Enclusa

L'enclusa, a Mallorca encruia, és una de les eines fonamentals de la forja. Consisteix en una massa d'acer que té un cos central rectangular i dues punxes, dites bigòrnies, a cada extrem. Una de les bigòrnies és cònica i l'altra acostuma a ser en forma de piràmide quadrada. Estan construïdes en acer modelat o forjat i tenen la cara superior i les banyes lleugerament trempades, ja que és la part que rep més cops. Sobre de l'enclusa es dona forma als metalls calents, colpint-los amb martells, maces o malls. Els doblecs o corbes s'aconsegueixen picant els metalls sobre els cantells o corbes de les banyes.

Les encluses són tan massives com és possible, perquè com més gran és la seva inèrcia, més eficientment fan que l'energia de les eines de cop es transfereixi a la peça de treball. En la majoria dels casos, l'enclusa s'utilitza com a eina de farga. Abans de l'arribada de la tecnologia de soldadura moderna, era l'eina principal dels treballadors del metall.

La gran majoria de les encluses modernes estan fetes d'acer fos que ha estat tractat tèrmicament amb cimentació o inducció elèctrica. Les encluses econòmiques s'han fet de ferro colat i acer de baixa qualitat, però es consideren inadequades per a un ús seriós, ja que es deformen i no reboten quan són colpejades.

Estructura 

La superfície de treball principal de l'enclusa es coneix com a cara. Generalment està feta d'acer endurit i ha de ser plana i llisa amb vores arrodonides per a la majoria de treballs. Qualsevol marca a la cara es traslladarà a l'obra. A més, les vores afilades tendeixen a tallar el metall que es treballa i poden provocar esquerdes a la peça de treball. La cara està endurida i temperada per resistir els cops del martell de ferro, de manera que la cara de l'enclusa no es deforma amb l'ús repetit. Una cara d'enclusa dura també redueix la quantitat de força perduda en cada cop de martell. Els martells, les eines i les peces de treball d'acer endurit no han de colpejar directament la cara de l'enclusa amb tota la força, ja que poden danyar-la; això pot donar lloc a un trencament o deformació de la cara de l'enclusa.

La banya de l'enclusa és una projecció cònica que s'utilitza per fer diverses formes rodones i és generalment d'acer o ferro sense endurir. La banya s'utilitza principalment en operacions de flexió. També la utilitzen alguns ferrers com a ajuda per a "estirar" la peça (fer-la més llarga i prima). Algunes encluses, principalment europees, estan fetes amb dues banyes, una de quadrada i una altra de rodona. A més, algunes encluses es fan amb banyes laterals per a treballs especialitzats.

El graó (step) és la zona de l'enclusa entre la "banya" i la "cara". És suau i s'utilitza per tallar; el seu propòsit és evitar que es faci malbé la cara d'acer de l'enclusa fent-hi aquestes operacions i per no danyar el tall del cisell, encara que molts ferrers defugien aquesta pràctica ja que amb el pas del temps danyaria l'enclusa.

El forat resistent (hardie hold) és un forat quadrat en el qual es col·loquen eines especialitzades de conformació i tall, anomenades "eines resistents". També s'utilitza en operacions de punxonat i doblegat.

El forat pritchel és un petit forat rodó que està present en la majoria de les encluses modernes. Algunes encluses en tenen més d'una. S'utilitza principalment per punxar. De vegades, els ferrers col·locaran una segona eina en aquest forat per permetre al ferrer més flexibilitat quan utilitzi més d'una eina d'enclusa.

Col·locació 

Cal col·locar una enclusa sobre una base robusta feta d'un material resistent als impactes i al foc. Requereix estar fermament subjecta a la base, de manera que no es mourà quan es colpeja amb un martell. Una enclusa solta és extremadament insegura, ja que pot caure de la base i és una eina de forja ineficaç. Els mètodes habituals per fixar una enclusa són punxes, cadenes, corretges d'acer o ferro, cargols on hi ha forats i cables. Un ferrer utilitzaria el que tingués a mà, sempre que mantingués l'enclusa fermament al seu lloc. L'enclusa es col·loca tan a prop de la forja com sigui convenient, generalment a no més d'un pas de la forja per evitar la pèrdua de calor a la peça de treball.

La base més comuna tradicionalment n'era un tronc de fusta dura o una fusta gran enterrada uns metres al terra de la farga. Això es va fer perquè l'enclusa estigués immòbil quan es feien feines pesades sobre l'enclusa. A l'era industrial es va disposar de bases de ferro colat. Tenien l'avantatge d'afegir pes addicional a l'enclusa, fent-la més estable alhora que l'enclusa no es movia. Aquestes bases són avui molt buscades pels col·leccionistes. Quan el formigó es va estendre, hi va haver una tendència a fabricar bases d'enclusa reforçades d'acer per part d'alguns ferrers, encara que aquesta pràctica s'ha abandonat en gran manera. En temps més moderns, moltes encluses s'han col·locat sobre bases fabricades amb acer, sovint una secció curta i gruixuda d'una gran biga en I. A més, les bases se n'han fet de fusta dimensional cargolada per formar un gran bloc o bidons d'acer plens de sorra saturada d'oli per proporcionar-hi un efecte amortidor. En els últims temps, les bases de trípode d'acer fabricat s'han popularitzat entre alguns ferrers.

Tipus 

Hi ha molts dissenys d'encluses, que sovint es fan a mida per a un propòsit específic o per satisfer les necessitats d'un ferrer en particular. Per exemple, hi havia encluses fetes específicament per a ferradors, ferrers generals, tallers, fabricants de cadenes, armers, afinadors de serres, carreters, boters i molts altres tipus de treballadors del metall. La majoria d'aquests tipus d'enclusa semblen idèntics, però alguns són radicalment diferents. Les encluses dels fabricants de serra, per exemple, són generalment un gran bloc rectangular d'acer. Les encluses de ferrer tendeixen a ser rectangulars amb un forat, però sense banya.

L'enclusa del ferrer comú està feta d'acer forjat o fos, de ferro forjat amb una cara d'acer dur o de ferro colat amb una cara d'acer dur. Les encluses de ferro colat no s'utilitzen per a la forja, ja que són incapaces de resistir-ne l'impacte i s'esquerdaran i s'abonyegaran. A més, les encluses de ferro colat sense una cara d'acer dur no tenen el rebot que una enclusa més dura faria i cansarà el ferrer. Històricament, algunes encluses s'han fet amb una cara de treball superior llisa d'acer endurit soldada a un cos de ferro colat o de ferro forjat, tot i que aquest mètode de fabricació ja no es fa servir. En un extrem, l'enclusa comuna del forjador té una bick cònica (bick, banya) sortint que es fa servir per martellejar peces corbes. L'altre extrem s'anomena normalment "taló". Ocasionalment, l'altre extrem també està proveït d'una banya, en part rectangular de secció. La majoria d'encluses fetes des de finals del  també tenen un forat resistent on es poden introduir diverses eines, com el tallador d'enclusa o el cisell calent, i subjectar-se per l'enclusa. Algunes encluses tenen diversos forats resistents, per acomodar una varietat més àmplia d'eines. Una enclusa també pot tenir un coixinet més suau per al treball de cisell.

L'enclusa per a un martell de potència se sol recolzar sobre un bloc d'enclusa massiu, de vegades amb un pes superior a 800 tones per a un martell de 12 tones; aquest altre cop descansa sobre una sòlida base de fusta i maçoneria o formigó.

Una enclusa pot tenir una marca que indiqui el seu pes, fabricant o lloc d'origen. Les encluses de fabricació estatunidenca sovint es marcaven en lliures. Les encluses europees de vegades es marquen en quilograms. Les encluses angleses sovint eren marcades en CWT; la marca constava de tres números, que indicaven CWT, quart de CWT i lliures. Per exemple, un 3-1-5, si existís aquesta enclusa, seria 3×112 lliures + 1×28 lliures + 5 lliures = 369 lb ≈ 168 kg.

Les encluses barates fetes d'acer inferior o ferro colat i que sovint es venen a les ferreteries detallistes, es consideren inadequades per a un ús seriós, i sovint se'ls anomena "ASO" o "objectes en forma d'enclusa". Els ferrers aficionats han utilitzat vies de ferrocarril, dents de carretons elevadors o fins i tot simples blocs d'acer com a encluses improvisades.

Un torn de metall pot tenir una petita enclusa integrada en el seu disseny.

Aquests dissenys s'han originat en diverses ubicacions geogràfiques.

 Francesa: la superfície superior disminueix d'amplada per tots dos costats, i n'acaba en punta a cada banda.
 Espanyola: la superfície superior disminueix d'amplada en un sol costat.
 Bigòrnia (o picòrnia, bigorna o bicòrnia): enclusa molt petita, normalment de dues puntes, utilitzada per ferrers i llauners.

Història 
Les encluses es van fer primer de pedra com a eina de pedra lítica, després de bronze i més tard de ferro forjat. A mesura que l'acer es feia més fàcilment disponible, les encluses s'hi van adaptar. Això es va fer per donar a l'enclusa una cara dura i evitar que l'enclusa es deformés a causa dels impactes. Molts estils regionals d'encluses van evolucionar al llarg del temps a partir del simple bloc que utilitzaren per primera vegada pels ferrers. La majoria de les encluses que es troben avui als Estats Units es basen en l'enclusa de Londres de mitjans del .

L'enclusa d'acer de ferro forjat es va produir fins a principis del . Durant els segles XIX i XX, aquest mètode de construcció va evolucionar per a produir encluses de molt alta qualitat. El procés bàsic n'implicava palanques de soldadura de ferro forjat juntes per a produir la forma desitjada. La seqüència i la ubicació de les soldadures van variar entre diferents fabricants d'encluses i el tipus d'enclusa que es fabricava. Al mateix temps, s'estaven fabricant als Estats Units encluses de ferro colat amb cares d'acer. En les albors del segle XX van començar a produir-se les encluses d'acer modelat sòlid, així com dues peces forjades d'encluses fetes de forges tancades. Les modernes generalment n'estan fetes enterament d'acer.

Hi ha moltes referències a encluses en grec antic i escriptures egípcies, incloent-hi les obres d'Homer.

Dins l'etologia i biologia general 
L'aplicació dels principis de l'enclusa és anterior a la pràctica humana històrica, i n'hi ha un bon nombre d'exemples entre diverses espècies d'animals. Alguns dels exemples etològics més documentats de l'ús d'eines pels animals salvatges són de ximpanzés observats usant martells de fusta o pedra per a esquerdar nous, amb troncs o roques que fan servir com a encluses. Menys formalment, alguns ocells com algunes espècies de candidiasis han estat coneguts durant segles per trencar les petxines dels caragols dels quals s'alimenten, colpejant-los sobre les roques. Altres espècies d'ocells tenen hàbits similars, especialment algunes de les pites tropicals, i els ocells individuals de moltes d'aquestes espècies tenen les seves pròpies encluses particulars on s'acumulen les seves petxines rebutjades.

En la cultura popular

Televisió i cinema 

L'enclusa d'un metal·lúrgic típic, amb banya en un extrem i cara plana a l'altre, és un complement estàndard per a gags de dibuixos animats, com l'epítom d'un objecte pesat i maldestre que és perfecte per caure sobre un antagonista. Aquesta metàfora visual és habitual, per exemple, als curts Looney Tunes i Merrie Melodies de Warner Brothers, com els de Wile E. Coyote i el Road Runner. Les encluses dels dibuixos animats també apareixen en un episodi de Gilmore Girls, en què un dels personatges principals intenta mantenir una conversa sobre "On anaren a parar totes les encluses?", una referència a la seva caiguda en desús a escala general. Animaniacs va fer gags freqüents sobre el tema al llarg de la seva carrera, fins i tot creà un regne anomenat "Anvilania", l'únic producte nacional del qual són les encluses.

Llibres 
Els nans eren ferrers que utilitzaven les encluses per treballar els metalls en Les Cròniques de Nàrnia de CSLewis, més emblemàtics en El nebot del mag i El príncep Caspian; així com en El hòbbit de J. R. R. Tolkien.

Música 

Les encluses s'han utilitzat com a instruments de percussió en diverses composicions musicals famoses, com ara:

 Louis Andriessen: De Materie (Part I), que inclou un solo estès per a dues encluses
 Kurt Atterberg: Simfonia núm. 5
 Daniel Auber: òpera Le Maçon
 Alan Silvestri: El retorn de la mòmia
 Arnold Bax: Simfonia núm. 3
 The Beatles: Maxwell's Silver Hammer fa un ús destacat de l'enclusa. El seu roadie Mal Evans va jugar a l'enclusa.
 Benjamin Britten: The burning fiery furnace
 Aaron Copland: Simfonia núm. 3
 Don Davis: La trilogia de Matrix
 Brad Fiedel: Terminator
 Neil Finn: "Song of the Lonely Mountain", escrit per als crèdits finals dEl hòbbit: Un viatge inesperat Gustav Holst: Segona Suite en Fa per a Banda Militar, que inclou un moviment titulat "Song of the Blacksmith"
 Nicholas Hooper: Harry Potter i el príncep mestí James Horner: el va utilitzar àmpliament enAliens i altres pel·lícules seves com Flightplan, Misteriosa obsessió i Titanic. Metallica: For Who The Bell Tolls 
 Randy Newman: Toy Story 3 Carl Orff: Antígona Howard Shore: trilogia cinematogràfica El Senyor dels Anells. S'utilitza principalment per al tema d'Ísengard.
 Juan María Solare: Veinticinco de agosto, 1983 i Un ángel de hielo y fuego John Philip Sousa: Habitants del món occidental, en què el segon moviment, L'home blanc, demana dos parells d'encluses, l'una petita i l'altra gran.
 Josef Strauss: Feuerfest!, op. 269 (1869). El títol significa "ignífuga". Aquest va ser el lema de l'empresa de caixes ignífugues Wertheim, que va encarregar l'obra.
 Edgard Varèse: Ionització Giuseppe Verdi: Il trovatore, amb el famós Anvil Chorus Richard Wagner: Der Ring des Nibelungen en Das Rheingold en l'escena 3, utilitzant 18 encluses afinades en fa en tres octaves, i Siegfried a l'acte I, en particular la "Cançó forjada de Siegfried" (Nothung! Neidliches Schwert!)
 William Walton: La festa de Belshazzar
 John Williams: Tauró, Star Wars episodi III: La venjança dels Sith

LAnell dels Nibelungs de Wagner destaca per l'ús de l'enclusa com a percussió aguda. La gran majoria d'obres existents utilitzen l'enclusa com a no tocada. No obstant això, les encluses afinades estan disponibles com a instruments musicals, encara que inusuals. No s'han de confondre amb les "encluses de serradors que es fan servir per "afinar grans fulles de serra circular. Les encluses d'acer s'utilitzen per afinar per utilitzar-les com a instruments musicals, perquè les basades en part en ferro colat i materials similars donen un so més apagat; això es valora realment en la indústria, ja que les encluses d'acer pur són molestament sorolloses, encara que energèticament més eficients. El martell i l'enclusa han gaudit d'una popularitat diferent en els papers orquestrals. Robert Donington va assenyalar que Sebastian Virdung els anota en el seu llibre de 1510, i Martin Agricola els inclou en la seva llista d'instruments (Musica instrumentalis deudsch, 1529) en gran part com un compliment a Pitàgores. En temps premoderns o moderns, les encluses apareixen ocasionalment en obres operístiques de Berlioz, Bizet, Gounod, Verdi i Wagner, per exemple. Normalment s'utilitzen parells d'encluses afinades a la tercera part.

En la pràctica, les orquestres modernes solen substituir un tambor de fre o una altra estructura d'acer adequada que sigui més fàcil d'afinar que una enclusa real, tot i que es pot mostrar un puntal en forma d'enclusa visiblement convincent si es desitja. En Das Rheingold'' Wagner va anotar nou encluses petites, sis de mitjanes i tres de grans, però les orquestres poques vegades es poden permetre una instrumentació d'aquesta escala.

Referències

Vegeu també 

 Ferro

Eines
Metal·lúrgia