alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Josip Bösendorfer

Dr. Josip Bösendorfer (čitaj: Bezendorfer; Lukač kod Virovitice, 30. I. 1876. - Osijek, 6. VI. 1957), hrvatski povjesničar.

Životopis 
U Osijeku je završio klasičnu gimnaziju 1893. godine. Studij povijesti i zemljopisa započeo je u Zagrebu, no zbog sudjelovanja u spaljivanju mađarske zastave 1895. godine bio je prisiljen nastaviti studij izvan Ugarske, u Grazu, Beču i Pragu.

Doktorirao je 1899. u Zagrebu tezom o Zrinsko-frankopanskoj uroti i 1900. položio profesorski ispit. Kao gimnazijski profesor službovao je u Zagrebu i Osijeku, gdje je od 1917. do 1922. radio kao upravitelj gimnazije te od 1914. kao dugogodišnji gradski zastupnik.

Godine 1941. preuzeo je zbirke osječkog Gradskog muzeja te ih 1946. preselio u nove prostorije u staroj magistratskoj zgradi u Tvrđi te bio njegov direktor do 1949. godine.
 
Pokrenuo je časopis "Osječki zbornik" (1942).

Znanstveni rad 
Proučavao povijest Slavonije i Baranje, osobito ranonovovjekovne te Virovitičke županije i grada Osijeka. Pored radova u Starinama, Građi i Radu JAZU, objavio veći broj članaka i u našim časopisima i dnevnoj štampi koja je izlazila prije Drugog svjetskog rata.

Napomena 
Zbog toga što je 1940. godine objavio knjižicu "Nešto malo o našoj Baranji" po njemu je nazvana belomanastirska ulica koja vodi od Ulice kralja Tomislava do Sunčane ulice (iza "Općine"), koja se prije zvala Ulica Božidara Maslarića. Po njemu je nazvana i jedna od ulica u osječkoj Tvrđi (Gradska četvrt Tvrđa), i to ona koja vodi od Trga Sv. Trojstva na istok do Fakultetske ulice.

Bibliografija 
 "Povijest tipografije u Osijeku", "Građa", 14
 "Prvi dani u životu županije virovitičke poslije reinkorporacije", "Rad JAZU", 206
 "Kako je došlo do slavonskog urbara 1756?", "Rad JAZU", 240 i 242
 "Istočna granica Tomislavove, Krešimirove i Zvonimirove Hrvatske u savsko-dravskom interamniju", "Rad JAZU", 286
 "Zavjera Petra Šubića-Zrinjskog, bana hrvatskoga (1664-1671), Zagreb, 1898.
 "Kraljevska povelja kojom se Osijek povisuje na step slob. kralj. grada", Osijek, 1909.
 "Crtice iz slavonske povijesti s osobitim obzirom na prošlost županija: križevačke, virovitičke, požeške, cistavske baranjske, vukovarske i srijemske, te kr. i slob. grada Osijeka u Srednjem i Novom vijeku", Osijek, 1910.
 "Kako je Osijek postao kr. i slob. grad 1809", "Narodna starina", 1929, 18
 "Franjevci u Osijeku", Osijek, 1932.
 "Počeci umjetnosti u Osijeku", Osijek, 1935.
 "Slavonski spahija i kmet", "Spomenica M. Dolencu", Ljubljana, 1936.
 "Liječništvo i ljekarništvo u Osijeku", Osijek, 1936.
 "Nešto malo o našoj Baranji", Osijek, 1940.
 "Agrarni odnosi u Slavoniji", Zagreb, 1950.

 Izvori 

 EJ, EON Helena Sablić-Tomić, Goran Rem: "Slavonski tekst hrvatske književnosti"'', Zagreb, 2003. (str. 467)

Hrvatski povjesničari
Biografije, Osijek
Hugo Conrad von Hötzendorf

Hugo Conrad von Hötzendorf  (čitaj: Hugo Konrad fon Hecendorf; Darda, oko 1807. - Osijek, 28. II. 1869), slikar-romantik i likovni pedagog. Učio je kod svog oca Franje te u Beču, Firenci i Rimu. Formirao se pod uticajem bečkog "zavičajnog pejsaža" te razvio slikarstvo idiličnih krajeva, uključujući i figuralnu štafelažu. Slikao je akvarele, crteže pastira, seljaka, vojnika, životinja. Jedan je od najznačajnijih osječkih slikara pejsažista. Izradio je mapu od 42 crteža olovkom pejzaža i historijskih ruševina u Slavoniji i izložio ih 1864. godine na Velikoj gospodarskoj izložbi u Zagrebu. Osim toga slikao je pejzaže iz Slovenije i Gorskog kotara te žanr-prizore. Bio je vješt crtač, koji je svoje motive obrađivao na romantičan način. Bio je vrlo uspješan i u vođenju slikarske škole. Učenici su mu bili Adolf Waldinger i Isidor Kršnjavi.

Osječka gradska risarska škola 
Dvije slikarske obitelji - Hötzendorf i Pfalz - bile su temelj likovne povijesti Osijeka. Osječka gradska risarska škola otvorena je 1800. godine, a vodili su je obrazovani slikari, koji će sa svojim učenicima utemeljiti likovni život Osijeka. Učitelji te slikarske škole bili su Antun Müntzberger (1800-1824), Franjo Conrad von Hötzendorf (1826-1841), Hugo Conrad von Hötzendorf (1841-1869) te Ivan Moretti (187?-1873). Svojim djelovanjem ta je škola od Osijeka stvorila jako likovno središte.

Znameni u Osijeku 
Grad Osijek odužio se H. C. v. Hötzendorfu nazvavši jednu od ulica u gradskoj četvrti Gornji grad njegovim imenom i postavivši njegovu bistu, koju je izradio Vanja Radauš, u Europskoj aveniji.

Reference i izvori:

 ELZ, HOL 
 I(vo) Šibalić: "Poznati Osječani", "Osječki dom", VI, 649, 6 - Osijek, 27-28. I. 2005.

Conrad von Hoetzendorf, Hugo
Conrad von Hoetzendorf, Hugo
Conrad von Hoetzendorf, Hugo
Conrad von Hoetzendorf, Hugo
Abraham

Abraham (hebrejski: אַבְרָהָם, moderni: ʾAvraham – Avraham, tiberijski: ʾAḇrāhām – Abraham; arapski: إبراهيم, Ibrahim – Ibrahim), ili Avram (hebrejski: אַבְרָם, moderni: ʾAvram – Avram, tiberijski: ʾAḇrām – Abram), je starozavjetni lik, nazivan i praotac naroda.

Jedini izvještaji o njemu postoje samo u religioznoj književnosti, a najstariji je onaj u biblijskoj Knjizi Postanka. Njegovo povijesno postojanje ničim se ne može potvrditi.

Pretpostavlja se da je živio između 2000. i 1500. pne. Prema Knjizi postanka Abrahamovo rodoslovlje izgleda ovako:
 Noa - pravednik koji je s obitelji na arci preživio opći potop.
 Sem - sin Noin
 Arfaksad - sin Semov
 Šelah - sin Arfaksadov
 Eber - sin Šelahov
 Peleg - sin Eberov
 Reu - sin Pelegov
 Serug - sin Reuov, pradjed Abrahamov
 Nahor - sin Serugov, djed Abrahamov
 Terah - sin Nahorov, otac Abrahamov
 Abraham

Njegov otac, Terah, potječe iz Ura. Po prvoj verziji riječ je o Uru kaldejskom, prastarom gradu koji se nalazio u južnoj Mezopotamiji i bio pod vlašću Kaldejaca, a danas se nalazi na području Iraka. Po drugoj verziji Ur bi bio grad Urfa, u sjevernoj Mezopotamiji, današnji Sanli Urfa (kurdski: Riha), u istočnoj Turskoj, (275 000 stanovnika, 1990.). U antičko i srednjovjekovno doba taj je grad nosio ime Edessa, i muslimanska predaja upravo tu smješta Abrahamov rodni Ur, te mu je tu i podignuto (muslimansko) svetište. Po trećoj verziji Ur bi bio, također pradavni, grad Urkesh, koji je bio smješten podno planinskog lanca Taurus, u sjevernoj Siriji.

Iz Ura je, prema Svetom pismu, poslušavši Božji poziv, krenuo prema Kanaanu, kasnijoj Palestini i Izraelu, gdje je na više mjesta i boravio. Žena mu se zvala Sara. Doživjeli su starost bez potomstva, a Bog im je obećao brojno potomstvo. Abraham je povjerovao i time je došlo do sklapanja prvog saveza Boga s čovjekom opisanog u Bibliji. Na tom se savezu temelji sva kasnija teologija saveza Starog i Novog zavjeta. Abraham i Sara dobijaju sina Izaka, a njemu će se roditi Jakov koji će postati praotac izraelskog naroda.

Abrahamu je žena Sara, uvidjevši da mu ne može dati potomstvo dala svoju sluškinju Hagaru, koja će Abrahamu roditi njegovog najstarijeg sina imenom Jišmael. Jišmael će postati praotac Arapa.

Tri velike monoteističke religije Abrahama smatraju praocem svoje vjere, budući da je u svetim spisima opisan kao prvi vjernik u jedinoga Boga.

V. također 
 Abrahamske religije

Vanjske veze 

Judaizam
Biblijske ličnosti
Jedanaesta dinastija Egipta

Sedma, Osma, Deveta, Deseta i Jedanaesta (samo u Tebi) dinastija drevnog Egipta se često zajednički svrstavaju pod naziv Prvi prijelazni period.

Vladari 
Poznati vladari u egipatskoj historiji za Jedanaestu dinastiju su sljedeći (datumi su neprecizni):

 

Manethonova tvrdnja da se Jedanaesta dinastija sastojala od 16 kraljeva koji su vladali 43 godine proturječi natpisima suvremenika i dokazima iz Torinskog popisa kraljeva, koji zajedno navode da je ovo kraljevstvo imalo sedam kraljeva koji su vladali ukupno 143 godine. S druge, Manethonova tvrdnja da je dinastija vladala iz Tebe je u skladu s drugim historijskim dokazima. U doba ove dinastije Drevni Egipat ponovno ujedinjen kao Srednje Kraljevstvo.

Dinastija potječe od nomarha Tebe, "Intefa Velikog, sina Ikuovog", koji se spominje u natpisima suvremenika. Međutim, tek se njegov nasljednik Mentuhotep I is smatra prvim kraljem dinastije.

Natpis urezan u vrijeme vladavine Wahankha Intefa II pokazuje kako je on bio prvi član dinastije koji je tvrdio da vlada cijelim Egiptom, a što je Tebance dovelo u sukob s dinastijom iz Herakleopolisa Magne - Desetom dinastijom. Intef je poduzeo nekoliko pohoda na sjever i osvojio važnu nomu Abydos. Ratovi između Tebanaca i Herkaleapolitanaca su se nastavili sve do 14. godine vladavine Nebhetepre Mentuhotepa II, kada su Herakleopolitanci konačno poražena, a ova dinastija počela konsolidirati svoju vlast.

Vladari Jedanaeste dinastije su ponovno uspostavili egipatski utjecaj nad susjedima u Africi i na Bliskom Istoku. Mentuhotep II je poslao nove ekspedicije u Feniciju kako bi nabavio cedar. Sankhkara Mentuhotep III je slao ekspedicije iz Coptosa na jug prema Puntu.

Vladavina posljednjeg kralja, a s njome i kraj ove dinastije, predstavljaju misteriju. Suvremeni natpisi spominju "sedam praznih godina" iza smrti Mentuhotepa III, što odgovara vladavini Nebtawyre Mentuhotepa IV. Moderni naučnici identificiraju vezira Amenemhata s Amenemhatom I, prvim kraljem Dvanaeste dinastije, a postoji teorija da je Amenemhat na vlast došao dvorskim udarom. Jedini pouzdani detalji u vezi Mentuhotepove vladavine jestu da je dvjema značajnim predskazanjima u kamenolomu Wadi Hammamat svjedočio vezir Amenemhat.

Bilješke 

11. dinastija Egipta
Mentuhotep I

Mentuhotep I je bio lokalni egipatski princ u Tebi za vrijeme Prvog prijelaznog perioda. Postao je prvi priznati vladar Jedanaeste dinastije preuzevši relativnu skromnu titulu "vrhovnog poglavara Gornjeg Egipta" a, nešto kasnije, je sebe proglasio kraljem cijelog Egipta. Naveden je kao nomarh u popisu kraljeva Tutmozisa III koji čini dio spomenika 'Hala predaka' u Karnaku. Također je bio otac Intefa I, svog nasljednika.

Bilješke 

  

Faraoni
Sibirski federalni okrug

Sibirski savezni okrug (ruski: Сиби́рский федера́льный о́круг) je jedan od sedam ruskih federalnih okruga.

Središnji je od tri ruska azijska okruga.

U 2006. godini osoba koja trenutačno obnaša dužnost polpreda je Anatolij Kvašnjin.

Ne valja miješati ovu upravnu jedinicu s cijelim Sibirom, koji uključiva cijeli azijski dijel Rusije osim tihooceanskog priobalja.

Sibirski savezni okrug obuhvaća iduće upravne jedinice:

<table>
1. Altaj
2. Altajski kraj
3. Burjatska
4. Čitska oblast
4a. Aginskoburjatski autonomni okrug
5. Irkutska oblast
5a. Ustordinski autonomni okrug
6. Hakasija
7. Kemerovska oblast
8. Krasnojarski kraj
8a. Evenčki autonomni okrug
8b. Tajmirski autonomni okrug
9. Novosibirska oblast
10. Omska oblast
11. Tomska oblast
12. Tuva

</tr>
</table>

Vanjske poveznice 

 Službena stranica: Rusko savezno katastarsko središte -- Administrativni zemljovidi Ruske federacije (tumač na ruskome)
 https://web.archive.org/web/20040404182505/http://baikaland.tripod.com/russia/sfo.html
 Slike Sibirskog saveznog okruga

Ruski federalni okruzi
Omska oblast

Omska oblast je oblast u jugizapadnom Sibiru, na granici sa Kazahstanom. Administrativni centar je Omsk sa 1,1 miliona stanovnika. Oblast obuhvata površinu od 139.700 km². Prema popisu iz 2002. ima 2.079.220 stanovnika. Deo je sibirskog federalnog okruga. Transsibirska železnica prolazi kroz oblast.

Klima 
Velika reka Irtiš prolazi kroz oblast. Klima je kontinentalna sa prosečnim januarskim temparaturama oko - 18 °C. Leta su vruća.
Padavina ima 300−400 mm godišnje.

Eksterni linkovi 

 Info portal Omske oblasti 

Sibirski federalni okrug
Ruske oblasti
Tomska oblast

Tomsk Oblast (, Tomskaya oblast) je federalni subjekt Ruske federacije (oblast). Nalazi se na jugoistoku Zapadnosibirske ravnice, odnosno na jugozapadu Sibirskog federalnog okruga. Viktor Kress je bio gubernator oblasti od 1991. Stanovništvo: 1,046.039 (podaci iz 2002. godine).

Razvoj teritorije koja danas pripada oblasti počeo je u ranom 17. vijeku. Grad Tomsk je osnovan 1604. Veći dio 316,900 km² teritorije oblasti je nepristupačan zbog pokrivenosti gustom tajgom i močvarama. Oblast se graniči s Krasnojarskim krajem, Tjumenskom, Omskom, Novosibirskom i Kemerovskom oblasti.

Tomsk Oblast je bogata prirodnim resursima, pogotom naftom, zemnim plinom, metalima, tresetom i podzemnim vodama. Šume su također među najvažnijim resursima: oko 20% zapadnosibirskih šuma se nalazi u Tomskoj oblasti. Industrija pak čini više od polovice BDP, dok poljopriveda čini 19% a građevinarstvo 13%. Kemijska i naftna industrija su najrazvijenije u regiji, a iza njih slijedi proizvodnja strojeva. Glavni izvozni proizvodi oblasti su: nafta (62,1%), metanol (30,2%), strojevi i opremi (4.8%). Vađenje nafte i sječa šuma su glavni predmet stranih investicija.

U oblasti se nalazi 6 državnih obrazovnih institucija i 47 istraživačkih instituta.

Rijeke 

 Ob (Обь)
 Tom (Томь)
 Čulym (Чулым)
 Čaja (Чая)
 Ket (Кеть)
 Parabelj (Парабель)
 Vasjugan (Васюган)
 Tym (Тым)

 
Sibirski federalni okrug
Novosibirska oblast

Novosibirska Oblast (, Novosibirskaja oblast) je federalni subjekt Rusije (oblast). Njeno upravno središte je grad Novosibirsk.

Novosibirska oblast (površina: 178,200 km²; 2,692.251 stanovnika po popisu iz 2002. godine) je smještena na jugoistoku Zapadnosibirske ravnice, na podnožju niske visoravni Salair, između rijeka Ob i Irtiš. Novosibirska oblast graniči s Omskom oblasti (zapad), Tomskom oblasti (sjever) i at Kemerovskom oblasti (istok). Na jugu i jugozapadu graniči s Altajskim krajem i samostalnom državom Kazahstan (Pavlodar Oblysy). Teritorija oblasti se pruža više od 600 km od zapada na istok i preko 400 km od sjevera na jug. Novosibirska oblast je uglavnom ravničarska; na jugu prevlavaju stepe; na sjeveru prevladavaju ogromne šume s velikim brojem močvara. Postoje mnoga jezuera, a najevća su na jugu. Većina rijeka pripada porječjuOba, a većina se ulijeva u jezera. Najveća jezera su Čani, Sartlan i Ubinskoje.

Eksterni linkovi 

 Službene stranice  

Sibirski federalni okrug
Ruske oblasti
Kemerovska oblast

Kemerovska oblast (, Kemerovskaja oblast), često nazivana Kuzbas () po Kuznjeckom bazenu, je federalni subjekt Rusije (oblast), smještena u jugozapadnom Sibiru gdje se Zapadnosibirska ravnica sreće s Južnosibirskim planinama. Oblast, koja pokriva porvšinu od 95,500 km², dijeli granicu s Tomskom oblasti na sjveru, Krasnojarskim krajem i Republikom Hakasijom na istoku, Altajskim krajem na istoku i Novosibirskom oblasti i Altajskom republikom na zapadu. Stanovništvo uglavnom čine Rusi, ali postoje i zajednice Ukrajinaca, Tatara i Čuvaša.

Oblast je osnovana 26.1. 1943., ali je već ranije imala prethodnike. Najstariji grad Kemerovske oblasti je Kuznjeck (nakon 1961. Novokuznjeck), osnovan 1618, ubrzo nakon što je kozački ataman Jermak prodro u Sibir. Kuznjeck je također najveći grad oblasti, veći čak i od upravnog središta Kemerova. Kemerovska oblast je jedna od najurbaniziranijih oblasti s Rusije, s time da preko 70% stanovništva živi u devet najvećih gradova.

Kemerovska oblast je jedna od najvažnijih industrijskih regija Rusije, s nekim od najvećih naslaga ugljena na svijetu. Jugom regije dominira metalurgija i rudarstvo, kao i strojarska i kemijska industrija. Evraz Group i njena poslovnica Evrazruda vode vađenje željezne rude a tamo postoje postrojenja za proizvodnju koksa Raspadskaja i Južkuzbasugol. Sjeverni dio je više orijentiran na poljoprivredu. Oblast ima gustu željezničku mrežu, uključujući Transsibirsku željeznicu koja prolazi kroz nju.

Eksterni linkovi 

 Službene stranice   

Sibirski federalni okrug
Ruske oblasti
Irkutska oblast

Irkutska Oblast (, Irkutskaja oblast) je federalni subjekt Rusije (oblast), smještena u jugoistočnom Sibiru u porječju Angare, Lene i Nižnjaje Tunguske. Upravno središte je Irkutsk.

Sibirski federalni okrug
Ruske oblasti
Čitska oblast

Čitska oblast (, Čitinskaja oblast) je federalni subjekt Rusije (oblast) u jugoistočnom Sibiru. Upravno središte je Čita. Ima dugu međunarodnu granicu s Kinom (998 km) i Mongolijom (868 km) te unutarnju granicu s Irkutskom i Amurskom oblasti, kao i s Burjatskom i Jakutskom republikom. U njoj se nalazi Aginskoburjatski autonomni okrug.

Teritoriju današnje Čitske oblasti su prvi istraćili kozaci na čelu s Pjotrom Beketovom 1653. Naseljavanje i razvoj je počeo kako bi se ojačala s ruska granica s Kinom i Mongolijom, eksploatirali mineralni resursi te gradila Transsibirska željeznica. Godine 1920. Čita je postala glavni grad Dalekoistočne republike, koja se spojila s Rusijom u novembru 1922. godine, mjesec dana prije stvaranja Sovjetskog Saveza. Godine 1923. je formiran Zabajkalski kraj koji se 1937. transformirao u današnju Čitsku oblast. Referendum o spajajnju Aginoburjatskog autnomnog okrzuga u Zabajkalski kraj je održan 11.3. 2007; s obzirom da je uspio, nova regija će se formirati 1.3. 2008.

Oblast je bogata metalima, kao i plemenitim metalima, ugljenom, drvenim ugljenom i mineralnom vodom. U njoj se nalaze ruske rezerve visokoobogaćenog uranija koje se procjenjuju na 145.400 tona. Većina ovih depozita se nalazi kraj Krasnokamenska, nalazišta kojim upravlja Priargunskij rudarsko-kemijski kombinat (PMCC). Šume pokrivaju 60% terirtorije. Zbog toga su glavne privredne grane oblasti metalurgija, gorivo i drvo. Također ima razvijenu prerađivačku i prehrambenu industiju. Lokalna poljopriverda se temelji na uzgajanju krava, ovaca i jelena.

Sibirski federalni okrug
Čitska
Dalekoistočni federalni okrug

Dalekoistočni federalni okrug (ruski: Дальневосто́чный федера́льный о́круг) je jedan od sedam federalnih okruga Ruske Federacije.

Broj stanovnika: 6.692.865 (popis 2002.)

Površina: 6.215.900 km² 

Površinom je najveći ruski savezni okrug. 

Osoba koja trenutačno obnaša dužnost polpreda je Kamil Ishakov.

Dalekoistočni savezni okrug pokriva područje ruskog Dalekog Istoka (ruski dijel Dalekog Istoka).

Ovaj se savezni okrug dijeli na iduće podpodjele, a njeke od jedinica su i ruske republike:

Najveći gradovi su Vladivostok, Habarovsk, Nikolajevsk na Amuru, Južno-Sahalinsk, Komsomolsk na Amuru i Petropavlovsk-Kamčatski.

Vidi još 
 Dalekoistočna Republika
 Ruska Mandžurija

Vanjske veze 
 Službena stranica: Rusko savezno katastarsko središte -- Administrativni zemljovidi Ruske federacije (tumač na ruskome 
 Obavijesti o Dalekoistočnom saveznom okrugu
 Susret Granica:Sibir, Aljaska i Američki Zapad (sadrži i materijale o ruskom Dalekom Istoku)

Ruski federalni okruzi
Magadanska oblast

Magadanska oblast (ruski: Магаданская область, Magadanskaja oblast) je upravna jedinica u Rusiji.

Oblast se nalazi u Dalekoistočnom saveznom okrugu na obalama Ohotskog mora. Obuhvaća dio Istočnosibirskog gorja, uglavnom Kolimsko gorje.

Oblast je rijetko naseljena, i više od polovice stanovništva živi u glavnom gradu Magadanu. Rusko naseljavanje ovog područja započelo je u 17. stoljeću. U doba SSSR-a, bila je mjestom brojnih gulaga. Glavni grad Magadan utemeljen je tek 1939., kao tranzitno mjesto za prisilne radnike u rudnicima.

Najvažnja gospodarska djelatnost je rudarstvo, prije svega vađenje zlata, srebra i cinka. Značajno je i ribarstvo i proizvodnja električne energije.

Gradovi 
(broj stanovnika prema stanju 1. siječnja 2004.):
 Magadan (Магадан) - 99.800
 Susuman (Сусуман) - 7.500
 Ola (Ола) - 6.800

Stanovništvo 
Prema popisu iz 2002. stanje je:
 Rusi 146.511 80,2 % 
 Ukrajinci 18.068 9,89% 
 Evenci 2.527 1,38% 
 Bjelorusi 2.169 1,19% 
 Tatari 2.006 1,1 %

uz još 100 raznih naroda i narodnih skupina.

 
Ruske oblasti
Dalekoistočni federalni okrug
Kamčatska oblast

Kamčatska oblast je oblast u Rusiji. Nalazi se na poluotoku Kamčatci, na krajnjem sjeveroistoku azijskog kontinenta. 

Kamčatska oblast i Korjački autonomni okrug udružiti će se u 1. srpnja 2007. u Kamčatski kraj.

 
Dalekoistočni federalni okrug
Čeljabinska oblast

Čeljabinska oblast (ruski: Челя́бинская о́бласть) je oblast u Ruskoj federaciji. Upravno joj je sjedište grad Čeljabinsk.

Vanjske poveznice 

 Službene stranice Čeljabinske oblasti (na engleskom).

Čeljabinska
Čeljabinska
Sahalinska oblast

Sahalinska oblast (, Sahalinskaja oblast) je federalni subjekt Rusije (oblast). Sastoji se od otoka Sahalin i Kurilskih otoka. 

Oblast ima površinu od 87.100 km² i 546.695 stanovnika (2002. godina). Upravno središte i najveći grad je Južno-Sahalinsk s oko 170.000 stanovnika.

Osim naroda iz drugih krajeva bivšeg Sovjetskog Saveza, na Sahalinu žive domorodački Nivhi i Ainu, s time da su potonji nedavno izgubili svoj jezik na Sahalinu.

Dio teritorija Sahalinske oblasti (četiri otoka, najjužniji dio Kurilskog arhipelaga) svojata Japan.

Ruske oblasti
 
Dalekoistočni federalni okrug
Amurska oblast

Amurska oblast je oblast u Rusiji. Nalazi se na Dalekom istoku.

Ruske oblasti
 
Dalekoistočni federalni okrug
Administrativna podjela Rusije

Ruska Federacija podijeljena je na nekoliko razina i vrsta jedinica.

Federalni subjekti 
Glavni članak: Ruski federalni subjekti

Rusija je po državnom uređenju federacija koja se sastoji od 89 subjekata (ruski: субъе́кт(ы), subjekti/subjekt).

Federalni okruzi 
Glavni članak: Ruski federalni okruzi

Svi su subjekti grupirani u sedam federalnih okruga (ruski: федера́льные округа́, jednina=федера́льный о́круг, federaljnije okruga/federaljnij okrug). Svakog vodi guverner, kojeg postavlja predsjednik federacije.

Privredne regije 
Glavni članak: Ruske privredne regije

U gospodarske i statističke svrhe, federalni su subjekti grupirani u jedanaest gospodarskih regija (ruski: экономи́ческие райо́ны, экономи́ческий райо́н, ekonomičeskije rajoni/ekonomičeskij rajon).

Podjele niže razine 
Federalni se subjekti dalje dijele na (druga razina podjele):
 Rajone (ruski: райо́н(ы)), veličinom slične općinama u bivšoj SFRJ.
 Gradove (ruski: города́, jednina=го́род, goroda/gorod) i naselja gradskog tipa (ruski: посёлки городско́го ти́па, jednina=посёлок городско́го ти́па, posjolki gorodskogo tipa/posjolok gorodskogo tipa) pod pravnom nadležnošću federalnog subjekta.
 Autonomne okruge (ruski: автоно́мные округа́, jednina=автоно́мный о́круг, čitaj: avtonomnije okruga/avtonomnij okrug) pod pravnom nadležnošću federalnog subjekta (iako ih se smatra jedinicom niže razine, imaju sami status federalnog subjekta).

U podjele treće razine spadaju:
 Selsovjeti (ruski: сельсове́т(ы)) (seoska vijeća).
 Gradovi i gradsko/seoska naselja pod pravnom nadležnošću okruga.
 Gradski rajoni.
 Rajoni gradskih naselja.

Prijevodi naziva

Naselja

Vidi još 
 Historija upravnih podjela Rusije
 Popis ruskih federalnih subjekata
 Administrativna podjela Moskve

Vanjske veze 

 Službena stranica: federalno katastarsko središte Rusije - Upravni zemljovidi Rusije (tumač je na ruskom)	 
 https://web.archive.org/web/20031213012115/http://baikaland.tripod.com/russia/right.html

 
Geografija Rusije
Rusija
Ruski subjekti

Rusija je federacija od 86 subjekata (, jednina субъект). Ovi subjekti imaju jednaka federalna prava us smislu da imaju jednaku zastupljenost - svaki po dva delegata - u Vijeću Ruske Federacije (gornji dom ruskog parlamenta). Međutim, postoje razlike u stupnju autonomije koju dotični subjekti uživaju. 

Svaki subjekt pripada jednoj od idućih kategorija:

Subjekti Ruske Federacije

Karta upravne podjele Ruske Federacije

Srodni članci 
 Historija upravnih podjela Rusije
 Administrativna podjela Rusije
 Ruski savezni okruzi
 Ruske gospodarske regije
 Popis kodova ruskih subjekata

 
Administrativna podjela Rusije
Rusija
Josip Pupačić

Josip Pupačić (Slime kraj Omiša, 19.9. 1928. - Krk, 23.5. 1971.), je bio hrvatski književnik.

Nakon klasične gimnazije u Splitu odlazi na studij književnosti u Zagreb. Od 1959. godine asistent je pri Katedri za stariju hrvatsku književnost Filozofskog fakulteta, a u Lyonu i Londonu je lektor i profesor hrvatskog jezika. 

Bio je urednik Krugova i Književnika. Pupačić je zajedno sa svojim naraštajem oko časopisa Krugovi tražio dublji, istinitiji životni realitet. Odmjerenom strukturom svojih refleksivnih metaforičkih pjesama očituje iskonsku vezanost uz podrijetlo i zavičaj. Ne privlači ga pritom toliko egzotika mediteranskog krajolika koliko svijest o pripadnosti neprekinutom lancu što ga tvore preci i potomci, te svijest o ljudskom bivanju u jedinstvu sa zemljom kojoj pripadaju. U tu se bliskost uklapa i Pupačićeva vezanost uz more i njegovo vječno beskrajno bivstvo. Najbolji je lirski izraz te tematike antologijska pjesma More. Pesimističan osjećaj života prouzročen tragičnim događajima u obiteljskom i osobnom životu, primjerice u pjesmi Tri moja brata o smrti trojice braće, uzdiže Pupačićevo lirsko obzorje do svemirskih razmjera, do smisla vlastita i općeg opstanka.

Između prve Pupačićeve zbirke Cvijet izvan sebe (1958.) i zadnje Moj križ svejedno gori (1971.) stanovita kriza u pjesnikovu stvaralaštvu poklapa se s njegovim sukobima s nekim pojavama u društvu. No izvore produbljenosti svojega lirskoga izričaja Pupačić je uvijek, pa tako i u zadnjoj zbirci, iznova nalazio u čudesnoj zavičajnoj utemeljenosti, sjećanju na djetinjstvo i lirskom oblikovanju i očitovanju proživljenog, što njegovu poeziju uzdiže u same vrhove novije hrvatske književnosti.

Stradao je zajedno s porodicom u zrakoplovnoj nesreći Aviogenex let 130. 

Djela:
 "Kiše pjevaju na jablanima",
 "Oporuka",
 "Moj križ svejedno gori",
 "Moj grob",
 "More",
 "Tri moja brata",
 "Nemoze se rastati od mene".

Eksterni linkovi 
 Josip Pupačić - Kratka biografija i izbor pjesama

Pupačić, Josip
Pupačić, Josip
Hrvatski pjesnici 20. stoljeća
Krugovaši
Authority control
Intef I

Intef I je bio lokalni egipatski vladar u Tebi, te član Jedanaeste dinastje za vrijeme Prvog prijelaznog perioda. Bio je prvi član svoje dinastije koji je preuzeo titulu faraona s Horusovim imenom Sehertawy, ('Onaj koji je donio mir u Dvije zemlje'). Intef I je bio sin Mentuhotepa I. Njegovoj vlasti su se suprotstavljali drugi nomarsi Egipta, a najviše oni koji su pripadali Desetoj dinastiji sa sjedištem u Herakleopolisu Magni i Ankhtifi, dobro poznati nomarh iz Hierakonpolisa koji je bio odan Heraklepolitanskoj dinastiji. Kada je preuzeo prijestolje, Intef vjerojatno nije vladao područjem većim od neposredne okolice svog glavnog grada, ali je do kraja svoje preuzeo nadzor nad Koptosom, Denderom i tri nome Hierakonpolisa, najvjerojatnije tako što je pobijedio Ankhtifija ili nasljednika ovog nomarha. 

Dužina njegove vladavine nije poznata, ali je vjerojatno bila kraća od 16 godina, s obzirom da oštećeni papirus s Torinskim kanonom pripisuje tu brojku vladavinama Mentuhotepa I i Intefa I. Naslijedio ga je brat Intef II.

Bilješke 

Faraoni
Intef II

Intef II je bio egipatski faraon iz Jedanaeste dinastije za vrijeme Prvog prijelaznog perioda. Prijestolnica mu je bila Teba. U to doba je Egipat bio podijeljen između nekoliko lokalnih dinastija. Nakon smrti nomarha Ankhtifija, Intef je ujedinio južne nome sve do Prvog katarakta. Nakon toga se sukobio sa svojim glavnim suparnicima, nomarsima iz Herakleopolisa Magne nastojeći steći nadzor nad Abydosom. Grad je nekoliko puta prelazio iz ruke u ruku, ali je Intef na kraju prevagnuo, proširivši svoju vlast na sjever do trinaeste nome (v. kartu).

Nakon tih ratova su uspostavljeni bolji odnosi sa susjedima, te je ostatak Intefove vladavine bio miran. Otkriće statue Intefa II, omotanog u svečanu sed odoru, u utočištu Heqaib u Elefanini sugerira da se kraljeva vlast proširila do oblasti Prvog katarakta, a možda čak i nad dijelovima Donje Nubije do 30. godine njegove vladavine. Takav dojam je potvrdila ekspedicija koju je Djemi iz Gebeleina pokrenuo u zemlju Wawat (Nubiju) za vrijeme njegove vladavine. Kada je Intef II umro, iza sebe je ostavio snažnu vladu u Tebi koja je kontrolirala cijeli Gornji Egipat i imala granicu južno od Asyuta.

Najstarije poznato datiranje boga Amuna u Karnaku se dogodilo za vrijeme njegove vladavine. Očuvane sekcije Torinskog kanona spominju Intefa II; pripisuju mu vladavinu od 49 godina.

Bilješke

Literatura 
 W. Grajetzki, The Middle Kingdom of Ancient Egypt: History,Archaeology and Society, Duckworth, London 2006 , 12-15

Faraoni
Intef III

Intef III je bio faraon Egipta u doba Jedanaeste dinastije u Prvom prijelaznom periodu. Njegovo Horusovo ime je bilo Nakhtnebtepnefer. Sahranjen je u saff-grobnici u el-Tarifu (Teba). Nakon kratke i mirne vladavine od 8 godina ga je naslijedio Mentuhotep II.

Literatura 
 W. Grajetzki, The Middle Kingdom of Ancient Egypt: History,Archaeology and Society, Duckworth, London 2006 , 15-17

Faraoni
Mentuhotep II

Nebhotepre Mentuhotep II  (2046-1995. pne.) bio je faraon 11. dinastije, sin Intefa III od Egipta i niže kraljice po imenu Iah. Vlastita suipruga mu je bila 'kraljeva majka' Tem. Ostale supruge su bile Neferu (vlastita sestra) i pet žena pokopanih u njegovom zagrobnom kompkleksu. Jedini poznati sin mu je bio Mentuhotep III.

Kralj je svoje ime promijenio nekoliko puta tokom vladavine, najvjerojatnije kako bi označio važne političke događaje. Prijestolno ime mu je bilo Nebhepetre, a poznat je kao prvi vladar Srednjeg egipatskog kraljevstva. Torinski kanon mu pripisuje vladavinu od 51 godine.

U 14. godini njegove vladavine se dogodio ustanak. Moguće je da je u pitanju bio rat Mentuhotepa II protiv suparničke 10. dinastije u Herakleopolisu Magni. O tim događajima se malo zna.

Mentuhotep je nakon toga ponovno ujedinio drevni Egipat, po prvi put od vremena 6. dinastije. Točan datum ujedinjenja nije poznat.

Također je poznat po vojnim pohodima na jug protiv Nubije, koja je stekla nezavisnost za vrijeme Prvog prijelaznog Egipta. Također postoje dokazi o vojnoj aktivnosti u oblasti Palestine. Kralj je reorganizirao zemlju i postavio vezira na čelo uprave. Veziri za vrijeme njegove vladavine su bili Ipi i Dagi. Blagajnik je bio Khety, koji je isto tako sudjelovao u kraljevom sed festivalu. Slijedio ga je Meketre. Vojskovođa je bio izvjesni Intef o kome se zna po njegovom grobu u Tebi.

Sahranjen je u velikoj grobnici koju je dao sagraditi u Deir el-Bahriju. Mentuhotep II je sagradio hramove i kapele širom Gornjeg Egipta.

Literatura i linkovi 

 W. Grajetzki, The Middle Kingdom of Ancient Egypt: History,Archaeology and Society, Duckworth, London 2006 , 18-23
 Labib Habachi: King Nebhepetre Menthuhotep: his monuments, place in history, deification and unusual representations in form of gods. Annales du Service des Antiquités de l'Égypte 19 (1963), p. 16-52
 "The Mortuary Temple of Mentuhotep II by Mark Andrews

Faraoni
Mentuhotep III

Sankhare Mentuhotep III iz Jedanaeste dinastije bio je faraon Egipta za vrijeme Srednjeg kraljevstva. Nastavio je s graditeljskim programom svog oca Mentuhotepa II, dižući hramove, između ostalog i za Amuna i Montua, lokalne bogove koji su dobili na značaju u doba Prvog prijelaznog perioda. Torinski kanon mu pripisuje vladavinu od 12 godina.

Literatura 
 W. Grajetzki, The Middle Kingdom of Ancient Egypt: History,Archaeology and Society, Duckworth, London 2006 , 23-25

Eksterni linkovi 

 Mentuhotep III

Faraoni
Mentuhotep IV

Nebtawyre Mentuhotep IV je bio posljednji egipatski faraon iz Jedanaeste dinastije. Njemu se često pripisuje 7-godišnji period Torinskog kanona u kome se ne spominje nijedan kralj, a iz nekoliko natpisa u Wadi Hammamatu se zna da je slao ekspedicije na Crveno more kako bi u kamenolomima skupljao građu za kraljevske spomenike.

Usprkos toga što je opskuran (ne spominje se u službenom popisu kraljeva u Abydosu), natpisi pokazuju da organizaciju i sastav velike ekspedicije. Vođa ekspedicije za Wadi Hammamat--datirane u 2. godinu kraljeve vladavine--je bio njegov vezir po imenu Amenemhat, za koga se često pretpostavlja da je budući kralj Amenemhet I, odnosno prvi kralj 12. dinastije i Mentuhotepov neposredni nasljednik.

Za Amenemheta većina egiptologa pretpostavlja da je ili uzurpirao prijestolje ili je preuzeo vlast nakon što je Mentuhotep IV umro bez djece. Trenutno nema arheoloških i drugih dokaza koji bi potvrdili da je Mentuhotep svrgnut od svog vezira odnosno da je odredio Amenemheta to za svog nasljednika.

Literatura 
 W. Grajetzki, The Middle Kingdom of Ancient Egypt: History,Archaeology and Society, Duckworth, London 2006 , 25-26

Faraoni
Prvi prelazni period Egipta

Prvi prijelazni period je ime koje egiptolozi obično daju razdoblju drevnog Egipta između kraja Stare Države i početka Srednje Države. Neki povjesničari za pad stare države uzimaju šestu a neki osmu egipatsku dinastiju. Zbog toga se u prvi prijelazni period mogu svrstati: sedma, osma, deveta, deseta i veći dio jedanaeste egipatske dinastije.

Stara država je bila oslabljena glađu i slabom vlašću. Jedna od teorija je da se dogodilo katastrofalno smanjivanje količine Nilskih poplava. To je trajalo 2 ili 3 desetljeća, a uzrok tomu je bilo globalno zahlađenje koje je uzrokovalo smanjenje količine padalina u Egiptu, Etiopiji i istočnoj Africi. To je bio uzrok velike gladi i pada stare države. 

Posljednji faraon šeste dinastije bio je Pepi II. Neferkare (ili možda Nitocris). Bilo mu je 6 godina kada je došao na vlast, a vjeruje se da mu je bilo 100 godina kada je umro što znači da je vladao 94 godina, duže od bilo kojeg drugog monarha u povijesti. Posljednje godine njegove vladavine obilježila je neučinkovitost zbog Pepijeve starosti. Slijedilo je razdoblje nemira. Zajednica Gornjeg i Donjeg Egipta se raspala a regionalni vladari su se morali samo nositi s glađu.

Oko 2160.p. K. Nova loza faraona (devete i desete dinastije) ujedinila je Donji Egipat iz svog glavnog grada Herakleopolis Magna, potekli su od faraona pod imenom Akh-toy. U međuvremenu je suparnička loza (jedanaesta dinastija) ujedinila Gornji Egipat s glavnim gradom u Tebi. 

Oko 2055. pne.nasljednik Intefa III. porazio je faraone Donjeg Egipta i ponovno ujedinio dvije države i time završio prvi prijelazni period. Vladao je pod imenom Mentuhotep II..

Drevni Egipat
Kineski vladari

Od dinastije Džou do dinastije Ćin kineski vladari nosili su titulu kralja – 王 (pin-jin: wáng, srpski: vang). 

Carska titula – 皇帝 (pin-jin: huángdì, srpski: huang-di) koristi se od dinastije Ćin, odnosno prvog kineskog cara Ćin Š’-huanga (秦始皇, pin-jin: Qín Shǐhuáng). Sâm Ćin Š’-huang je skovao titulu koju će sledeća dva milenijuma nositi kineski carevi, spojivši titulu božanskog kralja (皇, huang), koja se odnosila isključivo na tri Prva gospodara i titulu kralja-mudraca (帝, di) koja se odnosila na pet mitskih careva Kine.

Kineski carevi su smatrani sinovima neba, i imali su formalno neograničenu vlast. Naravno, neki vladari su bili samo marionete dok su vlast držale dvorske klike, evnusi ili moćne plemićke porodice. 

Carska titula prenosila se sa oca na sina, i u porodici je važilo pravo primogeniture. Naravno, ovo pravo je često osporavano i bilo je uzrok mnogih građanskih ratova. U principu je bilo nemoguće da žena bude vladar, osim jedne, carice Vu C’-tjen iz dinastije Tang.

Veoma bitan element kineskog shvatanja mandata vlasti je konfučijanska ideja o mandatu neba. Prema ovoj teoriji, vladar koji je nepravičan gubi mandat neba i stoga je njegova smena moguća. Na ovaj način dinastije su mogle da budu legitimno smenjene.

Imena kineskih vladara 
Videti još i članak: kineska imena

Imena kineskih vladara sastoje se iz više elemenata. To su: lično ime, koje je za carevog života tabu, vladarska imena koja su se koristila za vreme carevog života i označavala su naziv perioda njegove vladavine (na primer Večiti mir ili Izvorna snaga), zatim posthumno ime koje je vladaru davano po njegovoj smrti i koje se koristilo prilikom spominjanja vladara, i hramovno ime koje je vladar takođe dobijao posthumno, i koje se koristilo u hramovima.

Navođenje imena kineskih vladara 
Konvencija prilikom navođenja vladarskih imena je sledeća: prvo se navodi ime dinastije, zatim posthumno ili hramovno ime (u zavisnosti od dinastije o kojoj je reč), te vladarevo prezime i lično ime.

宋 太祖 赵匡胤

Sung (dinastija) Tai Cu (posthumno ime) Džao Kuang-jin (prezime i ime)

Da bi se dala precizna referenca na vladara, dovoljno je navesti samo ime dinastije i posthumno/hramovno ime.

Postoje, međutim i neke razlike. Vladari dinastija Ming i Ćing navode se prema svom vladarskom imenu, ne posthumnom, zato što su njihova posthumna imena bila znatno duža. 

Konvencija navođenja imena za svaku dinastiju navedena je u Tabeli kineskih vladara, ili u pojedinačnim tabelama na stranicama pojedinačnih dinastija (videti: Kineske dinastije)

Tabela kineskih vladara 
Ova tabela je jedan od najdužih članaka na Vikipediji. Ukoliko vam je potreban neki određeni vladar pogledajte u posebnim člancima o dinastijama

Vidi još 
 Kinesko plemstvo
 Kineske dinastije
 Tai-ping ustanak
 Tabela kineskih vladara

Kineski vladari
Qi od Xia

Qi () je bio sin Yua Velikog i drugi suveren iz legendarne dinastije Xia. Vladao je otprilike devet ili deset godina.

Rani život i dolazak na vlast 

Prma legendi, Yu se oženio s Nu Jiao te kod kuće ostao samo tri dana prije nego što je krenuo boriti se protiv poplava. Dok se Yu borio protiv poplava, Yuova je supruga rodila sina i dala mu ime Qi. Nakon devet godina, Yu je završio brobu protiv poplava. Kada se konačno vratio kući, mali Qi je bio jako sretan i pojurio u očevo naručje.

Yu je umro nakon 45 godina vladavine. Po historičaru Sima Qianu, Yu nije htio da ga naslijedi sin te je prijestolje ostavio Boyiu. Ali zbog velikog Yuovog autoriteta, svi vođe država Xia su se počeli diviti Qiju umjesto Boyiju, pa Yu nije imao izbora nego ostaviti prijestolje Qiju. Qi je tako naslijedio Yua. 

Prema Bambuskim analima, pak, Boyi je preuezo vlast i postao kralj Kine, ali ga je Qi kasnije ubio i preuzeo prijestolje.

After Qi's rule, Tai Kang succeeded him as king.

Qijeva vladavina 

Qi je na prijestolje došao u godini Guihai(癸亥), te je svoju inauguraciju proslavio sa svim svojim vazalima u Juntaiju (钧台).

U drugoj godini vladavine premijer Boyi(伯益) je još uvijek držao dio vlasti.

Qi je potom vodio vojsku protiv Youhua(有扈) na Ganu(甘).

U šestoj godini vladavine, Boyi je umro, te je Qi sagradio hram u njegov spomen.

U osmoj godini vladavine, Qi je poslao Mengtua(孟涂), jednog od svojih ministara u Ba(巴).

U desetoj godini vladavine je stvorio ples zvan Nine Shao(九韶) u Damuu(大穆).

U 11. godini vladavine, Qi je prognao svog sina Wuguana(武观) u Zapadnu rijeku(西河). U 15. godini vladavini, Wuguan se pobunio u Zapadnoj rijeci. Qi je poslao jednog od svojih minsitara, Shoua (寿) na čelu vojske koja je Wuguana prisilila na predaju.

Umro je šesnaest godina nakon dolaska na prijestolje. (Drugi izvori spominju 10 ili 29 godina).

Dinastija Xia
Tai Kang

Tai Kang () bio je treći suveren legendarne kineske dinastije Xia. Bio je sin Qija.

Na prijestolje je stupio u godini Guiwei(癸未). Glavni grad mu je bio Zhenxun(斟寻), a tamo se premjestio i Houyi(羿), jedan od njegovih vazala.

Tai Kang je jako volio lov, zbog čega je zanemario državničke poslove. Zbog toga mu vladavina nije bila upamćena po dobru.

Vladavina mu je završila nakon 19 godina, kada ga je naslijedio mlađi brat Zhong Kang. Prma Zapisima Velikog Historičara, Tai Kang je nakon toga živio još 10 godina, a život je izgubio utopivši se u jezeru. 

Bambuski anali, pak, tvrde da je umro nakon četiri godine vladavine.

Dinastija Xia
Zhong Kang

Zhong Kang () bio je četvrti po redu vladar legendarne kineske dinastije Xia. Bio je mlađi brat prethodnog kralja Tai Kanga.

Na prijestolje je stupio u godini Jichou(己丑), a kao glavni grad je postavio Zhenxun(斟寻).

Na dan Gengwu(庚戌), u mjesecu septembru prilikom 5. godine vladavine, zabilježena je sunčeva pomrčina.

Kada je čuo da kralj zemlje Yihe(羲和) provodi život okružen vinom i ženama dok narod živi loše, poslao je svog generala po imenu Zeng(胤), da osvoji tu zemlju.

U 6. godini vladavine je Kunwu(昆吾) imenovan za njegovog premijera.

Njegov sin po imenu Xiang ga je napustio i otišao živjeti u Shangqiu(商丘) zajedno sa svojim premijerom po imenu Pi(邳).

Dinastija Xia
Xiang od Xie

Xiang (kineski: 相) je bio peti po redu vladar legendarne dinastije Xia koji je vladao u Kini krajem 3. milenijuma pne.

Na vlast je došao u godini Wuxu(戊戌) a vladao je iz grada Shangqiu(商丘). Vodio je ratove s "barbarskim" narodima Zhun (淮夷), Fei (畎夷), Feng (风) i Huang (黄夷).

Kraj njegove vladavine je obilježen borbom s velmožom po imenu Han Zhou(寒浞), koji je 26. godine zajedno sa svojim sinom Jiaom (浇) napao državu Xia. Han Zhou je, koristeći slabost dinastije Xia, u oblasti Wei(潍) kod Zhenxuna (斟灌) uspio pobijediti Xianga i prevrnuti kraljevski brod.

Uzurpator Han Zhuo je tada nastavio vladaviti zemljom, a u 28. godini svoje vladavine je svom sinu Jiaou naredio da ubije Xianga. Xiangova trudna supruga, kraljica Ji(缗), je uspjela pobjeći i roditi sina po imenu Shao Kang(少康), koji će poslije osvetiti oca i obnoviti vlast dinastije Xia.

Xiangova vladavina, zajedno s Han Zhuovom, je trajala preko 40 godina.

Dinastija Xia
Shao Kang

Si Shao Kang (姒少康) bio je šesti po redu vladar kineske dinastije Xia. Otac mu je bio Si Xiang (姒相), koji je prije toga bio svrgnut od velmože Han Zhuoa (寒浞) i njegova dva sina - Han Jiaoa (寒澆) i Han Yia (寒殪). 

Kada su Jiao i Yi ubili Xianga, Shao Kangova majka - Xiangova supruga, bila je trudna. Ona je uspjela pobjeći i roditi Shao Kanga - legitimnog nasljednika dinastije. Shao Kangova majka se sakrila kod svojih roditelja, pa je veći dio Kine smatrao kako je dinastija Xia izumrla.

Međutim, pod zaštitom svog djeda, Shao Kang je odrastao, a od majke naučio da je nasljednik prijestolja, ali isto tako da je njegov otac svrgnut jer je dinastija ogrezla u korupciji. Shao Kang se djetinjstva spremao da svrgne Han Zhuoa i obnovi dinastiju. 

Kada je Shao Kang navršio 16 godina, proširile su se glasine o tome da je posljednji nasljednik Xia ipak živ. To je čuo i Han Zhuo te je mladi Shao Kang morao bježati pred njegovim sinovima. Shao Kang je zbog toga pobjegao na sjever, gdje je jedan od lokalnih poglavica dugovao uslugu starom Xiangu. On je, nezadovoljan tiranijom Han Zhuoa, mladom Shao Kangu dao ne samo ruku svoje kćeri, nego i prostrano zemljište da na njemu sagradi vlastito selo i odatle regrutira vojsku.

Shao Kang je od tog sela počeo stvarati državu, a u tome mu je pomogao i jedan od bivših očevih ministara, koji je bio sakrio dinastijsko blago od uzurpatora. Shao Kang se tamo proglasio vladarom Xia, a u njegovu zemlju su počeli pristizati izbjeglice i doseljenici, umorni od Han Zhuove tiranije.

Han Zhou je, saznavši za to, sakupio golemu vojsku i poslao svoja dva sina na Shao Kanga. Međutim, Shao Kang je tu vojsku porazio, pri čemu su Han Zhuovi sinovi poginuli. Nakon toga je Shao Kangova vojska krenula osvojiti drevnu prijestolnicu dinastije Xia, gdje je Han Zhou, svjestan poraza, počinio samoubojstvo. 

Shao Kang je tako postao vladarom dinastije Xia, a svi stari vazali su mu odali počast.

Shao Kang je potom vladao 21 godinu, a njegova vladavina je bila obilježena mirom i velikim radovima na irigaciji.

Dinastija Xia
Sveti Duh

Sveti Duh ili Duh Sveti u kršćanstvu je božanska osoba koja, uz Oca (Boga) i Sina (Isus), čini Sveto Trojstvo, odnosno supstancu Boga; tj. Duh djeluje zajedno s Bogom Ocem i Bogom Sinom. Kršćanska teologija koja se bavi Svetim Duhom se naziva pneumatologija i predstavlja posljednji segment trinitarijanske teologije koja se razvila u kršćanstvu. Zbog toga oko prirode Svetog Duha ima daleko više različitih pogleda unutar kršćanstva nego oko prirode Oca i Sina.

U zoroastrizmu 

U učenju Zaratustre, sveti duh (spenta mainyu) je stvoren od mudrog gospoda (ahura mazda) da se suprotstavi zlom duhu (angra mainyu).

Vanjski linkovi 
 Holy Spirit Interactive
 Who or What is the Holy Spirit?  Arguments against Trinitarian Christianity 
 Holy Spirit: Scripture Reference Guide
 a Lutheran's view of what the Holy Spirit does 
 Lois Roden's studies on the Feminine aspect of the Godhead 
 How To Live By The Power Of The Holy Spirit (Protestant Christian)
 Jewish Encyclopedia: Holy Spirit
 Catholic Encyclopedia: Holy Ghost
 The Holy Spirit: The Feminine Face of God 

Kršćanstvo
Zoroastrizam
Teologija
Marko Mlinarić

Marko Mlinarić "Mlinka" (Zagreb, 1. rujna 1960.) je bio hrvatski i jugoslavenski nogometni reprezentativac. 

Jedan je od najvećih igračkih legendi zagrebačkog Dinama za koji je skupio 613 nastupa i zabio 174 pogotka.

Nastupao je za Dinamo od 1978. do 1987. godine te u sezoni 1995/96. S Dinamom je osvojio jugoslavensko prvenstvo 1982. godine nakon 24 godine posta za maksimirski klub te kup 1983. godine. 

Nakon odlaska iz Dinama nastupao je za francuski Auxerre 1987. do 1989. i Cannes 1990/91. Nakon toga vraća se u Hrvatsku te nastupa za Segestu iz Siska od 1991. do 1995. Drugi put se vraća u Dinamo u sezoni 1995/96 te osvaja prvenstvo i kup. 

Iako napadač, bio je uspješan i kao graditelj igre. Bio je vrhunski tehničar, odličan dribler i majstor proigravanja i pucanja na protivnička vrata. 

Za jugoslavensku reprezentaciju odigrao je 17 utakmica i postigao jedan pogodak. Prvi put je nastupio u Parizu 1983. protiv Francuske, a posljednju utakmicu je odigrao 1988. protiv Španjolske u Oviedu. 

Za reprezentaciju Hrvatske odigrao je 1990. utakmicu protiv SAD-a u Zagrebu. Od 1997. godine radi kao trener u omladinskoj školi u Dinamu.

Od sezone 2010./11. je postao pomoćni trener Dinamo Zagreb.

Eksterni linkovi 
 Reprezentativci Jugoslavije - Marko Mlinarić

Hrvatski fudbaleri
PostgreSQL

PostgreSQL je objektno-relacioni sistem za upravljanje bazama podataka, baziran na POSTGRES verziji 4.21, razvijenog na Univerzitetu Kalifornija u odeljenju za računarske nauke Berkli.
 
POSTGRES je bio pionir u nekim konceptima koje su postale dostupne u komercijalnim bazama tek dosta kasnije. PostgreSQL je open-source izdanak originalnog berklijevog koda. Podržava veliki deo SQL standarda i obezbeđuje mnoge savremene karakteristike:

 kompleksne upite
 strane ključeve (foreign keys)
 trigere
 preglede (views)
 transakcioni integritet

PostgreSQL može biti slobodno korišćen, modifikovan i distribuiran od strane svakog korisnika za bilo kakvu upotrebu, bila ona privatna, komercijalna ili akademska.

Istorija 

POSTGRES projekat je bio vođen od strane profesora Majkla Stonbrakera i implementacija je započela 1986. godine. Prva demo verzija je postala operativna 1987 godine i bila je prikazana 1988 godine na ACM-SIGMOD konferenciji. Verzija 1 je bila objavljena u junu 1989 godine, verzija 2 u junu 1990, verzija 3 1991 godine. Berklijev POSTGRES je zvanično završen sa verzijom 4.2.1994, Endrju Ju i Džoli Čen su POSTGRES-u implementrirali interpreter za SQL jezik. Pod novim imenom, Postgres95 je bio izdan na webu kao open-source verzija originalnog POSTGRES Berkli koda. Pored ostalih, izvršena su sledeća poboljšanja:

 Upitni jezik PostQUEL je zamenjen SQL-om. Podupiti nisu bili podržani sve do PostgreSQL. Dodata je podrška za klauzulu GROUP BY.
 Novi program, psql, je omogućen radi interaktivnih SQL upita
 Kratki tutorijal za SQL je dolazio zajedno sa izvornim kodom

1996 je bilo jasno da naziv Postgres95 neće izdržati test vremena. Odabrano je novo ime, PostgreSQL, koje ukazuje na povezanost originalnog POSTGRESA i mogućnosti korišćenja SQL–a.

Linkovi 

 http://www.postgresql.org/
 http://www.postgresql.org/docs/books/
 http://www.postgresql.org/docs/faqs.FAQ.html 
 http://www.postgresql.org/docs/faqs.FAQ_DEV.html 

Softver