alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Fogaras vármegye

Fogaras vármegye (románul: Comitatul Făgăraș, németül: Komitat Fogarasch) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság délkeleti részében 1876 és 1920 között. Egykori területe 1920 óta Románia része, ahol 1950-ig maradt fenn megyeként.

Fekvése 
Fogaras vármegye területe két részre osztható fel: az északi, völgyes, dombos, termékeny és a déli, a Fogarasi-havasok által lefödött rész. A Fogarasi-havasok az egyik legmagasabb hegység volt a Magyar Királyságon belül, rengeteg óriási csúcs van itt: Negoj-csúcs, Buteanu-csúcs, Nagy-Vist. A vármegyének több folyója is volt: az Olt, a Barca, a Sebes.

A vármegyét északról Szeben és Nagy-Küküllő vármegyék, keleten Brassó vármegye, délen Románia, nyugaton pedig Szeben vármegye határolta.

Története 

Fogaras vármegye az 1876-os megyerendezés során jött létre.

A későbbi vármegye területe a honfoglalás után sem volt sűrűn lakott, köszönhetően a földrajzi jellegzetességeinek. A tatárjárás után a terület a legelsők között kezdett elrománosodni.

Jelentősége  az 1300-as években nőtt, amikor Apor László parancsára építettek várat Fogaras városban. 1526 után a Keleti Magyar Királyság része lett, és központi vára a fejedelmek szálláshelyévé vált. 
1599-ben Vitéz Mihály irányításába vette a területet, és csak 1605-ben került vissza magyar kézbe, Bocskai Istvánnak köszönhetően.

1685-ben országgyűlést tartottak itt. I. Apafi Mihály fejedelemsége idején Erdély központja. Területét sem a kuruc felkelés, sem a 48-as szabadságharc nem érintette, végig császári uralom alatt maradt.

1916 augusztusától októberéig egy része román megszállás alá került. 1920-tól egészében  Románia része, az azonos nevű román megye az 1950-es román közigazgatási reformig létezett. A második bécsi döntés nem érintette. 1944-ben a helyi szász lakosokat a Szovjetunióba telepítették. Ekkor a  Brassó központú Sztálin régióhoz tartozott. 1965-ben az újabb közigazgatási reform után területe a mai Brassó megye részévé vált, kis része Szeben megyéhez került.

Lakosság 
Fogaras vármegyének 1880-ban  lakosa volt, ebből 88,7% román, 4,6% német, 3,2% magyar 1910-ben  lakosa volt, ebből 88,7% román, 6,8% magyar, 3,4% német.

Közigazgatás 
1910-ben a vármegye négy járásra és egy rendezett tanácsú városra volt felosztva:
 Alsóárpási járás, székhelye Alsóárpás
 Fogarasi járás, székhelye Fogaras, rendezett tanácsú város
 Sárkányi járás, székhelye Sárkány
 Törcsvári járás, székhelye Zernest

Hivatkozások

Források

Fogaras
Háromszék vármegye

Háromszék vármegye közigazgatási egység volt a Magyar Királyság keleti részén. Nevében a hármas szám arra utal, hogy területén korábban három különálló székely szék, Kézdiszék, Orbaiszék és Sepsiszék terült el, amelyek aztán 1562-ben egyesültek. Jelenleg Románia része, egykori területe a mai Kovászna, Brassó és Bákó megyék között oszlik meg.

Földrajz
Háromszék vármegye a Magyar Királyság legdélkeletibb vármegyéje volt. Délnyugati részén a Baróti-hegység, középen a Bodoki-hegység északon a Nemere-hegység, keleti részén pedig a vármegye legfontosabb hegysége, a Háromszéki-havasok, déli részén a Bodzai havasok: a Szilonhavas, a Tatárhavas és a Csukás (havas) határolta. Fontosabb folyói az Olt, a Feketeügy.

Északról Udvarhely és Csík vármegyék, keletről és délről Románia, nyugatról pedig Brassó vármegye határolták.

Történelem
Háromszék vármegye az 1876-os megyerendezés során jött létre a megszűnő Háromszékből és a szintén megszűnő Felső-Fehér vármegyéből idecsatolt néhány községből.

A háromszéki falvak közül Zalánnak maradt fenn a legkorábbi, 1581-ben írásban is megörökített falutörvénye.

A vármegye területe 1918-1940 között Románia része volt, 1940-ben területének nagyobbik része négy évre visszakerült Magyarországhoz, 1945-től újra Románia része.

A mai romániai megyerendszer 1968-as létrejötte óta területének nagy része Kovászna megyéhez, néhány település Brassó megyéhez tartozik, míg Sósmező s 1000 km2 a Keleti Kárpátokból  a moldvai Vráncsa és Bákó megyéhez került.

Közigazgatás
A vármegye négy járásra volt felosztva:
 Kézdi járás, székhelye Kézdivásárhely (rendezett tanácsú város is)
 Miklósvári járás, székhelye Nagyajta
 Orbai járás, székhelye Kovászna
 Sepsi járás, székhelye Sepsiszentgyörgy (rendezett tanácsú város is)

Lakosság
Háromszék vármegyének 1880-ban  lakosa volt, ebből 83,5% magyar, 12,3% román. 1910-ben  lakosa volt, ebből 83,4% magyar, 15,5% román.

Hivatkozások

Források

További információk 
 

Háromszék vármegye
Székelyföld
Kovászna megye
Hunyad vármegye

Hunyad vármegye (románul: Hunedoara; németül: Eisenmarkt; latinul: Hunyadiensis): közigazgatási egység az egykori Magyar Királyság területén. Székhelye Déva volt. A vármegye jelenleg Románia része.

Földrajz
A vármegyét északon Torda-Aranyos vármegye, keleten Alsó-Fehér és Szeben vármegyék, délen Románia, nyugaton pedig Arad és Krassó-Szörény vármegyék határolták.

Hunyad vármegye egyike volt a Magyar Királyság leghegyesebb vármegyéinek. A vármegye területét több óriási hegycsoport fedte le: a Retyezát-hegység, a Paring-hegység, a Kudsiri-havasok, a Pojána-Ruszka hegység, és a Bihar-hegység. A vármegyének sok fontos folyója is volt: a Maros, Sebes, Zsil, Sztrigy, Fehér-Körös. Mivel a vármegye hegységeiben szenet bányásztak, ipari szempontból volt különlegesen fontos.

Történelem

A Hunyad név magyar személynévből alakult ki, s bizonyára első ispánja nevét őrzi.

Hunyad vármegye szervezésére Gyula 1003-ban történt legyőzése után kerülhetett sor. Ekkor ültethették a Maros síkján emelkedő város mellé a berény törzsbeli vitézeket, és ezt követően építhették ki a hunyadi földvárat - amely földvárnak utolsó ura Béld vagy annak utóda lehetett - az első ispán székhelyévé.

Legelőször az 1256-os pápai dézsma alkalmával említik. Az 1876-os megyerendezéskor csatolták területéhez a megszűnő Zaránd vármegye egyik felét, továbbá a szintén megszűnő Szászváros-széket.

1920-tól Románia része. Ma az egykori vármegye területének legnagyobb része a romániai Hunyad megyéhez, néhány község keleten Fehér, délnyugaton Krassó-Szörény megye területéhez tartozik.

Lakosság
Hunyad vármegyének 1880-ban  lakosa volt, ebből 87,5% román, 4,9% magyar, 2,5% német. 1910-ben  lakosa volt, ebből 79,9% román, 15,5% magyar, 2,5% német.

Közigazgatás
A vármegye 1910-ben 10 járásra oszlott és négy rendezett tanácsú város tartozott hozzá.

A járások:
 Algyógyi járás, székhelye Algyógy
 Brádi járás, székhelye Brád
 Dévai járás, székhelye Déva
 Hátszegi járás, székhelye Hátszeg
 Körösbányai járás, székhelye Körösbánya
 Marosillyei járás, székhelye Marosillye
 Petrozsényi járás, székhelye Petrozsény
 Puji járás, székhelye Puj
 Szászvárosi járás, székhelye Szászváros
 Vajdahunyadi járás, székhelye Vajdahunyad

A rendezett tanácsú városok:
 Déva
 Hátszeg
 Szászváros
 Vajdahunyad

Hivatkozások

Források

További információk

 
 

Hunyad vármegye
Kis-Küküllő vármegye

Kis-Küküllő vármegye (németül: Komitat Klein-Kokelburg; románul: Comitatul Târnava-Mică) a Magyar Királyság erdélyi részén fekvő vármegye volt 1876 után, székhelye Dicsőszentmárton volt. Jelenleg Románia része.

Földrajz 
Kis-Küküllő az egyik legkisebb vármegye volt Erdély területén belül. Területe többnyire hegyes-dombos, akadnak völgyek is azonban. Természeti kincsei miatt a Magyar Királyság egyik leggazdagabb vármegyéje volt: rengeteg erdeje, a folyók völgyeiben termékeny földjei, nagy kaszálói és látványosságai is voltak. A vármegyének három fontos folyója volt: a Kis-Küküllő, a Nagyküküllő és a Maros.

Határai keleten Udvarhely és Nagy-Küküllő vármegyék, délen Nagy-Küküllő vármegye és a Nagy-Küküllő folyó, mely a két vármegye határfolyója, nyugaton Alsó-Fehér vármegye, Északon Torda-Aranyos és Maros-Torda vármegyék.

Történelem 

A vármegye 1876-ban jött létre az addigi Küküllő vármegye (két község kivételével), továbbá a megszűnő Medgyesszék néhány községe és Erzsébetváros összevonásával. Nevét a Kis-Küküllő folyóról kapta az ekkor alakult Nagy-Küküllő vármegye elnevezés párjaként.

1920-tól Románia része. 1940-ben a második bécsi döntéssel újra magyar fennhatóság alá került hajdani területéből Balavásár és környéke, de ez az átmeneti helyzet 1944-ben megszűnt, amikor visszaállt az 1940 előtti állapot.

Területe az 1968-as romániai megyerendezés óta Maros, Fehér és Szeben megyék között van felosztva.

Lakosság 
Kis-Küküllő vármegyének 1880-ban  lakosa volt, ebből 48,1% román, 23,4% magyar, 18,4% német. 1910-ben  lakosa volt, ebből 47,9% román, 30,1% magyar, 17,5% német.

Közigazgatás 
1910-ben a vármegye négy járásra volt felosztva:
 Dicsőszentmártoni járás, székhelye Dicsőszentmárton (rendezett tanácsú város)
 Erzsébetvárosi járás, székhelye Erzsébetváros (rendezett tanácsú város)
 Hosszúaszói járás, székhelye Hosszúaszó
 Radnóti járás, székhelye Radnót

Hivatkozások

Források 

 

Kis-Küküllő vármegye
Nagy-Küküllő vármegye

Nagy-Küküllő vármegye (németül: Komitat Groß-Kokelburg; románul: Comitatul Târnava-Mare) a Magyar Királyság keleti részében helyezkedett el. Székhelye Segesvár volt. A küküllő korai török eredetű szó, mely az avarok révén került a magyar nyelvbe, jelentése kökényes. Jelenleg Románia része.

Földrajz 
A vármegye területe mindenhol hegység volt, ám a hegységek sehol nem értek el lényeges magasságot. Csak a vármegye keleti részén található Persányi-hegység volt 948 méter magas. Legfontosabb folyói az Olt, a Nagy-Küküllő. A vármegye ásványi kincsekben igen gazdag volt.
Északról Kis-Küküllő és Udvarhely vármegyék, keletről Brassó vármegye, délről 
Fogaras és Szeben vármegyék, nyugatról pedig Alsó-Fehér vármegye határolta.

Történelem 
A vármegye az 1876-os megyerendezés során alakult az ekkor megszűnő Kőhalomszék, Medgyesszék és Segesvárszék nagy részéből, továbbá Nagysinkszék teljes területéből és Felső-Fehér vármegye ezek által közrefogott egyes részeiből. Nevét a Nagy-Küküllő folyó után kapta, területileg semmi köze nincs a korábbi Küküllő vármegyéhez.

1920-tól a vármegye területe Románia része. A vármegye nyugati része a romániai Szeben megye, keleti része Brassó megye, északi része pedig Maros megye területéhez tartozik.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1910-ben 148 826 személy volt, ebből:
 62 224 (41,81%) német
 60 381 (40,57%) román
 18 474 (12,43%) magyar

Közigazgatás 

A vármegye öt járásra volt felosztva és két rendezett tanácsú város tartozott hozzá 1917-ben:
 Kőhalomi járás, székhelye Kőhalom
 Medgyesi járás, székhelye Medgyes
 Nagysinki járás, székhelye Nagysink
 Segesvári járás, székhelye Segesvár
 Szentágotai járás, székhelye Szentágota
 Medgyes rtv.
 Segesvár rtv.

Források

Jegyzetek

További információk

Nagy-Küküllő vármegye
Sáros vármegye

Sáros vármegye (latinul comitatus Sarossiensis, szlovákul Šarišská župa, régiesebben stolica) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság északi részében. Területe jelenleg Szlovákia része.

Földrajz 
A vármegye területe nagyrészt hegység. Fontos folyóinak, a Hernádnak, a Tarcának a völgyében találhatóak csak szűk síkságok. Hegycsoportjai a Kárpátok északi hegycsoportjaihoz tartoznak. 
Északról Galícia, keletről Zemplén vármegye, délről Abaúj-Torna vármegye, nyugatról pedig Szepes vármegye határolta.

Történelem 

Sáros vármegye előzménye a 12. században létrejött sárosi erdőispánság volt, majd Újvár vármegye része lett. Sáros vármegye a 13. században alakult ki, mint önálló nemesi vármegye.

A 17-18. század fordulóján II. Rákóczi Ferenc volt a megye főispánja, akinek ez volt az első fontos köztisztsége, s a szabadságharc bukása után a Sáros grófja álnevet használta bujdosásának kezdetén.

1920-tól Csehszlovákia része. Az első bécsi döntéssel egyetlen települése, Kavocsán került Magyarország fennhatósága alá, a község 1945-ig Abaúj-Torna vármegye része lett. Sáros vármegye többi települése a második világháború alatt a történelemben akkor először független Szlovákia része volt.

1996 óta legnagyobb része az Eperjesi kerülethez, néhány déli községe pedig a Kassai kerülethez tartozik.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1910-ben 174 600 személy volt, ebből:
 101 855 (60%) szlovák
 38 500 (22%) ruszin
 18 088 (10%) magyar
 9447 (8%) német

Közigazgatás 

A vármegye 1910-ben hét járásra volt felosztva:
 Bártfai járás, székhelye Bártfa
 Eperjesi járás, székhelye Eperjes
 Felsővízközi járás, székhelye Felsővízköz
 Girálti járás, székhelye Girált
 Héthársi járás, székhelye Héthárs
 Kisszebeni járás, székhelye Kisszeben
 Lemesi járás, székhelye Lemes

A megyéhez három rendezett tanácsú város is tartozott:
 Bártfa
 Eperjes
 Kisszeben

Jegyzetek

További információk 
Egervári Ödön 1863: Sáros vármegye leirása statistikai, földleirási, okirati és történeti tekintetben. Pest.
Tuhrinszky Károly 1888: Adatok Sárosvármagye történetéhez II. József korában.
Tóth Sándor 1909: Sáros vármegye összes nemesi családjai. Budapest.
Ferdinand Uličný 1990: Dejiny osídlenia Šariša.
Draskóczy István 1998: Sáros megye vámhelyei a 14. században. In: Csukovits Enikő (szerk.): Tanulmányok Borsa Iván tiszteletére. Budapest.
Sztancs Gábor 2020: Sáros vármegye történelemtudományi önreprezentációja és nemzetiségpolitikai sajtóakciója a 20. század elején. Fórum Társadalomtudományi Szemle 2020/1.
Sztancs Gábor 2021: Változatok az önrendelkezésre Sáros és Abaúj-Torna vármegyében. Esettanulmány az 1918. végi magyar összeomlás és csehszlovák államalapítás regionális vonzatairól. FTSz 2021/1.
Miroslav Čovan: Historické nápisy zo Šariša do roku 1650.

Sáros vármegye
Sopron vármegye

Sopron vármegye (németül: Komitat Ödenburg, latinul: Comitatus Soproniensis) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság dunántúli részében. Területét Magyarország és Ausztria között osztották fel. Központja Sopron volt.

Földrajz 
A vármegye területének nyugati része hegység, déli része teljesen síkság volt. Nyugaton az Alpok kiagázasa, valamint az Alpokaljához tartozó Lajta-hegység feküdt, keleten a Kisalföld terült el. A vármegye folyóvizekben igen gazdag volt: az Öreg-Rába, a Kis-Rába, valamint a Répce is a vármegye folyói közé tartozott.

Északról Moson vármegye, keletről Győr vármegye, délkeletről Veszprém vármegye, délről Vas vármegye, nyugatról pedig Ausztria határolta.

Történelem 
A vármegyét Szent István király hozta létre az államalapítás és a királyi vármegyerendszer megszervezése idején Sopronvár központtal, az Osl nemzetség birtokainak területén.

1920-ban a vármegye nyugati részét Ausztria területéhez csatolták, 1921-ben szavazás döntött arról, hogy Sopron Magyarországon maradjon ("Leghűségesebb Város" - Civitas Fidelissima). A második világháború után a szintén csonka Győr és Moson vármegyékkel együtt megalakították Győr-Moson-Sopron megyét. 1950-ben Győr-Sopron megye déli része Vas megye területéhez csatolódott.

Lakosság 
1891-ben a vármegye összlakossága 259 602 volt, ebből:
 122 334 (47,12%) magyar
 105 043 (40,46%) német
 30 160 (11,62%) horvát
 349 (0,13%) szlovák
 181 (0,07%) egyéb

Közigazgatás 
A vármegye a következő járásokra volt felosztva:
 Csepregi járás, székhelye Csepreg
 Csornai járás, székhelye Csorna
 Felsőpulyai járás, székhelye Felsőpulya
 Kapuvári járás, székhelye Kapuvár
 Kismartoni járás, székhelye Kismarton (rendezett tanácsú város)
 Nagymartoni járás, székhelye Nagymarton
 Soproni járás, székhelye Sopron (törvényhatósági jogú város)

Jegyzetek

További információk

Sopron vármegye
Tolna vármegye története

Tolna vármegye (németül: Komitat Tolnau, latinul: Comitatus Tolnensis) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság dunántúli részében. A mai Tolna vármegye területe nagyrészt megegyezik vele. Központja Tolnavár, majd Szekszárd volt.

Földrajza 
A vármegye területének nyugati részén a Dunántúli-dombság, keleti részén a Duna síksága feküdt, amelynek déli része tengerszint feletti magassága 87 méterig terjedt. Legfontosabb folyói a Duna, a Sió és a Kapos.

Északról Veszprém és Fejér vármegye, keletről Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye, délről Baranya vármegye, nyugatról pedig Somogy vármegye határolta.

Történelem 
A vármegyét Szent István király hozta létre az államalapítás és a királyi vármegyerendszer megszervezése idején Tolnavár központtal.

A török hódoltság idején a vármegyét megszállták, területét a trianoni békeszerződés nem érintette, az 1950-es megyerendezés pedig csak Tengőd térségéven okozott megyehatár- változást, annak Somogy megyéhez csatolásával. Utódja 1950-től Tolna megye.

Lakossága 
A vármegye összlakossága 1910-ben 273 218 fő volt, ebből:

 193 985 (71%) magyar
 76 510 (28%) német
 30 053 (11%) szlovák, szerb, horvát

Közigazgatás 
Első ízben a törvényhatóságokról szóló, 1886. évi XXI. törvénycikk írta elő, hogy a járásoknak állandó székhelyük kell legyen. A vármegyének ekkor öt járása volt. 1950-ig az egyetlen lényeges változást az hozta, hogy 1895-ben a Dombóvári járás, melynek székhelye Tamási volt kettéoszlott, a székhelyük után elnevezett Dombóvári és Tamási járásokra.

Tolna vármegye járásai 1886–1950 között:

 Dombóvári járás, székhelye Tamási, majd 1895-től Dombóvár
 Dunaföldvári járás, székhelye Paks
 Központi járás, székhelye Szekszárd
 Simontornyai járás, székhelye Gyönk
 Tamási járás 1895-től, székhelye Tamási
 Völgységi járás, székhelye Bonyhád

Tolna vármegyének 1905-ig egyetlen városa sem volt, abban az évben alakult rendezett tanácsú várossá Szekszárd, majd az egész országra érvényes közigazgatási átalakítás folytán 1929-től megyei város lett.

Jegyzetek 

Tolna vármegye
Temes vármegye

Temes vármegye (németül Komitat Temes vagy Temesch) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság délvidéki részében.
A vármegye területe jelenleg Szerbia északkeleti, illetve Románia nyugati részén helyezkedik el.

Földrajza
Temes vármegye 1918-as alakjában jelentős észak-déli, és csekély kelet-nyugati kiterjedésű közigazgatási egység volt. 
Nagyobb részét az Alföld foglalta el, keleten hegységek előnyúlványai voltak megtalálhatóak. Temes vármegye síkságát számos folyóvíz vágta ketté, nagyobbak a Béga, a Karas, a Temes, és mocsarak is találhatók voltak itt.

A vármegyét északról Arad vármegye, keletről Krassó-Szörény vármegye, délről Szerbia, nyugatról pedig Torontál vármegye határolta.

Történelem
A vármegyét Szent István király hozta létre az államalapítás és a királyi vármegyerendszer megszervezése idején Temesvár központtal. Dél-Magyarország legvirágzóbb vidéke volt a török hódítás előtt. Az Oszmán Birodalom a 16. században foglalta el, a török közigazgatásban a Temesvári vilajethez csatolták.

A 18. században a Bánság a Habsburg Birodalom fennhatósága alá került, ekkor a későbbi  vármegye a Temesi bánság katonai terület része lett. 1779-ben megszűnt, és a középkori határaitól lényegesen eltérő vármegyét visszasorolták a Magyar Királyság vármegye-rendszerébe, későbbi déli része 1873-ig a Határőrvidék része maradt.

1849–1860 a vármegye közvetlen bécsi irányítás alá került. 1876-ban került hozzá a korábban Krassó-Szörény vármegyei Fehértemplom és környéke, 1884-ben egy-egy falut cserélt Krassó-Szörénnyel: Kusics Temeshez, Daruvár Krassóhoz került, végül 1892-ben hozzácsatolták Székelykeve falut Torontáltól. Területe 1910-ben 7342 km², ebből 1920-ban Románia kapott 5552 km²-t, a többi a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság igazgatásába került.

Demográfia
1910-ben a vármegyének 500 835 lakosa volt, ebből:
 169 030 (33%) román
 165 883 (33%) német
 79 960 (15%) magyar
 69 905 (13%) szerb
 3 080 (0,61%) szlovák

Közigazgatás
Temes vármegye 1910-ben tizenegy járásra volt felosztva:
 Buziásfürdői járás, székhelye Buziásfürdő
 Csáki járás, székhelye Csák
 Dettai járás, székhelye Detta
 Fehértemplomi járás, székhelye Fehértemplom (rendezett tanácsú város)
 Kevevári járás, székhelye Kevevára
 Központi járás, székhelye Temesvár (törvényhatósági jogú város)
 Lippai járás, székhelye Lippa
 Temesrékási járás, székhelye Temesrékás
 Újaradi járás, székhelye Újarad
 Verseci járás, székhelye Versec (törvényhatósági jógú város)
 Vingai járás, székhelye Vinga

Jegyzetek

További információk
Borovszky Samu: Magyarország vármegyéi és városai. Temes vármegye és Temesvár, 1914

Temes vármegye
Zágráb vármegye

Zágráb vármegye (horvátul: Zagreb) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság déli részében. 1991 óta Horvátország része.

Földrajz 
A vármegye területe nagyrészt dombság, csak északkeleten található síkság. Legfontosabb folyója a Száva. 
Északról Varasd vármegye illetve Stájerország, keletről Belovár-Kőrös és Pozsega vármegyék (korábban Dubica és Szana), délről Bosznia, nyugatról pedig  
Bosznia, Modrus-Fiume vármegye, illetve Stájerország határolta.

Történelme 
A vármegye területe a 12. században került Magyarország területéhez. 1526-tól a Habsburg Birodalomhoz tartozott. 1918-tól a Szerb-Horvát-Szlovén Királyság
területéhez tartozott. A második világháború alatt a független Horvátország, majd 1945-től újra Jugoszlávia része lett. 1991 óta a független Horvátország része.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1910-ben 594.052 személy volt, ebből:
 445.870 horvát (75,05%)
 122.558 szerb (20,63%)
 6.068 magyar (1,02%)
 6.016 német (1,01%)

Közigazgatás 
A vármegye tizenöt járásra volt felosztva:
 Dugo Seloi járás, székhelye Dugo Selo
 Dvori járás, székhelye Dvor
 Glinai járás, székhelye Glina
 Jaskai járás, székhelye Jaska
 Károlyvárosi járás, székhelye Károlyváros (rendezett tanácsú város)
 Kosztajnicai járás, székhelye Kosztajnica
 Nagygoricai járás, székhelye Nagygorica
 Petrinjai járás, székhelye Petrinja (rendezett tanácsú város)
 Pisarovinai járás, székhelye Pisarovina
 Samobori járás, székhelye Samobor
 Stubicai járás, székhelye Donja Stubica
 Szentivánzelinai járás, székhelye Szentivánzelina
 Sziszeki járás, székhelye Sziszek (rendezett tanácsú város)
 Topuszkai járás, székhelye Topuszka
 Zágrábi járás, székhelye Zágráb (törvényhatósági jogú város)

Horvát-Szlavónország vármegyéi 
A Magyar Királyság letűnt vármegyéi
Verőce vármegye

Verőce vármegye (németül Komitat Virovititz, horvátul Virovitica / Virovitička županija, szlovákul Virovitická župa) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság déli, Horvát–Szlavónországhoz tartozó részében. Területe jelenleg Horvátország része. Északról Baranya vármegye és Somogy vármegye, keletről Bács-Bodrog vármegye, délkeletről Szerém vármegye, délről Pozsega vármegye, nyugatról pedig Belovár-Kőrös vármegye határolta. Központja Eszék volt.

Földrajz 
A vármegye területe nagyrészt síkság, csak délen nyúlnak be hegységek a vármegye területére. Legfontosabb folyója a Dráva.

Történelem 
A vármegye területe, a honfoglalás során került magyar fennhatóság alá, majd az államalapítással betagozódott a magyar vármegyerendszerbe. 1526 és 1699 között az Oszmán Birodalom része volt, majd a Szlavón bánság részeként visszakerült a magyar korona fennhatósága alá, de gyakorlatilag Habsburg irányítás alá került. Az 1868-as horvát-magyar kiegyezés értelmében a magyar fél végleg lemondott a területre vonatkozó történelmi jogairól, ezzel az autonóm Horvát-Szlavónország része lett.

1918-tól a vármegye területét a Szerb-Horvát-Szlovén Királysághoz csatolták. A II. világháború alatt a vármegye területe az usztasa Horvátországhoz tartozott, majd 1945-től újra Jugoszláviához ezen belül a horvát tagköztársasághoz. 1991-óta a független Horvátország része.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1910-ben 272 430 személy volt, ebből:
 137 394 (50,43%) horvát
 46 658 (17,12%) szerb 
40 766 (14,96%) német
 37 656 (13,82%) magyar 
 3691 (1,35%) szlovák

Közigazgatás 
A vármegye hat járásra volt felosztva:
 Alsómiholjáci járás, székhelye Alsómiholjác (Donji Miholjac)
 Diakóvári/Deáki járás, székhelye Diakóvár (Đakovo)
 Eszéki járás, székhelye Eszék (Osijek) törvényhatósági jogú város
 Nekcsei/Nasici járás, székhelye Nekcse (Našice)
 Szalatnoki/Szlatinai járás, székhelye Szalatnok (Slatina)
 Verőcei járás, székhelye Verőce (Virovitica)

Veröce
Szlavónia
Szerém vármegye

Szerém vármegye (németül Komitat Syrmien, horvátul Srijem / Srijemska županija, szlovákul Srijemská župa, szerbül: Срем) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság déli, Horvát–Szlavónországhoz tartozó részében. Területén ma Horvátország és Szerbia osztozik. Északról Bács-Bodrog vármegye, keletről Torontál vármegye, nyugatról pedig Verőce vármegye és Pozsega vármegye határolta. Központja Vukovár volt.

Földrajz
A vármegye a Duna és a Száva között található. Legnagyobb része délen az Alsó-Száva-síkság, északi részén kelet-nyugati irányban egy kelet felé fogokozatosan emelkedő dombság húzódik, ami végül a Tarcal-hegységet alkotja.

Történelem
A vármegye területe, a honfoglalás során került magyar fennhatóság alá, majd az államalapítással betagozódott a magyar vármegyerendszerbe. Rövid Bizánci uralmat leszámítva a Szerémséget 1521-ben elfoglalta az Oszmán Birodalom, és a két régió 1544-től egy szandzsákot (török közigazgatási egység) alkotott. 1526 végén Cserni Jován kényszerítette uralma alá a még magyar kézben levő területeket, de uralma nem tartott sokáig.

A Habsburg Birodalom két részben szerezte meg ezt a területet: először 1688-ban a terület kisebb része, majd 1718-ban a terület nagyobbik része is a Habsburgokhoz került.

1744-ben került megyei alakjában újjászervezésre, a középkori Valkó vármegye nagyobbik részét hozzácsatolták.

A vármegye területe 1848-1849 között a Szerb Vajdaság területéhez tartozott. Majd 1849-1860 között Szerb Vajdaság és Temesi Bánság osztrák koronatartomány része volt.  Az 1868-as horvát-magyar kiegyezés értelmében a magyar fél végleg lemondott a területre vonatkozó történelmi jogairól, ezzel az autonóm Horvát-Szlavónország része lett. Az első világháború után a vármegye területe a Szerb-Horvát-Szlovén Királyság területéhez csatolódott. A második világháború alatt a terület a Független Horvát Államhoz, majd 1945-től újra Jugoszláviához tartozott. 1991-től, Jugoszlávia szétesésétől fogva a vármegye nyugati része Horvátország, keleti része pedig Szerbia területéhez tartozik.

Lakosság
A vármegye összlakossága 1910-ben 414 234 személy volt, ebből:
 183 109 (44,20%) szerb
 106 198 (25,64%) horvát
 68 086 (16,44%) német
 29 522 (7,12%) magyar
 13 841 (3,34%) szlovák 
 4642 (1,12%) ruszin

Közigazgatás
A vármegye kilenc járásra volt felosztva 1917-ben:
 Ópazovai járás, székhelye Ópazova (szerbül Stara Pazova)
 Szávaszentdemeteri járás, székhelye Szávaszentdemeter (szerbül Sremska Mitrovica) rendezett tanácsú város
 Sidi járás, székhelye Sid (szerbül Šid)
 Újlaki járás, székhelye Újlak (horvátul Ilok)
 Ürögi járás, székhelye Ürög (szerbül Irig)
 Vinkovcei járás, székhelye Vinkovce (horvátul Vinkovci)
 Vukovári/Valkóvári járás, székhelye Vukovár (horvátul Vukovar)
 Zimonyi járás, székhelye Zimony (szerbül Zemun) törvényhatósági jogú város
 Zsupanyai járás, székhelye Zsupanya (horvátul Županja)

Horvát-Szlavónország vármegyéi
Szlavónia
Trencsén vármegye

Trencsén vármegye (szlovákul Trenčianska župa) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság északi részében. Területe jelenleg Szlovákia része.

Földrajz 
A vármegye területének nagy része hegyvidék volt, amelyet középen a  Vág folyó széles völgye osztott ketté. Hegyei az Északi-Kárpátok csoportjai, azonbelül a Kis-Fátra csoportjai közé tartozott. Legfontosabb folyói a Vág és a Varinka.
Északról Morvaország és Galícia, keletről Nyitra, Turóc és Árva vármegyék, délről Nyitra vármegye, nyugatról pedig Morvaország határolta.

Történelem 
A vármegye a 11. században lett alapítva, az első magyar vármegyék egyike. A honfoglalás utáni időkben rendszeresen volt a vármegye helyszíne a magyar-cseh háborúknak. Az 1244-es  tatárbetörés idején a mongol hordák elpusztították a területet, de Trencsén várát nem tudták bevenni. Már a tatárok kivonulása után elkezdődött a terület benépesítése a környékbeli országokból, főként csehekkel és lengyelekkel. Az 1526-os  mohácsi vész után, illetve az ország két, majd három részre való szakadása után a vármegye területe a Királyi Magyarország része volt. Jelentős csaták voltak a kuruc felkelés idején is. A vármegye örökös főispáni tisztségét a Csák nemzetség valamint a gróf Cseszneky és Illésházy család tagjai viselték. 1918-tól a vármegye teljes területe Csehszlovákia része lett gyakorlatilag, majd 1920-tól hivatalosan is. A magyar lakosság nagy része ekkor az Alföldre menekült. Az I. bécsi döntés nem érintette a vármegye területét, 1938 és 1944 között az Első Szlovák Köztársaság része volt, német megszállás alatt. A második világháború után kitelepítették és asszimilálták a német lakosságot, ugyanakkor a környéket iparosíották is. 1993-tól a szlovákiai Trencséni kerület területéhez tartozik.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1910-ben 310.400 lakos volt, ebből:
 284.770 szlovák (91,74%)
 13.204 magyar (4,25%)
 9.029 német (2,90%)

Közigazgatás 

A vármegye kilenc járásra volt felosztva:
 Báni járás, székhelye Bán
 Csacai járás, székhelye Csaca
 Illavai járás, székhelye Illava
 Kiszucaújhelyi járás, székhelye Kiszucaújhely
 Nagybiccsei járás, székhelye Nagybiccse
 Puhói járás, székhelye Puhó
 Trencséni járás, székhelye Trencsén (rendezett tanácsú város)
 Vágbesztercei járás, székhelye Vágbeszterce
 Zsolnai járás, székhelye Zsolna

Híres családok 
 bellusi Baross család
 trsztyei vagy nádasi Tersztyánszky család

További információk
Schneider Miklós 1938: Trencsén megye 1725-1732. évi nemességvizsgálatai. Budapest.

Trencsén vármegye
Torda-Aranyos vármegye

Torda-Aranyos vármegye (románul: Comitatul Turda-Arieș) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság keleti részében, a történelmi Erdély területén. Jelenleg Románia része.

Földrajza
A vármegye nyugati fele hegység, a keleti viszont dombság és síkság volt. A nyugati, hegyvidéki területet a Bihar-hegység alkotta, a keleti részt pedig az Aranyos folyó síksága foglalta el, amely az Erdélyi-medence része. A vármegye ásványkincsekben különösen gazdag, illetve a Tordai-hasadék híres látványosság.
Északról Kolozs vármegye, keletről Maros-Torda vármegye, délről Kis-Küküllő és Alsó-Fehér vármegyék, nyugatról pedig Bihar vármegye határolta. Legfontosabb folyói a Maros és az Aranyos.

Történelem
A vármegye 1876-ban alakult Torda vármegye nyugati részének és Aranyosszéknek, továbbá Alsó-Fehér vármegye egy részének az összevonásával, székhelye Torda.

1918-tól gyakorlatilag, majd 1920-tól hivatalosan is Románia része. A vármegye területét 1960-ban a romániai Kolozs, Fehér és Maros megyék között osztották fel.

Lakosság
A vármegye összlakossága 1910-ben 174 375 személy volt, ebből:
 125 668 (72,07%) román
 44 630 (25,59%) magyar

Közigazgatás
A vármegye a következő hat járásra volt felosztva:
 Alsójárai járás, székhelye Alsójára
 Felvinci járás, székhelye Felvinc
 Marosludasi járás, székhelye Marosludas
 Topánfalvai járás, székhelye Topánfalva
 Tordai járás, székhelye Torda (rendezett tanácsú város)
 Torockói járás, székhelye Torockó

További információk

Torda-Aranyos vármegye
Szilágy vármegye

Szilágy vármegye közigazgatási egység volt a Magyar Királyság keleti részében. Területe jelenleg Románia része.

Földrajz
Az egykori vármegye a Szilágyság (népiesen Szilágyország) tájegységet is magában foglalta. A vármegye területének nagy része hegység. Csak északkeleten, a Kraszna folyó völgyében volt található az Alföld egyik nyúlványa. A középső, északi és keleti részeit a Réz-hegység, illetve a Meszes-hegység fedte le. 
Északról Szatmár vármegye, keletről Szatmár illetve Szolnok-Doboka, délről Kolozs vármegye, nyugatról pedig Bihar vármegye határolta.

Története
A vármegye 1876-ban alakult Kraszna vármegye és Közép-Szolnok vármegye egyesítésével, kiegészülve Doboka vármegye Egregyi járásával.
A vármegye 1910-ben 3815 km² területű volt, székhelye kezdettől Zilah.

1919-től ténylegesen, majd 1920-tól hivatalosan is Románia része. A második bécsi döntés értelmében 1940-ben a vármegye területe visszakerült Magyarországhoz, és 1944-ig kissé módosult területtel ismét fennállt.

A második világháború után újra Románia része lett. 1960-ban területét a romániai Szilágy megye, Szatmár megye és Máramaros megye között osztották fel.

Lakosság
1910-ben a vármegye összlakossága 230 140 személy volt, ebből:
 136 087 (59,13%) román
 87 312 (37,94%) magyar
 3727 (1,62%) szlovák

Közigazgatás
A vármegye hat járásra volt felosztva:
 Krasznai járás, székhelye Kraszna
 Szilágycsehi járás, székhelye Szilágycseh
 Szilágysomlyói járás, székhelye Szilágysomlyó (rendezett tanácsú város)
 Tasnádi járás, székhelye Tasnád
 Zilahi járás, székhelye Zilah (rendezett tanácsú város)
 Zsibói járás, székhelye Zsibó

Források

További információk

Szilágy vármegye
Szeben vármegye

Szeben vármegye (, , ) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság keleti részében. Területe Romániához tartozik.

Földrajz
Északról Alsó-Fehér és Nagyküküllő vármegyék, keletről Nagyküküllő és Fogaras, délről a Román Királyság, nyugatról pedig Alsó-Fehér és Hunyad vármegyék határolták.

A vármegye területe nagyrészt hegység. Déli és középső részén a Szebeni-havasok található, délkeleten a Fogarasi-havasok, északkeleten az Oltmelléki-hegysor húzódik. Csak az Olt és a Szeben folyók mentén voltak jelentéktelen síkságok. Legfontosabb folyói: az Olt, a Szeben, és a Sebes folyók voltak.

Történelem

Szeben vármegye az 1876-os megyerendezés során alakult Szebenszékből, Szászsebesszékből, Szerdahelyszékből, Újegyházszék nagy részéből, továbbá Alsó-Fehér vármegye és Felső-Fehér vármegye egyes községeiből. E terület, illetve a központja, Nagyszeben Erdély történetében mindig is az erdélyi szászok egyik legfontosabb kulturális, kereskedelmi és közigazgatási központja volt.

A trianoni békeszerződés óta Románia része. A második bécsi döntés nem érintette a vármegye területét. Az egykori vármegye területe ma is Romániához tartozik, nagy része Szeben megyéhez, Szászsebes és környéke pedig Fehér megyéhez.

Lakosság
1910-ben a vármegye összlakossága 176 921 személy volt, ebből:
 113 672 (64,25%) román 
 49 757 (28,12%) német 
 10 159 (5,74%) magyar

Közigazgatás

A vármegye hat járásra volt felosztva és két rendezett tanácsú város tartozott hozzá 1917-ben:
 Nagydisznódi járás, székhelye Nagydisznód
 Nagyszebeni járás, székhelye Nagyszeben
 Szászsebesi járás, székhelye Szászsebes
 Szelistyei járás, székhelye Szelistye
 Szerdahelyi járás, székhelye Szerdahely
 Újegyházi járás, székhelye Újegyház
 Nagyszeben rtv.
 Szászsebes rtv.

Jegyzetek

Szeben
Szeben vármegye
Veszprém vármegye története

Veszprém vármegye (németül: Komitat Wesprim, latinul: Comitatus Vesprimiensis) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság dunántúli részében. A mai Veszprém megye területe nagyrészt megegyezik vele. Központja Veszprém volt.

Földrajz 
A vármegye középső része hegység, északnyugaton és délkeleten pedig síkság. Középső részén fekszik a Bakony hegység, ettől délre és északra pedig a Kisalföld feküdt. A legfontosabb folyói a Marcal, a Sió. Továbbá a Balaton keleti partjával is határos volt.

Északról Győr vármegye, északkeletről Komárom vármegye, keletről Fejér vármegye, délről Somogy vármegye, délnyugatról Zala vármegye, nyugatról Vas vármegye, északnyugatról pedig Sopron vármegye határolta.

Történelem 
A vármegyét Szent István király hozta létre az államalapítás és a királyi vármegyerendszer megszervezése idején Veszprémvár központtal.

Történelme viszonylag csendes. A második világháború után a vármegye megyévé alakult, területe változott: Siófokot és környékét Somogy megyéhez, az enyingi járást Fejér megyéhez, a zirci járás északkeleti településeit Komárom megyéhez csatolták. Ugyanakkor Vas megyétől a pápai járáshoz csatolták Magyargencset, Kemenesszentpétert és Kemeneshőgyészt, Győr megyétől pedig Gyarmatot, Csíkvándot, Malomsokot. A Balaton északi partját Zala vármegye területéből (a balatonfüredi, tapolcai, sümegi és keszthelyi járásokat) is Veszprém megyéhez csatolták.

A vármegye főispánjai:
 Eszterházy Nepomuk János (1813-)

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1891-ben 215.280 fő volt, ebből:
 177 073 (82,2%) magyar
 35 962 (16,7%) német
 1 971 (1,1%) szlovák

Közigazgatás 
A vármegye az állandó járási székhelyek kijelölése (1886) óta öt járásra volt felosztva:
 Devecseri járás, székhelye Devecser
 Pápai járás, székhelye Pápa
 Enyingi járás, székhelye Enying
 Veszprémi járás, székhelye Veszprém
 Zirci járás, székhelye Zirc

1946-ban ide csatolták Zala vármegyétől a Balatonfüredi járást, így ezután az 1950-es megyerendezésig a vármegyében hat járás volt.

A megyében a járásokon kívül két város volt, Pápa és Veszprém, melyek 1929-ig rendezett tanácsú városok, utána megyei városok voltak

Jegyzetek  

Veszprém vármegye
Zólyom vármegye

Zólyom vármegye (szlovákul Zvolen) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság északi részében. Jelenleg Szlovákia része.

Földrajz 
A vármegye területe nagyrészt hegység. Északon az Alacsony-Tátra, nyugaton a Nagy-Fátra, a kettő között pedig a Garam völgye található. Legfontosabb folyói a Garam és a Szalatna.
Északról Liptó vármegye, keletről Gömör-Kishont vármegye, délről Nógrád és Hont vármegyék, nyugatról pedig Turóc és Bars vármegyék határolták.

Történelem 
A vármegye előzménye a 12. században alakult zólyomi erdőispánság volt. Eredetileg Árva, Turóc és Liptó vármegyék területét is magában foglalta. A négy vármegye a 14. században jött létre, mint nemesi vármegye.

1918-tól gyakorlatilag, majd 1920-tól hivatalosan is Csehszlovákia része lett. Az I. bécsi döntés nem érintette a vármegye területét. 1948-tól Hont és Gömör-Kishont vármegyék területével egyesült, így jött létre a ma is létező Besztercebányai kerület.

Lakossága 
A vármegye összlakossága 1910-ben 133.700 személy volt, ebből:
 113.294 (84,74%) szlovák
 16.509 (12,35%) magyar
 2.124 (1,59%) német

Közigazgatás 

A vármegye a következő négy járásra volt felosztva:
 Besztercebányai járás (székhelye Besztercebánya)
 Breznóbányai járás (Breznóbánya)
 Nagyszalatnai járás (Nagyszalatna)
 Zólyomi járás (Zólyom)

A megyéhez három rendezett tanácsú város tartozott:
 Besztercebánya
 Breznóbánya
 Zólyom

Jegyzetek 
Kardoss, A. 1902: Príspevky k miestopisu Slovenska - Administratívne podelenie stolice Zvolenskej. Sborník slovenskej muzeálnej spoločnosti VII/1, 43-58.
Főglein Antal 1934: Zólyom vármegye pecsétje. Turul 48
Vesztróczy Zsolt 2021: Polgári megye, alkotmányos kormány . Zólyom vármegye felirata az országgyűléshez a megyerendszer polgári reformjáról. Lymbus 2021/2.

További információk

Zólyom vármegye
Belovár-Kőrös vármegye

Belovár-Kőrös vármegye (horvátul Bjelovar-Križevci, Bjelovarsko-križevačka županija, németül Komitat Bellau-Kreutz, szlovákul Bjelovarsko-križevatská župa) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság délnyugati részében, a Dráva és a Száva között.

Földrajz 
A vármegyét északról Varasd vármegye, keletről Somogy vármegye, délről Verőce és Pozsega vármegyék, nyugatról pedig Zágráb vármegye határolta. Legfontosabb folyója a Dráva volt.

Történelem 
Belovár-Kőrös vármegye területét egészben vagy részben a magyarok a honfoglalás után viszonylag hamar megszállták, a pontos határok viszont nem ismertek, később a terület részben a magyar (Somogy), részben a szlavón vármegyerendszer része. A megye a 11. század végét követően jött létre Kőrös néven, Kőrös vára központtal. 1193-ban említik Curialis comes-ét, 1225-től vannak adatok ispánjairól, várjobbágyairól (köztük száznagyokról) és várnépéről. A 14. századra a környező várispánságokkal Szlavónia egyik nagy nemesi megyéjévé alakult. 

1526, 1541 után a megye terület keleti része török uralom alá került, a nyugati a horvát bánság fennhatósága alatt maradt, a határ menti harcok elnéptelenítik.
1699 után felszabadul a török uralom alól és a Varasdi Határőrvidék megszervezésével újratelepítik a területet.
A Határőrvidék polgárosításával 1868-tól Horvát–Szlavónország része. A vármegye területe 1918 után a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság része lett, kivéve a Dombóvár–Gyékényes-vasútvonal északi oldalára eső mintegy egy km²-es területet. Miután 1991-ben Horvátország független lett, azóta a vármegye területe Horvátország része.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1910-ben 332.592 személy volt, ebből:
 253.687 horvát (76,27%)
 44.533 szerb (13,38%)
 14.224 magyar (4,27%)
 4.235 német (1,27%)

Közigazgatás 
A vármegye a következő nyolc járásra volt felosztva:
 Alsógerzencei járás, székhelye Alsógerzence (horvátul Garešnica)
 Belovári/Bélavári járás, székhelye Belovár (horvátul Bjelovar), rendezett tanácsú város
 Csázmai járás, székhelye Csázma (horvátul Čazma)
 Grobosinci járás, székhelye Grobosinc, (horvátul Grubišno Polje)
 Kaproncai járás, székhelye Kapronca (horvátul Koprivnica), rendezett tanácsú város
 Kőrösi járás, székhelye Kőrös (horvátul Križevci), rendezett tanácsú város
 Kutenyai járás, székhelye Kutenya (horvátul Kutina)
 Szentgyörgyvári járás, székhelye Szentgyörgyvár (horvátul Đurđevac)

Jegyzetek

Források

Horvát-Szlavónország vármegyéi
Lika-Korbava vármegye

Lika-Korbava vármegye (horvátul: Lika-Krbava, Ličko-krbavska županija, németül: Komitat Lika-Krbava, olaszul: Licca-Corbavia, szlovákul: Lika-Krbava, Licko-krbavská župa) közigazgatási egység volt a Magyar Királyságban, azon belül Horvát-Szlavónország vármegyéje 1886-1918 között. Területe jelenleg jobbára Horvátország területéhez tartozik, Zavalje és környéke pedig 1931-től a mai Bosznia-Hercegovina része.

Földrajz 
A vármegye területének legnagyobb része hegység, amelynek közepén kisebb medencék találhatóak. Északról 
Modrus-Fiume vármegye, keletről Bosznia tartomány, délről Dalmácia tartomány, nyugatról pedig az Adriai-tenger határolta.
(lásd:Lika)

Történelme 
A vármegye területe a 12. századtól tartozott a Magyar Királyság területéhez, a Horvát Bánság részeként. A 16. század elejétől területe török uralom alatt áll, a Boszniai Vilajet része, 1699-től a Karlócai békével a Katonai határőrvidék része a terület, 1791-es Habsburg-Török Háború során újabb területtel gyarapodik itt a Károlyvárosi határőrvidék, 1886-ban alakul meg a vármegye a Határőrvidék felszámolásával, polgárosításával Horvát-Szlavónországon belül. 1918-1922 között a Szerb-Horvát-Szlovén Királyság része a megye, korábbi közigazgatási keretein belül adoptálódik. 1924-től a közigazgatást átszervezik és a megye a délszláv államon belül is megszűnik. A közigazgatási reformok, átszervezések során 1931-től Zavalje és környéke a szomszédos Orbászi Bánsághoz kerül, ma is Bosznia részeként. A második világháború alatt területe a Független Horvát Államhoz tartozott. Majd 1945-től a Horvát tagköztársaság része, ismét Jugoszlávián belül.

1991 óta a független Horvátországhoz tartozik a volt megye területének nagyobb része, az említett kisebb területek a szomszédos Boszniához.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1910-ben 204 710 személy volt, ebből:
 104 036 szerb (50,82%)
 100 346 horvát (49%)
 328 magyar (0,16%)

Közigazgatás 
A vármegye 1917-ben kilenc járásra volt felosztva:
 Alsólapaci járás, székhelye Alsólapac (horvátul: Donji Lapac)
 Brinyei járás, székhelye Brinye (horvátul: Brinje)
 Goszpicsi járás, székhelye Goszpics (horvátul: Gospić)
 Gracsáci járás, székhelye Gracsác (horvátul: Gračac)
 Korenicai járás, székhelye Korenica
 Otocsáni járás, székhelye Otocsán (horvátul: Otočac)
 Perusicsi járás, székhelye Perusics (horvátul: Perušić)
 Udbinai járás, székhelye Udbina
 Zenggi járás, székhelye Zengg, rendezett tanácsú város (horvátul: Senj)

Horvát-Szlavónország vármegyéi
Modrus-Fiume vármegye

Modrus-Fiume vármegye (horvátul: Modruš-Rijeka, Modruško-riječka županija, németül: Komitat Modrusch-Fiume, olaszul: Modrussa-Fiume, szlovákul: Modrušsko-skorjecká župa) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság déli részén. 1991 óta a független Horvátország területéhez tartozik.

Földrajz 
A vármegye területe nagyrészt hegység volt. Északról Krajna tartomány, illetve Zágráb vármegye, keletről Zágráb vármegye, illetve Bosznia, délről Lika-Korbava vármegye, nyugatról pedig az Adriai-tenger, Fiume és Isztria tartomány határolta.

Történelme 
A vármegye a 12. században lett a Magyar Királyság része, mert ekkor jött létre a magyar–horvát perszonálunió. Maga a vármegye a 18. században jött létre. 1918-tól a Szerb-Horvát-Szlovén Királyság része volt. A második világháború alatt a Független Horvát Államhoz tartozott, ezután újra Jugoszlávia része volt. 1991 óta a független Horvátországhoz tartozik.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1910-ben 231.654 lakos volt, ebből:
 152.210 horvát (65,70%)
 74.894 szerb (32,33%)
 2.250 bosnyák (0,97%)
 2.000 magyar (0,86%)

Közigazgatás 
A vármegye nyolc járásra volt felosztva:
 Csabari járás, székhelye Csabar (horvátul: Čabar)
 Cirkvenicai járás, székhelye Cirkvenica (horvátul: Crikvenica)
 Delnicei járás, székhelye Delnice
 Ogulini járás, székhelye Ogulin
 Szusáki (horvátul: Sušak) járás, székhelye Bakar
 Szluini járás, székhelye Szluin (horvátul: Slunj)
 Vojnicsi járás, székhelye Vojnics (horvátul: Vojnić)
 Vrbovszkói járás, székhelye Vrbovszkó (horvátul: Vrbovsko)

Horvát-Szlavónország vármegyéi
Puránák

A Puránák (a szanszkrit: पुराण, „ősi” szóból) a hindu vallás szent hagyományának, a szmriti részei. Szent iratok, amelyek  transzcendentális végkövetkeztetéseket hirdető történetek, amik általában Isten különböző inkarnációinak, valamint híveinek jogait és helyes cselekedeteit írják le kérdés–válasz formában. Néhány felosztásban a puránák közé sorolják a két fő hindu eposzt, a Mahábháratát és a Rámájanát is (itihásza-puránák),  különösen az előbbi egyik fejezeteként született Bhagavad-gíta, a hindu vallás alapvető szent könyve miatt is.

18 fő Purána van (Mahápurána), amelyeket i.sz. 400 és 1000 között rendszereztek, de eredetük ősi időkre vezethező vissza. Első említésük már az Atharvavédában előfordul.  Hat-hat a Trimúrti (a hindu „szentháromság”) minden egyes tagjáról: Visnuról, Siváról illetve Brahmáról. A legismertebb Purána a Bhágavata-purána (más néven Srímad-Bhágavatam).

A Puránák tartalma és felosztása

A hagyomány szerint mindegyik purána öt témát taglal. A ciklikus hindu időszámítás szerint  az univerzum keletkezését és pusztulását, a Manuk korszakait (mantavantarák), az istenek és bölcsek leszármazási rendjével, valamint a nap és hold dinasztiák genealógiájával. Különböző betoldásokat tartalmaznak az egyes varnák (osztályok, kasztok) életszakaszaira vonatkozó kötelességeiről, tartalmazzák zarándoklatok és szent helyek leírását, de betéteket találunk bennük a hindu templomépítéssel kapcsolatban is.

Bár a Trimúrtihoz köthető három nagy csoport bizonyos egységet és vallási kötődést feltételez, a puránák, tartalmukat illetően történelmi fejlődés következményeiként alakultak ki, és az istenségekhez kapcsolódó vallási irányzatokhoz nem köthetők szorosan.

A puránák egy elfogadott felosztása:

Itihásza-puránák
Mahábhárata
Rámájana
18 Mahápurána:
6 Vaisnava (szattva) purána:
Visnu-purána
Náradíja-purána
Bhágavata-purána
Garuda-purána
Padma-purána
Varáha-purána
6 Saiva (rádzsasza) purána
Matszja-purána
Kurma-purána
Linga-purána
Siva-purána
Szkanda-purána
Agni-purána
6 Brahma (támasza) purána
Brahma-purána
Brahmánda-purána
Brahmavaivarta-purána
Márkandeja-purána
Bhavisja-purána
Vámana-purána
18 Upapurána
Sztála-puránák gyűjteménye

Jegyzetek

Források

További információk 
Puránák. A hindu legendairodalom gyöngyszemei; ford. Vekerdi József, vál., jegyz. Makai Melinda és Pap Ágnes, szerk. Puskás Ildikó; Corvina, Bp., 2008 (Keleti források)
Vjászadéva: Visnu-purána; jegyz. Bakos Attila, ford. Vadas Norbert, Vadas-Rétfalvi Renáta; Brahmana Misszió, Bp., 2018–
Vjászadéva: Siva-purána. Szemelvények; ford. Vadas Norbert, Vadas-Rétfalvi Renáta, Szabó Attila, jegyz. Bakos Attila; Brahmana Misszió, Bp., 2021
Vjászadéva: Nárada-purána. Szemelvények; jegyz. Bakos Attila; Brahmana Misszió, Bp., 2022

Ókori indiai vallási szövegek
Hinduizmus