen op Zoom, 28 d'agost de 1612 - 3 d'octubre de 1653), fou un erudit neerlandès. Professor a Leiden, descobrí la similitud entre llengües indoeuropees, que suposà provinents d'una llengua primitiva que anomenà 'scític' (Scytisch en neerlandès).

Tot i que les llengües que originàriament hi emparentà foren només el neerlandès, el grec, el llatí, el persa i l'alemany, posteriorment, i amb la realització de moltes taules de comparació de paraules, hi acabà lligant també llengües eslaves, cèltiques i bàltiques. No hi inclogué, però, l'hebreu, cosa que mostra la bondat de la hipòtesi.

La inspiració per arribar a aquesta idea, però, sembla que s'esdevingué en fer una recerca etimològica que actualment es consideraria pueril: Van Boxhorn postulà, que Zeeland (Zelanda, literalment "terra del mar") provenia del mot eiland ("illa"), tot explicant la desaparició de la z per analogia amb la desaparició a oom (oncle) de l'n inicial (noom).

Enllaços externs 

 Biografia a la Biblioteca digital de la literatura neerlandesa 
 Explicació descoberta a la Universitat de Leiden  

Lingüistes neerlandesos
Persones de Bergen op Zoom
Persones de Leiden
Professors de la Universitat de Leiden
Indoeuropeistes
Lingüistes històrics
Alumnes de la Universitat de Leiden
Morts a Leiden
Wolfenstein: Enemy Territory

El Wolfenstein: Enemy Territory, sovint dit simplement 'Enemy Territory', és un videojoc d'acció en temps real, desenvolupat per Splash Damage, produït per id Software i publicat per Activision. És multiplataforma (Windows, Linux i Mac OS X) i és gratuït.

És un videojoc multijugador de fins a 64 persones a la vegada i ofereix la possibilitat de jugar-hi en línia o en LAN.

El joc està basat en la Segona Guerra Mundial, fins al punt que arriba el dia D. Els jugadors es divideixen en dos grups: Aliats (allied) i forces de l'Eix (axis). Cada grup utilitza les armes que històricament li corresponen.

Enllaços externs 
 Pàgina oficial de l'Enemy Territory
 Pàgina oficial per descarregar el joc gratuïtament

Videojocs d'acció
Província d'Utrecht

La província d'Utrecht, és la província més petita dels Països Baixos, localitzada al centre del país. N'és capital la ciutat homònima, Utrecht.

Amb un producte interior brut per capita de més del 50% de la mitjana de la Unió Europea, és la província més rica del país  .

La seva meitat occidental constitueix, juntament amb el sud d'Holanda Septentrional i el nord d'Holanda Meridional, el Randstad.

Història 
El territori coincideix aproximadament amb el de la província històrica de la senyoria d'Utrecht.

Administració

Estats Provincials 
Aquests són els resultats de les eleccions als Estats Provincials el 2003 i 2007, i a les eleccions generals neerlandeses el 2006 a la Província d'Utrecht

Enllaços externs 

 Pàgina oficial de la província
Yellowstone

Parc Nacional de Yellowstone, Primer parc nacional del món, a ponent dels Estats Units 
 Riu Yellowstone, afluent del riu Missouri
Riu Yellowstone

El Yellowstone és un afluent del Missouri que neix a les muntanyes Rocoses, a la zona del parc homònim. Té una longitud de 1.080 km. Drena la part occidental dels estats dels Estats Units de Montana i Wyoming.

Vegeu també 
 Little Bighorn

Yellowstone
Yellowstone
Parc Nacional de Yellowstone
Audioscrobbler

LAudioscrobbler és un sistema basat en Internet per crear perfils personalitzats de gustos musicals tot fent servir un plugin (component) que l'usuari s'instal·la en el seu reproductor de música preferit.
Aquest component del programa fa que sigui possible treballar juntament amb el programari del servidor de la pàgina web d'Audioscrobbler. El sistema genera un perfil detallat dels gustos músicals de cada usuari, ensenyant els seus artistes i les seves cançons "preferides" en una pàgina personalitzable.

A més de generar interessants i estètiques gràfiques, basades en la recollida de les estadístiques, el servei ens proposa automàticament nous artistes que escolten gent amb gustos similars als nostres.

És una gran manera de conèixer nous grups, que al no ser comercials, d'altra manera passarien desapercebuts.

Un dels punts important a remarcar és que tota la filosofia de la pàgina web està enfocada des del punt de vista de la llibertat de l'usuari, destacant:

 Els components pels reproductors estan alliberats sota la llicència GNU.
 Tota la informació que es genera dels usuaris, té llicència Creative Commons.
 En cap moment es demana a l'usuari de donar el mail o dades confidencials (només de manera opcional).
 Si l'usuari vol passar a ser membre privilegiat, la quota la decideix el mateix usuari, en forma de donació.

Aquest projecte té un projecte germà que es diu Last.fm, i que ens permet escoltar a través de ràdio per Internet, una emissora personalitzada en el perfil d'algú.

Actualment podem trobar pluguins pels següents programes:
 Winamp
 Windows Media Player
 iTunes
 foobar2000
 Quintessential Player/QCD
 XMMS
 Amarok
 Rhythmbox
 AmigaAMP
 beepmp
 MPD
 Mozilla Songbird
 Banshee

Enllaços externs 

 Pàgina oficial 
 Exemple d'un grup d'usuaris 
 Exemple d'un perfil d'usuari 
 Ràdio per Internet Last.fm

Programari lliure multimèdia
Parc Nacional de Grand Teton

El Parc Nacional de Grand Teton és un parc nacional dels Estats Units situat a l'oest de l'estat de Wyoming, al sud del Parc Nacional de Yellowstone.

Rep el nom de les muntanyes Grand Teton, que dominen el parc. El nom d'aquestes prové d'un mot francès per dir pit, probablement referint-se a la forma dels pics. Fou establert com a parc nacional el 26 de febrer de 1929. Abraça una àrea d'1,255 km². El seu punt culminant és el Grand Teton amb 4.197 m d'altitud.

Enllaços externs 

 

Grand Teton
Geografia de Wyoming
Monuments nacionals dels Estats Units
Philips

Koninklijke Philips Electronics N.V. (en català Electrònica Reial Philips S.A.), més coneguda com a Philips (, ), és una companyia neerlandesa de productes electrònics. L'any 2004 tenia 161.500 treballadors a més de 60 països, i aconseguí vendes per valor de 303.00 milions d'euros.

La companyia fou fundada el 1891 pels germans Gerard i Anton Philips a Eindhoven, ciutat sobre la qual tingueren una influència cabdal. Inicialment es dedicaren a la fabricació de bombetes, però la seva producció es diversificà amb el temps. La introducció el 1983 juntament amb Sony del disc compacte fou una de les seves grans fites. La companyia està dividida en diverses seccions de negoci:
 Il·luminació (on és des de fa dècades el líder mundial en fabricació de bombetes)
 Productes de consum (vídeo, àudio...)
 Aparells domèstics i personals (amb màquines d'afaitar, depiladores, etc.)
 Semiconductors
 Sistemes Mèdics 

El 1913, per commemorar els 100 anys d'independència neerlandesa respecte a França, Philips creà un club d'esports per als seus treballadors. Aquest fou anomenat Philips Sport Vereniging (Associació Esportiva Philips, actualment conegut com a PSV Eindhoven).

Al juny del 1948, la casa Philips va instal·lar uns estudis i unes sales de projeccions a la Fira Internacional de Mostres de Barcelona. Durant quasi una setmana el muntatge de l'empresa holandesa va ser l'atracció central. Per l'estudi van desfilar cantants, es van fer entrevistes i, fins i tot, hi va haver una actuació de l'Escolania de Montserrat.

Al centre de la ciutat de València hi ha situats dos panells ceràmics publicitaris d'esta empresa.

Referències

Vegeu també 
 Open IPTV Forum
 Lámparas Z

Enllaços externs 

 

Empreses dels Països Baixos
Eindhoven
Manuel

Manuel és un municipi del País Valencià que es troba a la comarca de la Ribera Alta. El municipi forma una conurbació amb la veïna població de L'Énova.

Limita amb l'Ènova, la Pobla Llarga, Sant Joanet, Senyera i Castelló (a la mateixa comarca); i amb Xàtiva (a la Costera).

Geografia 
Està situat en el sector meridional de la comarca, en el marge dret del riu Albaida. Per la part oriental penetra la serra Valenta, petita elevació muntanyosa de 129 metres d'altitud, composta de calcàries terciàries, que s'obri cap al pla quaternari que ocupa tota la meitat nord del terme. El riu Albaida travessa el terme de sud-est a nord-oest i al seu marge esquerre s'eleven els pujols de Les Salines, que tenen una altitud màxima de només 109 metres.

El nucli urbà es troba en la vessant del pujol que s'obri cap a la vall del Xúquer, prop del riu Albaida, i es trobava partit en dos per la línia fèrria.

Història 
Antiga alqueria islàmica de la qual, en 1467, el senyor territorial era Vicent Ferrer, cavaller de Xàtiva; en 1496 passà a Joan de Tallada i en 1515 es vincula en baronia. Posteriorment fou propietat dels Quintana i dels comtes de Castellar i Carlet.

En 1609 romangueren deshabitades les 31 cases de moriscs que hi havia. En 1611 es dona carta pobla i en 1663 torna a haver-hi 40 cases habitades. Antoni Josep Cavanilles i Palop conta que, en 1795, produïa arròs, seda, forment i dacsa; des de 1782 s'explotaren, per ordre de Carles III, unes salines que hi havia al seu terme.

Demografia

Economia 
Basada tradicionalment en l'agricultura.

Política i Govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 11 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 6 regidors de Compromís per Manuel (Compromís), 4 del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i 1 del Partit Popular (PP).

Alcaldes 
Des de 2019 l'alcaldessa de Manuel és Pura Atienza Boronat (Compromís).

Llocs d'interés 
 Església de Santa Anna. El seu estil és toscà. És l'únic monument ressenyable, construïda en el  i restaurada després de la guerra de 1936-39 afegint-lo llavors una controvertida rematada al campanar. A la fi de la dècada dels 80 es va modificar completament la part superior del campanar i es va restaurar i va endreçar el mateix fins a la seva base.
 Les Salines, declarat Paratge Natural Municipal

Fills il·lustres 
 Godofredo Garrigues Perucho (Manuel, 1905 - 1990) fou un compositor, director de banda i professor de música
 Calixto Pérez Guarner (1797-1881), mestre de capella i organista.
 Francisco Pérez Guarner (1787-1822), compositor i organista.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Manuel
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 
 Institut Valencià d'Estadística 
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment
Ivar Aasen

va ser un filòleg noruec que establí el segon estàndard d'escriptura de la llengua noruega, el landsmål (que posteriorment esdevindria el nynorsk).

Aasen nasqué a Ørsta, a la costa occidental de Noruega, fill d'un pagès. De 1843 a 1846 viatjà per l'oest del país recollint característiques i paraules dels diferents dialectes que s'hi parlaven. A partir d'aquests establí una llengua escrita comuna, tot publicant-ne una gramàtica (1864) i un diccionari (1873). Ell mateix emprà el nou sistema en diversos poemes i guanyà ràpidament suport.

Enllaços externs 

 www.aasentunet.no

Persones de Møre og Romsdal
Escriptors noruecs en noruec
Lingüistes noruecs
Filòlegs noruecs
Traductors noruecs
Morts a Oslo
James E. Dougherty

James E. Dougherty (Los Angeles, Califòrnia, 12 d'abril de 1921 - San Rafael, Califòrnia, 15 d'agost de 2005) fou el primer marit de l'actriu nord-americana Marilyn Monroe. El 1942, quan era treballador d'una planta d'avions, a l'edat de 21 anys, es va casar amb Norma Jean Mortenson, de la que fou el primer marit, i que després seria coneguda com a Marilyn Monroe. El matrimoni només durà quatre anys, perquè es van divorciar el 1946. El 1947 es va casar amb Patricia Scoman, de la que es divorcià el 1972, i amb la que va tenir 3 infants. Després va estar casat durant 32 anys amb Rita Lambert, fins que aquesta es va morir el 10 de juny de 2003. És autor de dos llibres sobre Marilyn Monroe: The Secret Happiness of Marilyn Monroe, i To Norma Jeane With Love, Jimmie. Ha participat en un documental, Marilyn's Man, sobre la vida de l'actriu; i a The Many Loves of Marylin Monroe.

Dougherty, James E.
Alumnes de la Van Nuys High School
Morts a Califòrnia
Morts de leucèmia
Marilyn Monroe
Morts de càncer als Estats Units d'Amèrica
Gichin Funakoshi

Gichin Funakoshi (船越 義珍 Funakoshi Gichin) (Yamakawa, Shuri, (avui Naha), Prefectura d'Okinawa, Japó, 10 de novembre de 1868 - 26 d'abril de 1957) és el fundador del karate shotokan.

Biografia 

Era descendent d'una família de samurais, que antigament havien estat vassalls de la dinastia Ryukyu.

A l'edat d'11 anys ja s'havia fet un nom dins l'estil d'art marcial ryukyu. Començant la seva formació amb el mestre Azato Anko, no va tardar gaire a igualar el seu mestre en habilitat i a compartir amb ell el sentiment de ser "l'artista marcial més complet" dins la regió. Va aprendre també karate-jutsu (escrit amb els kanjis que signifiquen "l'art marcial de la mà xinesa") amb el mestre Itosu Anko. Els seus dos professors quedaren impressionats per la seva noblesa de caràcter.

Al llarg dels anys va continuar la seva formació, desenvolupant contínuament les seves extraordinàries qualitats. El mestre Funakoshi es convertí en president de lOkinawa Martial Arts Society així com en instructor a l'escola de formació de professors d'Okinawa

Llegat 
Funakoshi publicà diversos llibres sobre karate incloent la seva autobiografia, Karate-Do: El camí de la meva vida. El seu llegat, però, es basa en un document amb les seves filosofies d'entrenament del karate ara es coneix com el Niju kun, o "Vint Principis". Aquestes normes són la premissa de la formació per a tots els practicants de Shotokan que apareixen en una obra titulada Els Vint Principis Rectors del Karate. En aquest llibre, Funakoshi estableix 20 normes per les quals els estudiants de karate s'insten a complir en un esforç per "convertir-se en millors éssers humans". Funakoshi Kyohan "El Text Mestre" segueix sent la publicació més detallada, que inclou seccions sobre la història i fonaments de kata i kumite. El famós tigre de Shotokan per Hoan adorna la coberta de tapa dura.

Obres 
 Rentan Goshin Karate Jitsu (1926)
 Karate-do, Kyohan (1935)
 Karate-do, Nyumon (1943)
 Kárate-do, My way of life (1956)

Vegeu també 
 Karate
 Shotokan
 Japan Karate Association

Referències

Enllaços externs 

 Associació japonesa de Karate
 Karate shotokan japonès
 Federació internacional de karate shotokan

Karatekes japonesos
Persones de Naha
Morts a Tòquio
Morts de càncer colorectal
Mantega de cacauet

La mantega de cacauet és un aliment fet a base de cacauets torrats i molts. En general, a més, se salen, i a vegades s'endolceixen amb sucre.

Història 
El 1890 George A. Bayle Jr., començà a vendre pasta de cacauet molt com un substitut proteic per a persones sense dents. El 1893, el doctor John Harvey Kellogg s'inventà una varietat primerenca de la mantega de cacauet a Battle Creek (Michigan). Kellogg, juntament amb el seu germà W.K. Kellogg patentà el procés per a fer mantega de cacauet el 1895, tot i que emprava cacauets fets al vapor, no pas torrats.

EL 1922, Joseph L. Rosefield desenvolupà la mantega de cacauet moderna aconseguida a base de moldre més finament, hidrogenar i un sistema per a evitar que l'oli se separés de la pasta. Així s'obtingué una textura cremosa, per contrast amb l'anterior que era més aviat rugosa.

Presentació 
En general es menja amb pa, empastifant-la sobre llesques. Als Estats Units és sovint barrejada amb melmelada per formar el típic entrepà de peanut butter and jelly. Als Països Baixos serveix sovint de base per a adherir-hi petites partícules sòlides, siguin de fruita (esp. plàtan) o de xocolata (hagel).

Vegeu també 
pasta de sèsam

Nom i curiositats 
Encara que en general el producte és conegut com a mantega, en neerlandès s'anomena formatge de cacauet (Pindakaas).

La mantega de cacauet és un esquer millor que el formatge o la carn a l'hora d'atrapar ratolins. No sols perquè aquests animals hi mostrin preferència, sinó perquè la textura enganxifosa de la mantega redueix les possibilitats dels ratolins d'endur-se l'esquer sense ser agafats.

Referències

Enllaços externs 

 Història de la mantega de cacauet  

Aliments elaborats
Aliments d'untar
Concepción (ciutat xilena)

Concepción és una ciutat xilena capital de la Regió del Bío-Bío, capital al seu torn de la Província de Concepción i nucli del Gran Concepción. Concepción és la segona ciutat més poblada de Xile, amb 912.889 persones (cens del 2002).

Va ser fundada per Pedro de Valdivia el 5 d'octubre de 1550 en l'actual emplaçament de Penco, davant de la Badia de Concepción. Després del terratrèmol i sisme submarí del 25 de maig de 1751, que va destruir la ciutat, es va decidir el seu reemplaçament en el denominat Valle de la Mocha, ubicació que manté actualment.

Educació 
Concepción ostenta entre d'altres l'orgull de posseir la primera universitat d'origen privat del país, la Universitat de Concepción, fundada el 1919 per un grup de ciutadans entre els quals hi ha don Enrique Molina, el seu primer rector. Només molts anys després aquesta Universitat va començar a tenir suport estatal formant part de les universitats tradicionals. A més existeixen la Universidad Católica de la Santísima Concepción i la Universitat del Bío-Bío que són universitats tradicionals i la Universidad San Sebastián que és completament privada.

Clima

Vegeu també 
 Universidad del Desarrollo
 Carriel Sur
 Turó Caracol

Galeria fotogràfica

Referències

Bibliografia 
 Ida Stevenson Weldon Vernon, Pedro de Valdivia, Conquistador of Chile (1969), Greenwood Press
 John Milton Nickles, Marie Siegrist, Bibliography and Index of Geology Exclusive of North America (1965), Geological Society of America, v.28

Enllaços externs 

 Portal de la Municipalitat de Concepción 
 Encyclopædia Britannica — Concepción 

Ciutats de Xile
Regió del Bío-Bío
Makalu

El Makalu (en nepalès मकालु; en xinès: 马卡鲁山; en pinyin: Mǎkǎlǔ Shān), amb 8 463 metres d'altitud, és el cinquè cim més alt del món. Està situat a l'Himàlaia, a la frontera entre el Tibet i el Nepal, 22 km a l'est de l'Everest.

El Makalu té dos cims secundaris: el Kangchungtse, o Makalu II, de 7 678 msnm i el Chomo Lonzo, de 7 818 msnm.

El Makalu és considerat com una de les muntanyes més difícils d'escalar. A la duresa de l'alçada i el clima cal afegir una complicació tècnica elevada, sobretot a la part final.

Primera ascensió 
El 1921 la muntanya havia estat fotografiat per la cara nord i oest durant el reconeixement a l'Everest que va fer Howard-Bury. El 1933 foren fotografiades, des d'un avió, les cares sud i oest. Amb tot el seu coneixement era molt limitat en el moment en què hi arriben les primeres expedicions, el 1954. Aquell any hi hagué dues temptatives: la primera, a càrrec d'una expedició nord-americana per l'aresta sud-est, que arriba fins als 7 100 metres. La segona, neozelandesa, no allà més enllà.

A finals d'aquell any una expedició francesa, amb Lionel Terray i Jean Couzy exploraren la zona, tot preparant l'ascens que tenien pensat per a 1955. Durant aquesta exploració assoliren el Kangchungtse i el Chomo Lonzo, els dos cims secundaris del Makalu.

El 15 de maig de 1955 tindrà lloc la primera ascensió, feta per Lionel Terray i Jean Couzy, dins una expedició francesa dirigida per Jean Franco, per la cara nord i l'aresta nord-est. A les 7 del matí partiren del camp VI, a 7 800 m, i feren el cim a les 11 del matí. L'endemà tres membres del grup arriben al cim, i encara el dia 17 de març quatre membres més aconseguien fer el cim. Era la primera vegada que tots els membres d'una expedició assolien fer el cim d'un vuit mil.

Altres ascensions 
 1970 - El 23 de maig, primera ascensió de l'aresta sud-est per part de dos escaladors d'una expedició japonesa. És la segona ascensió al cim.
 1971 - Els francesos Yannick Sagnier i Bernard Mellet, seguint l'aresta oest, fan el cim.
 1976 - Primera ascensió catalana per Jordi Camprubí, amb dos txecs per l'aresta sud-est, amb oxigen.
 1990 - Primera ascensió femenina per l'americana Kitty Calhoum Grissom.
 2006 - El 27 de gener, l'escalador francès Jean-Christophe Lafaille desapareix mentre n'intentava fer la primera ascensió hivernal.
 2009 - El 9 de febrer, l'escalador italià Simone Moro i l'uzbek Denis Urubko assoleixen la primera ascensió hivernal

Referències 

Muntanyes de l'Himàlaia
Vuitmils
Muntanyes del Nepal
Muntanyes del Tibet
に

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) に (hiragana) i ニ (katakana) ocupen la 22a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre な i ぬ; i el quart en el poema iroha, entre は i ほ. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la cinquena columna (な行, "columna NA") i la segona fila (い段, "fila I").

El caràcter に prové del kanji 仁, mentre que ニ prové de 二.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, に, ニ es romanitzen com a "ni", encara que la pronúncia és palatalitzada /ɲi/ i, per tant, més semblant al català "nyi".

Escriptura 

El caràcter に s'escriu amb tres traços:
 Traç vertical de dalt avall i lleugerament corb que s'acaba torçant cap amunt.
 Traç horitzontal.
 Traç horitzontal sota del primer. Els dos últims traços s'escriuen igual que el caràcter hiragana こ.

El caràcter ニ s'escriu amb dos traços:

 Traç horitzontal.
 Traç horitzontal a sota del primer.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「日本のニ」 ("el ni de Nihon", on Nihon significa Japó) 
 Codi Morse: －・－・

Ni
Dia Internacional de la Llengua Materna

El Dia Internacional de la Llengua Materna fou aprovat a la Conferència General de la UNESCO del novembre de 1999 fixada pel 21 de febrer. En aquesta data s'entrega el premi Linguapax, en defensa del plurilingüisme.

Història 

Entre 1951 i 1952 el bengalí va ser l'objectiu central del Moviment per la Llengua Bengalí (Bhasha Andolon) a l'anomenat Bengala Oriental (avui Bangladesh). Tot i que el bengalí era parlat per la majoria de la població de Bengala Oriental, l'urdú era legalment l'única llengua nacional del Domini del Pakistan. El 21 de febrer de 1952 estudiants i activistes van ser tirotejats pels militars i la policia a la Universitat de Dhaka i tres joves estudiants i altres persones van ser assassinades. Més tard, el 1999, la UNESCO va declarar el 21 de febrer com a Dia Internacional de la Llengua Materna, en reconeixement a les morts.

Referències

Bibliografia 
 .
 .

Enllaços externs 

 Institut Linguapax 
 Declaració de l'Associació Universal d'Esperanto
 Endangered languages al web de la UNESCO 

Llengua Materna
Lingüística
Pila

Pila galvànica dispositiu que consisteix en dos metalls diferents connectats per mitjà d'un pont salí o un disc porós situat entre cada mitja cel·la 
 Pila o bateria elèctrica, generador electroquímic d'electricitat 
 Pila (estructura de dades), estructura de dades seqüencial
 Piła, antic voivodat i ciutat de Polònia

Vegeu també 
 Píla
Jerzy Kukuczka

Józef Jerzy Kukuczka (24 de març de 1948, Katowice, Polònia - 24 d'octubre de 1989, a la cara sud del Lhotse) fou un alpinista polonès.

El 18 de setembre de 1987, en Jerzy Kukuczka (pron. yeh-zhee koo-kootch-kah), conegut pels seus amics com a Jurek (pron. yoo-rĕk), va ser el segon escalador en ascendir els 14 vuit mils (en Reinhold Messner havia completat la tasca un any abans). En Kukuczka els va ascendir al llarg de vuit anys, i durant el procés, va obrir nou noves rutes i va fer quatre cims durant l'hivern.

Ascencions:
 1979 - Lhotse
 1980 - Everest - nova ruta
 1981 - Makalu - sol, estil alpí
 1982 - Broad Peak - estil alpí
 1983 - Gasherbrum II - nova ruta, estil alpí
 1983 - Gasherbrum I - nova ruta, estil alpí
 1984 - Broad Peak - nova ruta, estil alpí
 1985 - Dhaulagiri - primera ascensió hivernal
 1985 - Cho Oyu - primera ascensió hivernal, nova ruta
 1985 - Nanga Parbat - nova ruta
 1986 - Kanchenjunga - primera ascensió hivernal
 1986 - K-2 - nova ruta, estil alpí
 1986 - Manaslu - nova ruta, estil alpí
 1987 - Annapurna - primera ascensió hivernal
 1987 - Shisha Pangma - nova ruta, estil alpí

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 Everest History: Jerzy "Jurek" Kukuczka (en anglès)

Alpinistes polonesos
Persones de Katowice
Escaladors de l'Everest
Receptors de l'Orde Olímpic de plata
Morts al Nepal
Koryū

Koryu (en japonès 古流, Koryū, 'vell estil', 'antiga escola') és el nom que reben al Japó les disciplines d'arts marcials sorgides del bujutsu (o 'art de la guerra'), que existien abans de la restauració Meiji.

Amb la restauració Meiji (1866), en què es va abolir la casta dels samurais i es va prohibir portar els dos sabres, algunes de les velles escoles d'art militar van desaparèixer, però moltes es van continuar practicant per tal de mantenir la tradició i pels seus valors educatius. D'altres, però, es van modificar amb més profunditat, substituint l'esperit més purament militar per l'esportiu o filosòfic, i van donar lloc al que ara s'anomena gendai budo (les "arts marcials modernes"), que són considerades com a creacions posteriors a l'era Meiji.

Les disciplines de koryu es poden classificar en diversos tipus, però la més habitual és per antiguitat o per les armes o formes de combat que estudien.

Jujutsu 
 Araki-ryu (1573)
 Daito Ryu
 Hontai Yoshin-ryu (1660)

Kenjutsu 
 Araki-ryu (1573)
 Hyoho Niten Ichi-ryu
 Kashima Shin-ryu
 Kashima Shinto-ryu
 Katori Shinto-ryu
 Muso Shinden-ryu
 Shinto Muso-ryu

Bojutsu i Jojutsu 
 Araki-ryu (1573)
 Hontai Yoshin-ryu (1660)
 Hoki-ryu
 Hozoin-ryu
 Mugai-ryu
 Muso Jikiden Eishin-ryu
 Owari Kan-ryu
 Suihasu-ryu
 Tendo-ryu
 Tennen Rishin-ryu
 Yagyu Shingan-ryu
 Yagyu Shinkage-ryu

Referències

Vegeu també 
 Llista de disciplines koryu

Enllaços externs 
 Koryu.com
 Nihon Kobudo Kyokaï
 KoryuWeb

Arts marcials del Japó
Llengua oficial

La llengua oficial o idioma oficial d'un país és l'idioma que s'adopta com a propi i preferent en les negociacions entre el govern i el poble o entre aquell país i d'altres. És la llengua de cada institució i normalment respon a la llengua històrica de la zona.

És usual en molts països que convisquin diversos idiomes oficials en diversos graus de relació: igualtat (en països bilingües, trilingües…), diglòssia (quan un idioma predomina clarament sobre l'altre i és protegit, tot i el caràcter oficial dels dos), compartimentació (quan s'usa una llengua per a determinats afers oficials o l'altre per a altres diferents o quan un idioma nadiu conviu amb les llengües imposades amb el colonialisme).

Política lingüística
Divisa

Divisa (heràldica), figura heràldica amb un lema que l'explica 
 Divisa o moneda estrangera en mans dels particulars o de l'estat, i també els títols de crèdit a curt termini liquidables en moneda d'un altre estat
 Divisa (militar), insígnia que indica gràficament el grau militar del portador
Mot primitiu

Un mot primitiu és la paraula més simple d'una família, la que conté l'arrel o lexema del que parteix qualsevol mot derivat sense cap afix o morfema. L'estudi dels mots primitius o derivats pertany a la morfologia.

Així, per exemple, taula és el mot primitiu de tauleta, que és un mot derivat, ja que al lexema taul, que aporta el significat bàsic de moble que contenen tots els membres de la família lèxica, tauleta afegeix un diminutiu eta.

En anglès el mot primitiu rep el nom dstem, i per això en lingüística computacional es denomina stemming el procés de convertir un text als seus mots primitius.

 Diferència entre mot primitiu, lexema i lema 
 El mot primitiu''' és la part de la paraula que mai canvia, ni tan sols quan està flexionada morfològicament.
 El lexema és l'arrel o part de la paraula que en conté el significat lèxic. Les paraules poden contenir un lexema si són simples (mot primitiu) o derivades i més d'un si són compostes.
 Un lema'' és la forma base de la paraula, que coincideix amb l'entrada al diccionari.

Per exemple, de "produït", el lema és "produir", que coincideix amb l'entrada al diccionari, però el mot primitiu és "produ-". Això és perquè hi ha paraules com producció, produir o productivitat. En l'anàlisi lingüística, el mot primitiu es defineix de manera més general com la forma base analitzada a partir de la qual es poden formar totes les formes flexionades.

Lexicologia
Tipus de paraules
Complement agent

El complement agent és la funció sintàctica pròpia de les oracions en veu passiva. Consta d'un sintagma nominal o equivalent introduït per la preposició «per». En l'oració activa corresponent fa de subjecte, i com que tradicionalment el subjecte sol tenir el paper de ser l'agent que realitza l'acció expressada pel verb, el complement de la passiva ha rebut aquest nom.

Funcions sintàctiques
Complement indirecte

En gramàtica tradicional el complement indirecte (CI) és una de les funcions sintàctiques dins una oració. En català, va introduït per la preposició a o per a.

 Dono un llibre a la Maria

La majoria de CI apareixen o bé amb verbs transitius acompanyant un complement directe (1) o bé amb verbs intransitius psicològics en què el subjecte no correspon a la persona que experimenta un sentiment (2):
 Enviaré l'informe a la directora.
El complement indirecte de tercera persona és substituïble per un pronom feble o clític:

 Quan és singular: per li (La Carla canta cançons a l'àvia = La Carla li canta cançons). En la majoria de parlars li es canvia per hi en contacte amb els pronoms febles el, la, els i les (Dono la carta a la Maria = La hi dono / Li la dono) 

 Quan és plural: per els (Ella canta cançons a les nenes = Ella els canta cançons).

Els pronoms febles de persona em, et, es, ens i us poden fer la funció de complement indirecte: 
 Fes-me un petó
 T'ha regalat un penjoll
 Es renta les mans
 Ens expliquen mentides
 Vull donar-vos les gràcies

Complements indirectes especials 
 CI possessiu (Li vaig veure les cuixes / M'han robat la moto)
 CI ètic (hi pot haver un CI no marcat i un CI ètic a la mateixa oració: Me li han posat un zero). És d'aparició opcional i és propi de registres col·loquials.

Vegeu també 
 Cas datiu

Funcions sintàctiques