alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Khazannum

Khazannum és el nom que rebien els funcionaris encarregats de governar els petits pobles agrícoles de les rodalies de les grans ciutat estat de Sumer.

S'ha traduït el càrrec com a "corregidor". El territori de cada ciutat sumèria incloïa dotzenes de petits poblets que sorgien per estar a la vora dels camps de cultiu, ja que el desplaçament era difícil (a peu o a camell) i les terres que es posaven en cultiu cada cop eren més llunyanes dels centres urbans. Eren poblets petits, normalment amb 100 a 200 persones.

Referències 

Sumer
Representació del coneixement

Des del punt de vista de l'enginyeria, gran part del treball que es requereix per a construir sistemes d'Intel·ligència Artificial està basat en el desenvolupament de representacions del coneixement adequades i les seves corresponents estratègies de manipulació.

Què és el coneixement? 
Per representar el coneixement, abans cal saber a què ens referim quan parlem de coneixement. Podríem definir el coneixement com el conjunt de fets i principis acumulats per la humanitat, o l'acte, el fet o l'estat de conèixer. És la familiaritat amb el llenguatge, els conceptes, els procediments, les regles, les idees, les abstraccions, els llocs, els costums i les associacions, unit amb una habilitat per a utilitzar aquestes nocions de forma efectiva per a modelar diferents aspectes de l'univers que ens envolta.

Els conceptes de coneixement i intel·ligència estan íntimament relacionats: la intel·ligència necessita la possessió i l'accés al coneixement. Aquest coneixement, però, no l'hem de confondre amb dades o informació. El coneixement inclou i necessita l'ús de dades i informació. A més, el coneixement també combina relacions, dependències, i la noció del saber amb dades i informació.

Representació del Coneixement 
Donat que el coneixement és important i primordial per al comportament intel·ligent, la seva representació constitueix una de les màximes prioritats de la investigació en Intel·ligència Artificial. El coneixement es pot representar com a imatges mentals en els nostres pensaments, com a paraules parlades o escrites en alguna llengua, de forma gràfica o amb imatges, com a cadenes de caràcters o com a col·lecció de senyals elèctrics o magnètics dins d'un ordinador. Per a l'estudi de la Intel·ligència Artificial, considerarem les representacions escrites i les estructures de dades corresponents utilitzades per al seu emmagatzemament en un ordinador.

Intel·ligència artificial
Agaush

El agaush eren una casta de Sumer formada pels caps dels eren. Els eren foren els treballadors de l'estat, normalment treballadors de palau, de l'administració, serveis de correus, obres públiques i manteniment de temples, i també els militars que es dedicaven a la milícia contínuament (la resta del poble era mobilitzat per períodes fixes o en moments puntuals). D'aquest eren van sorgir uns vigilants (gendarmes) encarregats de la seva vigilància, la qual cosa vol dir que segurament el rendiment dels eren havia anat minvant amb el temps i es va fer necessari posar uns controladors o encarregats de la seva vigilància. També es dedicaven a l'entrenament dels militars.

Bibliografia 
 

Sumer
Gur

El gur era la unitat de mida del volum a Sumer i Babilònia. En aquesta última, un gur equivalia a gairebé 303 litres.

Referències 

Sumer
Unitats de volum
Mashkim

El Mashkim era el funcionari judicial de Sumer que preparava els casos que es portaven a judici (semblant als jutges d'instrucció a Catalunya) i actuaven en tots els àmbits judicials, des l'administratiu i de registre, fins a l'execució de les sentències. Les sentències mai (o gairebé mai) eren dictades per un sol jutge sinó per uns quants jutges (pels casos principals un col·legi de set jutges).

Bibliografia 
 

Sumer
Història del dret
Amorita

Pels amorreus o amorrites (a vegades també amorita/amorites) vegeu Amorrites.

Amorita és una població dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia una població de 44 habitants.

Demografia 
Segons el cens del 2000, Amorita tenia 44 habitants, 22 habitatges, i 13 famílies. La densitat de població era de 65,3 habitants per km².

Dels 22 habitatges en un 22,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,5% hi vivien parelles casades, en un 13,6% dones solteres, i en un 36,4% no eren unitats familiars. En el 36,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 27,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,57.

Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,7% tenia menys de 18 anys, un 6,8% entre 18 i 24, un 18,2% entre 25 i 44, un 22,7% de 45 a 60 i un 29,5% 65 anys o més.

L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 70 homes.

La renda mediana per habitatge era de 27.500 $ i la renda mediana per família de 38.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 21.875 $ mentre que les dones 30.625 $. La renda per capita de la població era de 12.137 $. Entorn del 15,4% de les famílies i el 7,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

Poblacions més properes 
El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

Referències 

Comtat d'Alfalfa
Pobles d'Oklahoma
Tidnum

Tidnum o Tidanum era una tribu de nòmades semites que va fer expedicions per assentar-se a Mesopotàmia cap a l'any 2100 aC al 2000 aC junt amb els Amurru.

Les referències parlen dels Amurru o Martu i dels Tidnum. Segurament els Amurru eren nòmades establerts a territoris relativament propers a Mesopotàmia des de temps enrere (cap al 3000 aC) però van rebre més tard una important aportació de nouvinguts, nòmades semites com ells, entre els que potser hi va haver els Tidnum.

Referències 

Història de Síria
Accad
Sumer
Mesopotàmia
Xu-Sin

Xu-Sin o Šu-Sin va ser rei d'Ur del 2037 aC al 2028 aC (cronologia màxima) o 1972 aC al 1964 aC (mínima). Va ser el penúltim sobirà de la tercera dinastia d'Ur. Era fill o germà d'Amar-Sin, al qui va succeir. Quan era príncep hereu tenia el càrrec de governador militar d'Ur.

En el seu regnat es parla d'expedicions i de la confiscació de molt d'or que va ser portat a Nippur junt amb presoners estrangers deportats en massa que es van dedicar a les obres públiques de l'entorn d'aquesta ciutat. Avançat el seu regnat es va construir una gran muralla que tenia "vint-i-tres hores dobles" de longitud, anomenada muralla dels Martu, que devia tenir com a objectiu aturar les incursions dels martu (amorreus) i dels Tidnum (o Tidanum), una altra tribu semita nòmada.

El rei tenia un gran visir (sukkal-makh) anomenat Urdunanna (el seu pare i el seu avi ja havien ocupat aquest càrrec) que va tenir molts altres càrrecs al mateix temps: ensi de Lagaix, sacerdot del déu Enki d'Eridu, ensi de Sabum, ensi del país de Qutum (Guti), ensi d'Al-Shusin, ensi de Khamazi, ensi de Karakhar, shagin (governador militar) d'Usargashana, Bashimi, Dimat-Enlil, Urbilum, Ishar, País de Su, i País de Kardak, un cas excepcional que potser pot interpretar-se com una pèrdua de poder del rei, perquè Urdunanna posseïa terres (algunes no identificades) que anaven des d'Arbil fins al golf Pèrsic.

El va succeir el seu fill Ibbi-Sin.

Referències

Bibliografia 
 
 

Reis d'Ur
Ibbi-Sin

Ibbi-Sin va ser rei d'Ur del 2028 aC al 2003 aC. Era el fill i successor de Xu-Sin. Ibbi-Sin va ser coronat successivament a Ur, la capital, a Uruk, la segona capital i residència de les reines, i a Nippur, la capital religiosa. Amb ell es va acabar la Tercera dinastia d'Ur.

Una filla seva es va casar amb l'ensi de Zabšali, un lloc no identificat, potser a l'Elam. A partir del seu tercer any de regnat, es van perdre les comunicacions amb Eshnunna; l'any següent amb Susa; als anys 5 i 7 desapareixen dels arxius les comunicacions de Lagaix, Umma i Nippur. D'una carta enviada pel shagin de Mari, Ishiberra, se sap que els amorrites havien traspassat la muralla dels martu i s'apoderaven d'una fortalesa darrera l'altra.

Aquest Ishiberra es va fer nomenar pel rei governador suprem d'Isin, suposadament per defensar el territori i subministrar el blat, emmagatzemat a Isin, a tot Sumer, ja que la zona sud de Babilònia estava amenaçada per la fam. Llavors, va demanar sis-cents vaixells per portar el blat, però com que el rei no va poder acomplir aquesta petició, Ishiberra es va declarar independent. Alguns ensi subordinats d'Ur es van sotmetre o aliar amb Ishiberra (per exemple, consta el pacte amb Ishiberra de l'ensi de Kazallu Puzurnumushda). Elam (Susa) i Assur van quedar fora del control tant d'Isin com d'Ur. La conquesta de Nippur per Ishiberra, ciutat que pel seu caràcter religiós tenia molt de simbolisme, va ser un punt d'inflexió, i des de llavors Ishiberra es va anomenar protegit del déu Enlil, cosa que li dispensava la legitimitat monàrquica.

Ibbi-Sin, que va seguir encara com a rei d'una part del territori durant tretze o catorze anys més, no va ser enderrocat per Ishiberra sinó pel rei Kindattu d'Elam. Aquest regne, ajudat per les gents de Su o Sua (pobles establerts a les muntanyes de Zagros, va ocupar Ur, i la va destruir, i també tots els seus santuaris i temples. Es conserva un antic poema, la Lamentació per Sumer i Ur, que en onze llargues estrofes plora la destrucció de la ciutat, que es produeix perquè els déus l'han abandonada i el déu suprem, Enlil, fa que l'assemblea dels déus accepti la caiguda d'Ur. Ibbi-Sin va ser fet presoner i portat a Elam i una guarnició elamita es va establir a Ur. No se sap la sort del rei.

Referències

Bibliografia 
 Stiebing Jr., William H. (2003), Ancient Near Eastern History and Culture. New York: Pearson Education. .

Reis d'Ur
Ixbi-Erra

Ixbi-Erra o Išbi-Erra va ser el primer rei de Sumer de la dinastia d'Isin, segons la Llista de reis sumeris. Va prendre el poder cap al 2017 aC i va morir el 1984 aC (1953 aC - 1921 aC a la cronologia mínima).

Quan es va enfonsar la tercera dinastia d'Ur amb Ibbi-Sin, i els seus antics dominis van ser assolats per elamites i amorites, Ixbi-Erra era shagin de Mari. Va enviar al seu sobirà el rei Ibbi-Sin d'Ur una carta que deia que els amurru havien traspassat la muralla dels martu i s'apoderaven d'una fortalesa darrera l'altra. Ixbi-Erra va fer que el rei l'anomenés governador suprem d'Isin, suposadament per defensar el territori i subministrar el blat, emmagatzemat en aquella ciutat, a tot Sumer. Llavors va demanar sis-cents vaixells per poder distribuir el blat, però com que el rei no va poder acomplir aquesta petició, Ixbi-Erra es va declarar independent.

Alguns ensi subordinats d'Ur es van sotmetre o aliar amb Ishiberra (per exemple consta el pacte amb Ishiberra de l'ensi de Kazallu Puzurnumushda). Elam (Susa) i Assur varen quedar fora del control tant d'Isin com d'Ur.

Quan Ixbi-Erra va conquerir Nippur, ciutat que pel seu caràcter religiós tenia molt de simbolisme, va ser un punt d'inflexió, i des de llavors Ixbi-Erra es va anomenar "protegit del deu Enlil", cosa que li donava la legitimitat monàrquica.

El territori governat per Ixbi-Erra va ser el més reeixit dels estats sorgits del desmembrament d'Ur III. Va poder recuperar més tard una part de Sumèria i Accàdia. Ixbi-Erra mai va utilitzar (que se sàpiga) el títol de "rei de Sumèria i Accàdia" que si que havien utilitzat els reis de la tercera dinastia d'Ur, però el va acabar adoptant el seu net Iddin-Dagan.

Segons la Llista de reis sumeris, Ixbi-Erra va governar 33 anys i el va succeir el seu fill Shu-ilishu.

Referències

Bibliografia 
 Douglas R. Frayne, 1990, Old Babylonian Period (RIME Early Periods); inclou totes les inscripcions conegudes d'Ishbi-Erra
 Amélie Kuhrt, 1995, The Ancient Near East, Routledge, 

Reis d'Isin
Sua

El país de Su o Sua era un territori de les muntanyes de Zagros poblat per l'anomenada gent de Su, probablement formada per elements iranians antics com els gutis, i per nouvinguts, i també per poblacions d'arrel elamita. La gent de Su estava aliada amb els elamites i els dos pobles van destruir la ciutat d'Ur, a Sumer, a mitjans del , però en van ser expulsats cinc anys més tard.

Referències 

Elam
Sumer
Sinuiju

Sinuiju (en coreà: 신의주시) és una ciutat de Corea del Nord. Sinuiju és la capital de la província de Pyongan del Nord.

La zona econòmica especial de Sinuiju va ser establerta per llei el dia 12 de setembre de l'any 2003. El seu règim econòmic és capitalista a imitació de les noves zones econòmiques de la Xina. La seva bandera i el seu escut van ser adoptats l'1 d'octubre de l'any 2003. La seva bandera és d'una proporció 2:3, de color blau cel, amb una flor de lotus blanca. En l'emblema, apareix una flor de lotus i el nom del país (República Democràtica Popular de Corea) en la part superior. El nom de la ciutat està escrit en la part inferior. Hi ha una indústria de fabricació de cosmètics en la ciutat.

Ciutats de Corea del Nord
Exèrcit Volcà

L'Exèrcit Volcà fou una escissió del FROLINAT (Front d'alliberament nacional del Txad) de la zona centreoriental que inicià Mahamat al-Baglani de tendència islàmica fundamentalista, de curta durada, i que va acabar submergida a la branca ètnicament àrab que va dirigir fins a la seva mort Acyl Ahmed i posteriorment As Sheick Ibn Oumar, ja llavors sota el nom de Consell democràtic revolucionari del Txad.

Una condecoració donada per Acyl Ahmed al cònsol del Txad a Barcelona Xavier Nart té com a motiu un falcó que porta una bandera que és la bandera històrica tradicional del FROLINAT.

Alburkan és la grafia occidental de la paraula àrab "volcà", i per això aquest grup és esmentat també com a Front Alburkan.

Història del Txad
Forces armades populars del Txad

Les Forces Armades Populars del Txad és el nom de les unitats militars del FROLINAT (Front d'alliberament nacional del Txad) unificat a Faya el juny de 1978 (FROLINAT Primer Exèrcit, FROLINAT Segon Exèrcit, FROLINAT Exèrcit Volcà).

La bandera del FROLINAT que onejava a la seva seu a Faya va ser cosida a Barcelona i portada allí per l'advocat Xavier Nart.

Enllaços externs 
 Chad. PRINCIPAL ARMED FACTIONS, 1975-87 Library of Congress
 Chad a World Statesmen

Història del Txad
Forces de l'Iraq Lliure

Les Forces de l'Iraq Lliure és una organització militar iraquiana creada pels Estats Units d'Amèrica amb exiliats iraquians, que constitueix la branca armada del Congrés Nacional Iraquià dirigit per Ahmed Chelabi.

Entrenats en un campament d'Hongria, uns set-cents soldats que formaren el nucli essencial d'aquestes forces, foren enviats a l'Iraq abans del final de la guerra (2003), però no van jugar cap paper rellevant. Se'ls va acusar de participar en saqueigs.

Referències 

Entitats de l'Iraq
Fobos

Fobos (satèl·lit), satèl·lit del planeta Mart
 Fobos (mitologia), divinitat de la mitologia grega
Perigordià

Perigordià (de Perigord, regió de França), en prehistòria, fou una fase cultural que marcà l'inici del paleolític superior. Té una cronologia de 35.000-20.000 BP. Es va originar de la cultura anomenada mosteriana, de finals del paleolític mitjà. El terme Perigordià va ser introduït el 1933 per Denis Peyrony, que originalment distingia sis subnivells: del Perigordià I al Perigordià VI.

Al Perigordià se'l divideix en tres subfases: la primera fase (o inicial) anomenada xatelperronià (eines denticulades, ganivets de síl·lex); la segona fase o evolucionada, anomenada gravetià (puntes Font Robert, burins de Noailles); i la tercera fase o perigordià superior.

Els crítics han assenyalat que encara no s'ha trobat cap seqüència contínua d'ocupació perigordiana i que res fa suposar que precedís  la indústria aurignaciana sino que haurien pogut coexistir.

Referències

Bibliografia
Châtelperronià

El xatelperronià és una fase cultural del perigordià, pròpia de l'home de Neandertal, que es caracteritza pels raspadors terminals que predominen sobre els laterals, el desenvolupament dels burins, i que la talla es va fer més laminar. Un estri característic és el ganivet anomenat de Châtelperron, amb dors corbat. També existeixen fulles truncades. Es tendeix a fer dreta la part de darrere dels ganivets.

Referències

Vegeu també 

 Cova Foradada (Calafell)

Cultures arqueològiques del Paleolític superior
Perigordià
Gravetià

El gravetià és un període cultural del perigordià que va desenvolupar-se aproximadament 30.000 anys aC. Es caracteritza per l'abundància de burins, fins i tot associats a raspadors, perforadors o a fulles truncades. En canvi, hi ha menys raspadors i -en general- aquests són plans.

Un estri característic d'aquest període és la punta anomenada de La Gravette, de dors rectilini. Apareixen també fulles de dors rebaixat i petites puntes de dards òssies.

Al final del gravetià es va iniciar el Pre-glacial, amb uns canvis climàtics que donaran lloc a variacions en la indústria material.

Venus de Renancourt 
El juliol de 2019 es va descobrir a Renancourt, una zona d'Amiens, una venus de més de 23.000 anys d'antiguitat, pertanyent al paleolític superior, i que se sumava a 14 figuretes més trobades en un jaciment arqueològic al nord de França. Segons va informar el 4 de desembre l'Institut Nacional de Recerca Arqueològica Preventiva (INRAP) en comunicat, aquesta Venus, de 4 centímetres d'altura i tallada en guix, estava en un excepcional estat de conservació. L'estatueta representa una dona amb natges, cuixes i pits hipertrofiats, trets destacats en algunes de les venus del paleolític, i que s'ha interpretat com un culte a la fertilitat; els braços són destacats amb línies, i el rostre quasi no està marcat, tot i que té un pentinat fet amb incisions de quadrícula fina, tal com va indicar l'equip de l'INRAP que hi treballava. Es tracta d'un exemple poc freqüent de l'art típic del període gravetià.

Referències

Bibliografia 

 

Perigordià
Perigordià superior

El perigordià superior fou una fase del perigordià que es caracteritza per les anomenades puntes de Fort Robert -pedunculades- i els burins diminuts de Noailles.

De la seva fase final, existeixen moltes fulles truncades i bitruncades.

Es troben estatuetes d'animals de forma tosca i estatuetes femenines que representen dones molt grosses, cosa que s'ha associat a ritus de fertilitat.

D'aquesta època, són les primeres pintures; al començament, com a representacions de mans en negatiu -o sigui rodejada de color- o en positiu, i sèries de punts; i, més tard, sèries d'animals (al principi molt toscs, estilitzant-se més tard i fent-se policromes). Aquest tipus d'art existeix també durant l'aurinyacià, que va seguir a aquest període. Els animals es representaven de perfil, però els corns, orelles i peülles es representaven de front o de tres quarts.

Es va desenvolupar principalment a França i Catalunya i, en la seva fase final, també a Bèlgica i la zona cantàbrica.

Referències 
 

Perigordià
Protomagdelanià

El Protomagdelanià fou una cultura intermèdia derivada del Perigordià superior, que es va desenvolupar cap al 18.000 aC, abans de la fase final de l'Aurinyacià.

Només se n'han fet troballes a França.

Es va caracteritzar pels llargs burís rectes sobre fulles retocades, i manca de raspadors i perforadors. Existeixen també puntes òssies de dard fusiformes o amb base bisellada.

Bibliografia

Referències 
 

Perigordià
Aurinyacià

L'aurinyacià fou la fase cultural que va substituir el perigordià, canvi perceptible a partir del 20.000 aC aproximadament. Es creu que va ser un corrent cultural que va venir de fora, però no se sap d'on.

Es caracteritza per raspadors gruixuts, de vegades tallats en petits blocs de sílex, i per fulles retocades en una o dues vores, moltes vegades amb raspadors a la vora. Desapareixen les peces de dors rebaixat; els burins són de diferent mida amb punta dèbil. L'utillatge ossi és més abundós: puntes, punxons, etc.

En la seva fase final, es desenvolupen els burins de vegades arquejats i desapareixen les fulles retocades. Les puntes òssies de dard passen a ser de secció arrodonida, i després de base bisellada. Apareix el gravat i es multiplica ràpidament.

Es va estendre per França, Bèlgica, Catalunya, la regió cantàbrica i Anglaterra.

Eines

Art 
A nivell artístic, aquesta cultura va deixar exemples com les pintures de la cova de Beaume de Latrone (Gard) o la cova de la Mouthe, a la Dordonya. També s'han trobat petites estàtues conegudes amb el nom d'esteatopígies, trobades a Grimaldi, a Willendorf i a Sibèria.

Bibliografia

Referències 

Cultures arqueològiques del Paleolític superior
Aurinyacià
Llobregós

El Llobregós (o Riubregós, Lo Bregós) és un riu de Catalunya, afluent del Segre per l'esquerra.

Neix al terme municipal de la Molsosa, a la comarca del Solsonès i mor al Segre prop de Ponts, ja a la comarca de la Noguera després de travessar la part nord de la Segarra formant la vall que duu el seu propi nom i en la qual trobem poblacions com Castellfollit, Torà, Biosca o Sanaüja.
El seu cabal és força migrat i variable segons l'època de l'any. Una part de la Vall del Llobregós ha sigut llistat com a espai d'interès natural protegit.

Afluents
 Riera de Llanera
 Riera d'Ivorra
 Riera de Biosca
 Riera de Sanaüja

Referències 

Rius catalans de la conca del Segre
Solutrià

El solutrià és un període cultural del paleolític superior que va seguir l'aurinyacià i s'assembla a un mosterià evolucionat.

Es divideix en presolutrià, solutrià inferior, solutrià mitjà i solutrià superior.

Com a troballes específiques, cal destacar els xiulets d'os, òxids vermells per pintar els cossos, puntes de pedra en forma de fulles de llorer i de desmai, afiladors d'esperó i bastons perforats d'os. Algun dels elements més destacats en són el Roc de Sers (Charente) i les coves de Parpalló.

Referències

Bibliografia
Presolutrià

El Presolutrià és el model cultural del Paleolític Superior que marca l'inici de la cultura anomenada Solutrià, i és immediatament anterior al solutrià inferior. Presenta moltes característiques del Solutrià però encara no apareix ben definit.

Referències 
 

Solutrià
Solutrià inferior

El Solutrià Inferior és un període dins la cultura anomenada Solutrià que es va caracteritzar per puntes en forma de fulla (de llaurer o de salze) amb retoc unifacial; on apareixen pocs burís i un gran nombre de gratadors i rascadores.

Tornen a aparèixer estatuetes d'animals bastant tosques, i el gravat continua.

Referències 
 

Solutrià
Solutrià mitjà

El Solutrià mitjà deriva del solutrià inferior i és un període dins la cultura anomenada Solutrià, que es caracteritza per puntes amb forma de fulles de llorer i peces fabricades amb retoc bifacial de vegades força aplanades.

Referències 
 

Solutrià
Solutrià superior

El Solutrià superior és un període dins la cultura del Paleolític Superior anomenada Solutrià que -a més de les característiques comunes- presenta puntes de cara llisa, puntes amb mosca i algunes variacions menors. Existeixen utensilis d'os amb escotadures. A la regió Pirinenca i fins al Cantàbric presenta unes fàcies especials amb puntes de base còncava de vegades asimètriques, variant lleugerament cap al que avui és Portugal. Es va estendre per França, Anglaterra, nord de la península Ibèrica i Portugal.

La seva desaparició fou sobtada i per causes desconegudes.

Al sud-est de França va coexistir amb les cultures anomenades Rodanià i Salpetrià.

Referències 
 

Solutrià
Rodanià

El Rodanià és una cultura pròpia del sud-est de França, desenvolupada simultàniament al Solutrià superior a les regions properes, caracteritzada per microlites.

Referències

Bibliografia 
 

Cultures arqueològiques del Paleolític superior
Prehistòria de França
Salpetrià

El Salpetrià és una cultura pròpia del sud-est de França, desenvolupada simultàniament al Solutrià superior a les regions properes, caracteritzada per microlites.

Referències

Bibliografia 
 Escalon de Fonton, M. (1975) « Problèmes relatifs à la position géo-chronologique de l'Arénien, du Salpêtrien et du Magdalénien dans le Midi de la France», Cahiers ligures de Préhistoire et d'Archéologie, 24, p. 85-109.

Cultures arqueològiques del Paleolític superior
Prehistòria de França
Magdalenià

El magdalenià és una cultura del paleolític superior que es va estendre per la península Ibèrica i els territoris on actualment hi ha França, Suïssa, i Alemanya. A Catalunya, se l'anomena epigravetià.

Es divideix en dos períodes: magdalenià inferior i magdalenià superior, cadascú al seu torn subdividit en tres estadis (I, II i III). A Anglaterra, existeix una cultura paral·lela al final del magdalenià, anomenada creswillià.

A Urtiaga, s'ha trobat un crani que es considerà magdalenià. Té unes característiques cro-magnonoides: índex frontal, vèrtex transversal, maxil·lozigomàtic, artèria parietal i angle basilar (vegeu craniologia i craniometria).

S'han trobat també encluses de pedra, ossos amb mosca, suposats punyals de corn, arpons d'os, candils de cèrvid, perles d'atzabeja i cristalls de quars (probablement, amulets). També s'han trobat algunes pintures, que normalment representen animals amb poques figures humanes. No hi apareixen varetes d'os.

Referències

Vegeu també 

 Coves d'Altamira
 Font-de-Gaume a Niaux
 Coves de Lascaux
Magdalenià inferior

El magdalenià inferior és una fase de la cultura del magdalenià, al paleolític superior.

Com a característiques comunes cal esmentar els burís, raspadors i raspadors-burís.

Té tres estadis:
 Magdalenià inferior, estadi I que es caracteritza per raederes, per estranyes peces de sílex petites i amb retocs barroers, per perforadors múltiples i per dards de base bisellada. No es coneix a les regions Pirenaica i Cantàbrica.
 Magdalenià inferior, estadi II, que està caracteritzat per l'existència de triangles escalens. Tampoc es coneix a les regions Pirenaica i Cantàbrica.
 Magdalenià inferior, estadi III, caracteritzat per puntes de dard d'os amb un bisell llarg, a vegades amb solc.

Referències

Vegeu també 
 Magdalenià superior

Magdalenià
Magdalenià superior

El magdalenià superior és una fase de la cultura del magdalenià, al paleolític superior. Té tres estadis:
 Magdalenià superior, estadi I, caracteritzat pels prototipus d'arpons. Es troben moltes estatuetes d'embalum rodó, fetes amb banya buida de ren i de vegades de marfil. També es troben els anomenats «bastons de comandament»; són bastons perforats de banya de ren que malgrat el seu nom no se sap per a què s'utilitzaven. Apareixen les primeres figures de peix i de cap de cavall. El gravat es desenvolupa. Existeixen algunes plaques de pedra calcària que representen sobretot animals. També hi ha gravats en ossos i en banyes de ren i als bastons de comandament i algunes peces modelades amb argila. S'han fet algunes troballes d'art decoratiu, amb motius geomètrics, principalment espirals. La pintura és policromada i la perspectiva s'ha redreçat. El traç és més fi. De vegades es grava els animals abans de pintar-los.
 Magdalenià superior, estadi II, caracteritzat per arpons d'una sola filera de dents i per l'existència de tridents; també hi ha puntes de mosca magdaleniana de sílex.
 Magdalenià superior, estadi III, caracteritzat per arpons de doble filera de dents, burís «pic de lloro», puntes azilianes, micro-raspadors curts, micròlits geomètrics i puntes pedunculars.

Durant aquesta fase es troben baixos relleus en simples buits, que representen cavalls, cabres, bisons, peixos, ocells i de vegades figures humanes. Es coneixen també molts dibuixos de files de cavalls de cap desproporcionadament gran.

Bibliografia

Vegeu també 
 Magdalenià inferior
 Coves de la Lluera

Magdalenià
Mesolític

El mesolític és un període cultural al final del paleolític superior, com a transició entre aquesta època i el període neolític, i la seva datació és aproximadament de cap al 9000 aC fins al 6000 aC. El mesolític es divideix en dues fases: l'epipaleolític (o fase final del paleolític) i el protoneolític (període immediatament anterior al neolític o edat dels metalls). Pràcticament abasta ja l'època postglacial, en què canvia el clima i es modifiquen les formes de viure, i per tant l'utillatge.

És durant aquest període que sorgeixen els grans boscos (a causa de la modificació climàtica) i s'extingeixen els grans animals com l'elefant llanut, el rinoceront llanut i els ossos de les cavernes. El ren emigra. En canvi, animals com el cérvol, el maguri, el isard, la cabra salvatge, el senglar i el cabirol, augmenten molt de nombre i són les peces de cacera principal, ja que els boscos fan més difícil la cacera de peces grans. També es cacen ossos, guineus, gats salvatges, teixons i altres petits mamífers; d'ocells, es cacen els ànecs, tords, faisans, gaigs, coloms salvatges i d'altres. Un animal que es multiplica és el caragol, propi de climes humits i càlids. Els caragols es mengen per milions, així com les petxines. S'hi desenvolupa la pesca, especialment al voltant dels llacs, que esdevenen centres de proliferació de cultures.

En poder viure de les fruites que recull, l'ésser humà té menys necessitat de cacera. Surt de les coves i construeix les primeres barraques (de fusta i plantes) a la vora dels rius, i els seus hàbits d'alimentació li modifiquen les característiques físiques. A la vora dels rius, s'han trobat algunes restes anomenades tallers de sílex, on es feien les noves eines que calien per al tipus de cacera que ara es practicava. Per a la cacera, s'utilitzava principalment l'arc i les sagetes, que els humans sabien disparar drets, asseguts, de genolls a terra, recolzats, cap a dalt o fins i tot mentre corrien. Les tribus es barallaven entre si segons les pintures que reflecteixen batalles d'arquers i altres combats, també cos a cos.

Enterrament de Theviec - Museu de Tolosa

Referències

Bibliografia
Epipaleolític

L'epipaleolític és una fase de la prehistòria. Correspon al període de l'Holocè en què els humans continuen mantenint les estratègies econòmiques de les societats caçadores recol·lectores paleolítiques, abans dels canvis cap a l'economia de producció (agricultura i ramaderia) pròpies del neolític. Per tant, l'epipaleolític s'inicia amb la fi de les glaciacions, que marquen el final del paleolític fa uns 10.000 anys i s'estén fins a l'adveniment de l'agricultura, però en l'ús del terme es troben variacions importants segons els diferents corrents interpretatius.

El terme, que fa servir l'arrel grega epi, és a dir, "damunt", i per tant significaria "per damunt del paleolític", fou introduït per grups d'investigació francesos a principi del  com a alternativa a l'ús de mesolític. Actualment, en l'àmbit anglosaxó, els dos termes es fan servir gairebé com a sinònims, mentre que en altres àmbits i segons els autors mesolític es reserva per a les societats que mantenen l'economia de depredació, però que desenvolupen canvis interns que donaran lloc al neolític o que han entrat en contacte amb societats neolítiques.

Durant aquest període, sorgeixen algunes cultures intermèdies: la del kebarià i l'azilià, derivat del magdalenià, són les més importants.

Una altra troballa de restes humanes a Urtiaga mostra que les característiques cromanyonoides persisteixen només parcialment evolucionant cap a l'ortognatisme (perfil recte de la cara, prescindint del nas), la rinoprosàpia (gran desenvolupament vertical de la cara en relació a la longitud de la boca) i estretesa maxil·lar (vegeu cranologia i craniometria).

Cultures 
 Asturià (epipaleolític)
 Natufià

Referències

Vegeu també 
 Epipaleolític a Catalunya

Mesolític
Azilià

L'azilià és una indústria de l'epipaleolític que es va estendre des del Cantàbric fins als Alps, i la seva cronologia va del 10500 a 9000 aC, aproximadament. Va ser definida per Edouard Piette quan va descobrir i analitzar el jaciment de Mas d'Azil. Inicialment, es va pensar que l'azilià comportava una degradació cultural del magdalenià per culpa de la manca d'aliments.

L'àrea de major presència a la península Ibèrica de l'azilià és la meitat oriental d'Astúries fins al País Basc i els jaciments principals són Zatoga a Navarra, Los Azules a Astúries i La Pila a Cantàbria. Es considera probable que algunes restes trobades en indrets del País Valencià i Catalunya siguin d'aquesta indústria; a Dosaigües, a la cova anomenada La Cocina, a Serinyà al Pla de l'Estany i a la balma de Sant Gregori de Falset.

Indústria 
Hi ha una tendència cap a la microlització amb l'aparició d'unes puntes característiques (puntes azilianes), que són unes laminetes de dors amb l'extrem en forma de punta.

Per al treball de la fusta, s'utilitzaven raspadors curts, denticulats i escotadures.

En les eines fetes amb os, hi ha una reducció de la quantitat i la varietat: hi ha arpons aplanats amb orifici allargat a la base; poques vegades estan decorats, com en el cas dels trobats a Los Azules i La lluera (Astúries), però són segurament més eficaços que els de cultures anteriors. També hi ha espàtules i punxons de material orgànic.

Art 
És molt escàs en contrast amb el període cultural anterior. Desapareix l'art rupestre i decau l'art moble, que es redueix a còdols gravats amb motius geomètrics o acolorits i una decoració geomètrica ocasional feta en ossos i espàtules, a més dels ja esmentats arpons decorats.

Tipus de vida 
Continuen amb l'estratègia de la caça i recol·lecció, però en diversifiquen els recursos. Canvien l'alimentació animal incorporant-hi el cabirol i el senglar i mantenen els cérvols i animals de les roques com la cabra. És molt significatiu el gran ús que es fa dels recursos del mar, ja siguin peixos o mol·luscs. En general, la millora climàtica de l'Holocè permet una major recol·lecció.

Al jaciment de Los Azules, s'hi va trobar un enterrament on s'havien dipositat junt al cadàver arpons decorats, còdols pintats i mol·luscs que van ser recollits a uns 30 km de distància.

Referències 

Cultures arqueològiques del Mesolític
Protoneolític

El Protoneolític és la fase darrera del mesolític.

Sorgeixen a França les cultures anomenades Sauveterrià i Tardenoisià, que es perllonguen fins al Neolític.

Bàsicament, és una prolongació cultural de l'Epipaleolític i de la cultura anomenada Azilià.

Referències 

Mesolític
Glaciacions würmianes

Les glaciacions würmianes són fases climàtiques de la Terra de tipus glacial en el paleolític mitjà i en el paleolític superior.

Després de l'anomenat interglacial Riss-Würm (125000-80000 aC), ja apareix l'humà de Neandertal a Europa i s'inicia la primera fase de les glaciacions, coneguda com a Würm I o antiga (no abans del 100000 aC i probablement cap al 75000 aC).

Aquesta primera glaciació würmiana va fer que el clima fos molt fred fins al 47000 aC i això va fer que la població de la Terra disminuís o almenys que s'estanqués.

A partir del 47000 aC i fins al 32000 aC, es va produir un estadi intermedi en la glaciació, que el separa de la segona (Würm II o mitjana). Aquest interestadi és conegut amb el nom de Göttweig, i fa el clima més temperat i produeix una revitalització de la vida humana.

La segona glaciació va durar fins al 12000 aC amb un període temperat anomenat oscil·lació de Paudorf.

Del 12000 a l'11000 aC, loscil·lació de Bølling va marcar el final del Würm II i el principi de la tercera glaciació würmiana, el Würm III, que va durar fins al 8000 aC, però amb un període temperat al mig, conegut com a oscil·lació d'Allerød (del 10000 al 9000 aC).

Després de 8000 aC, ja comença el període postglacial, de clima càlid.

Referències

Enllaços externs 
 http://nationalatlas.gov/articles/geology/a_glacial.html .

Èpoques glacials
Episodis climàtics del Plistocè
Glaciació de Mindel

La glaciació de Mindel va ser la tercera glaciació va tenir lloc als alps durant el Plistocè mitjà, aquesta part del Plistocè es va iniciar fa 781.000 (+ / - 50,000) anys i es va acabar fa uns 127,000 / 126,000 anys, i fou contemporània de la glaciació d'Elster al nord d'Europa i la glaciació d'Anglia a l'actual Gran Bretanya.

Albrecht Penck i Eduard Brückner li varen donar aquest nom pel riu Mindel, a Baviera.

La glaciació Mindel probablement es va estendre entre 460.000-400.000 anys enrere.

Referències

Bibliografia 

Paleolític inferior
Èpoques glacials
Episodis climàtics del Plistocè
Glaciació de Riss

La glaciació de Riss fou període climàtic glacial de la Terra que s'estengué aproximadament del 200.000 aC al 125.000 aC. Es tractà d'un període glacial conegut als Alps, i anàloga a les glaciacions de Wolston (Anglaterra), d'Illinois (Estats Units), i del Warthe i del Saale al nord d'Europa.

Referències 

Períodes de la prehistòria
Èpoques glacials
Alps
Episodis climàtics del Plistocè
Interglacial Mindel-Riss

L'interglacial Mindel-Riss va ser un període climàtic temperat de la Terra entre la glaciació de Mindel i la glaciació de Riss, que s'estengué aproximadament del 300.000 al 200.000 aC.

Referències 
 

Èpoques glacials
Episodis climàtics del Plistocè
Interglacial Riss-Würm

L'interglacial Riss-Würm va ser un període climàtic temperat de la Terra entre la glaciació de Riss i la glaciació de Würm, que es va produir cap al 110.000 a 90.000 aC.

Referències 
 

Períodes de la prehistòria
Episodis climàtics del Plistocè
Glaciologia
Glaciació de Günz

La Glaciació de Günz (o de Nebraska a Amèrica) fou la primera de les quatre glaciacions del Quaternari, aproximadament, es va estendre entre el -1.200.000 i el -700.000. El va seguir el període interglacial Günz-Mindel. Rep el seu nom del riu homònim.

Referències 

Períodes de la prehistòria
Èpoques glacials
Interglacial Günz-Mindel

Linterglacial Günz-Mindel, coneguda igualment com a Cromerià, fou un període temperat del Quaternari entre la glaciació de Günz i la Glaciació de Mindel.

Referències

Bibliografia 
 

Èpoques glacials
Abbevil·lià

L'abbevil·lià fou una cultura del paleolític inferior que es va desenvolupar durant la glaciació de Mindel, fa uns 300.000 anys. El terme abbevil·lià fou proposat per Henri Breuil el 1932 per a descriure la tècnica de treball de la pedra per a obtenir bifaços usant un percussor de pedra. Es creu que aquesta indústria lítica era desenvolupada per Homo erectus.Les troballes es localitzen a França (principalment als nuclis d'Abbeville i Saint-Acheul), però també s'han trobat estacions productores corresponents a l'abbevil·lià a Anglaterra (Hoxne i Swascombe), a Itàlia (Torre in Pietra) i a la península Ibèrica (Manzanares, Torralba i Ambrona). En tot cas es considerava una cultura pròpiament europea, mentre que a l'Àfrica es continua fent servir la denominació chel·lià per a referir-se a períodes tecnològics immediatament anteriors a l'Acheulià, sobretot en la vall d'Olduvai.

L'utensili principal és la destral de mà o bifaç, obtinguda a partir d'un nucli inicial de sílex o altres materials, mitjançant eliminació de les llesques grans i que presenta arestes laterals sinuoses i una punta poc treballada. No es conserven útils fets amb llesques. Potser hi havia també còdols tallats.

Referències

Enllaços externs 
 The Abbevillian Culture , 
 Early Palaeolithic. 

Cultures arqueològiques del Paleolític inferior
Homo erectus
Clactonià

El clactonià és una fàcies industrial del paleolític inferior descrita per Henri Breuil el 1932 a partir de materials del lloc epònim de Clacton-on-sea (Essex, Anglaterra).

Clactonià antic 
El clactonià data de la Glaciació de Mindel o, fins i tot a l'interglacial anterior (fa cap a uns 600.000 anys). Aquesta indústria està associada a fauna com lElephas antiquus i lElephas meridionalis, a les mateixes èpoques de l'olduvaià evolucionat o abbevil·lià (és a dir, inicis de l'axeulià). Semblava estendre's per tota lEuropa atlàntica.

Encara que sigui contemporàni a l'axeulià i hi comparteixi els seus mateixos trets tecnològics, manca de bifaços. Es caracteritza, més aviat, per un procediment d'extracció d'ascles que sovint rep aquest mateix apel·latiu (tècnica clactoniana) i que consisteix a obtenir peces de mida gran colpejant amb grans percussors, en general passius (percussor dorment). Les ascles així obtingudes es distingeixen pel taló gruixut, gairebé sempre llis o cortical, i amb un contracoide molt prominent.

No es tracta pròpiament d'una indústria només amb ascles, sinó que posseïa diversos tipus deines nuclears, fonamentalment, còdols tallats, elaborats sobre blocs angulosos de sílex. A més a més, gran part de les ascles s'extreien a través de tècniques que es presentaven a altres cultures de l'edat de pedra.

Tot i això, el clactonià, més que una cultura o una fàcies, podria tractar-se d'una tècnica de talla que es feia servir indiferentment per a l'extracció d'ascles o el seu retoc amb percussor dur. Aquest retoc solia tenir d'objecte obtenir una profunda escotadura o fonadura en el fil, a través d'un únic asclat molt penetrant i marcat: losca clactoniana. Entenent-lo això, el clactonià va existir a dins de l'axeulià (potser com a variant, al llarg de tot el seu desenvolupament) i, fins i tot, durant etapes anteriors.

Evanosià 
En evolucionar, a l'interglacial Mindel-Riss, el clactonià diversifica el seu utillatge, pel que comença una etapa diferent, levanosià o taiacià; el qual, alhora, dona lloc a les anomenades indústries tipus Curson. L'evanosià, que també manca de bifaços, ja posseeix eines com les rascadores i troncatures -virtualment idèntiques a les del paleolític superior-, a més a més de còdols tallats, poliedres, osques i denticulats.

Micoquià 

L'etapa anomenada micoquiana apareix avançada ja la glaciació de Würm a l'actual França. No presenta grans diferències amb l'evanosià, únicament un tipus molt concret de bifaços, anomenats bifaços micoquians, que caracteritzen les fases més evolucionades del clactonià.

Referències 

Cultures arqueològiques del Paleolític inferior
Micoquià

El micoquià és una indústria lítica de finals del paleolític mitjà, entre a finals del període interglacial Riss-Würm i principis de la glaciació Würm (aproximadament entre el 130.000 fins al 70.000 aC). El micoquià va derivar en el taiacià

Indústria lítica 
El micoquià es distingeix tecnològicament per l'aparició de bifaces clarament asimètriques. El seu descobridor, i qui el va anomenar, va ser l'arqueòleg i comerciant d'art Otto Hauser. En 1906, Hauser va vendre una gran quantitat de bifaces (anomenades en francès coins Micoque) que va trobar a les excavacions de La Micoque (a Las Eisiás de Taiac, Dordonya, França) als museus i col·leccionistes.Les formes especials de les destrals de mà de La Micoque exhibeixen sovint una base arrodonida. El problema amb el terme «micoquià» és que les excavacions posteriors han revelat una col·locació temporal més antiga per a les destrals de La Micoque, que actualment estan datades en la glaciació Riss.

Un artefacte més extens del micoquià és el Keilmesser (ganivet bifaç), que té una cronologia més clara a Europa Central. A partir d'aquí alguns arqueòlegs han proposat substituir el terme «grup Keilmesser» per «Micoquià».

Els artefactes del micoquà es distribueixen per tot Europa oriental i Europa central. A Alemanya es poden trobar a Balver Höhle i Lonetal.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Musée national de Préhistoire

Enllaços externs 

 Geröllgeräte-Industrien  
 Rosendahl, G. (2004), Die oberen Schichten von La Micoque. 

Cultures arqueològiques del Paleolític mitjà
Mosterià

El mosterià és una cultura o període que es desenvolupa a partir del 70.000 aC aproximadament, a la part final del paleolític inferior, durant els períodes glacials Würm I i Würm II i el període interglacial entre ambdós. Rep aquest nom pel jaciment a la cova de Lo Mostièr, situada a Paisac lo Mostièr (Peyzac-le-Moustier), al Perigord (departament de Dordonya, Aquitània).

Deriva directament, amb tota probabilitat, de la cultura anomenada acheulià i les seves contemporànies.

Apareixen destrals bifacials, triangulars o cordiformes, puntes, peces amb mosques, rascadors, peces denticulades, ganivets de dors rebaixat tallats en amples ascles de pedra, burins, raspadors i perforadors.

Els investigadors Henri Breuil, Denis Peyrony, François Bordes, L. i S. Binford, P. Mellars, N. Rolland, H. Dibble i E. Böeda van analitzar aquest període i, finalment, es va establir una classificació del mosterià en els cinc tipus següents: de tradició aucheliana (A i B), mosterià típic, charentià o Quina Ferrassie, mosterià de denticulats i basconià o Olha.

El mosterià evolucionat és un model cultural avançat del mosterià, desenvolupat ja al paleolític superior, i que es confon i es classifica dins el solutrià.

De tradició aucheliana 
 Tipus A: arcaic. Bifaços cordiformes i triangulars en proporció entre el 5 i el 40%, índex de rascadors entre 20 i 45%, baix percentatge de ganivets de dors.
 Tipus B: evolucionat. Pocs bifaços, gran desenvolupament de ganivets de dors, làmines, descens d'eines mosterianes llevat els denticulats.

Mosterià típic 
Caracteritzat per l'escassetat de rascadors i peces bifacials, i l'abundància de puntes.

Charentià o de La Quina-La Ferràssie 

Caracteritzat per l'escassetat de destrals bifacials, i amb rascadors convexos grossos i d'altres d'ampli retoc bifacial.

Mosterià de peces denticulades 
Caracteritzat per l'escassetat de rascadors i puntes. Abunden les peces amb mosques i denticulades. Absència de bifaços.

Basconià o Olha 
El va proposar Bordes per explicar la presència abundant de tallants al País Basc i Cantàbria. Es caracteritza per uns conjunts de tipus Quina o charentià evolucionat.

A Catalunya, el que es presenta és el mosterià amb peces denticulades.

Referències

Vegeu també 
 Tècnica Levallois.

Bibliografia 

Cultures arqueològiques del Paleolític mitjà
Interglacial de Göttweig

L'Interglacial de Göttweig és un interestadi produït entre el 47.000 i el 32.000 aC que separa la glaciació Würm I de la Würm II. En aquest període el clima es va fer més temperat i es va produir una revitalització de la vida humana.

Referències 

Èpoques glacials
Crani

El crani és una estructura òssia que es pot trobar en molts animals que se serveixen d'un bastiment per protegir l'encèfal. Es poden distingir dues parts diferenciades: el neurocrani, que és el crani pròpiament dit, i recobreix l'encèfal de l'exterior; i l'esplencnocrani, d'on sorgeixen les mandíbules. El crani, juntament amb els ossos de la cara, forma la calavera o cap ossi. Una calavera sense l'esplencnocrani és simplement un crani; aquesta és la font d'un error molt freqüent en l'ús de la terminologia.

Modificacions al llarg del temps 
Amb el pas dels milers d'anys, el crani ha anat patint diverses modificacions. A causa de la mida del cervell, que ha anat augmentant d'espècie en espècie, ha provocat que tots els humans tinguem un vestigi al nostre cos: el queixal del seny. Fa milions d'anys, el nostre crani era similar al d'espècies anteriors a nosaltres, però, la capacitat del cervell no. Ha anat augmentant el seu volum, a conseqüència d'anar evolucionant, i això ha proporcionat alteracions. Tot i això, és un detall mínim que no és perjudicial per a la salut. Senzillament, la idea és que en modificar-se aquesta estructura òssia hi ha hagut també una variació a l'estructura bucal, deixant lloc a una nova dent, encara que actualment la considerem innecessària.

El crani humà 

Conté els següents ossos: 
 Esfenoide
 Etmoide
 Frontal
 Occipital
 Parietal (2)
 Temporal (2)
 Ossos wormians (quantitat variable)

Al temporal podem trobar 6 ossicles de l'orella.

Cranis animals

Referències

Vegeu també 
 Deformació cranial voluntària
 Picnodisostosi
 Craniosinostosi
 Frenologia
 Craniometria
 Plagiocefàlia
 Trepanació

Enllaços externs 
 Skull - anatomy tutorial. 2013 
 Wormian bones. Dr. T. Luijkx, A. Prof F. Gaillard, et al. Radiopaedia.org. 

 
Craniometria
Dàlmata

El dàlmata és una llengua romànica extinta que fou parlada a Dalmàcia, entre l'illa de Krk (italià Veglia) i Dubrovnik (Ragusa). Era dividida en dos dialectes: el ragusà, parlat a la ciutat de Ragusa (Dubrovnik) i desaparegut al final del , i el veglioto, parlat a l'illa croata de Krk (en italià, Veglia) que s'extingí el 1898 quan morí el seu últim parlant, anomenat Tuone Udaina. Aquest dialecte fou preservat gràcies al lingüista italià Matteo Bartoli qui entrevistà Udaina.

Característiques 
Pertany al grup romànic oriental. En un temps se suposava que aquesta llengua era la baula que mancava entre el romanès i l'italià, però avui dia se sap que era molt distant del romanès, fins i tot dels dialectes romanesos propers, com per exemple l'istroromanès, parlat a Ístria (a Croàcia).

És interessant notar com el dàlmata va mantenir les paraules llatines relatives a la vida urbana que el romanès havia perdut. Se suposa que la població dàlmata havia tingut una vida urbana força activa, mentre que els romanesos foren obligats a fugir a les muntanyes durant l'època fosca.

Referències 

 
Llengües balcoromàniques
Llengües italodàlmates