alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Věra Chytilová

Věra Chytilová (Ostrava, 1929. február 2. – Prága, 2014. március 12.) cseh filmrendező.

Élete 
Egyetemi tanulmányait a Brnói Egyetemen végezte el építészet szakon. 1957-1962 között a Filmművészeti Főiskola hallgatója volt. Eredetileg filozófus, majd építész-hallgató volt, de dolgozott modellként, rajzolóként, és retusőrként is.

Mielőtt felvették volna a prágai Művészeti Főiskolára (FAMI), de már a Barrandov filmgyárban dolgozott, 1953-1957 között. 1959-től készített rövid- és dokumentumfilmeket. Első játékfilmje 1963-ban készült el (Éva és Vera). A világ automatabüfében (1965) Hrabal-adaptáció volt egy többszerzős összeállításban.

Nemzetközi feltűnést a Százszorszépek (Sedmikrásky) keltett (1966), egy olyan film, amely mind a mai napig lenyűgözi az avantgárd frissesség kedvelőit. A film főhősei: két lány, Marie I és Marie II, a destrukció gátlástalan absztrakciói. A rendező filozófiai burleszknek határozta meg a film műfaját, és a középkori moralitások jó-rossz ellentétpárjának logikája szerint vizsgálja a modern világ érték(telenség)-rendjét.

A paradicsomi fák gyümölcseit esszük című filmje (1969) szintén filozofikus, szürreális stílusú film, az a férfi-nő, igaz-hamis viszonyokat boncolja.

A prágai tavaszt (1968) követően – sokakkal együtt – nem filmezhetett. 1976-ban készíthetett csak újra filmet: Játék az almáért. Szülészeten játszódó bizarr komédia, az újjászületés szimbóluma. A film főszereplője: Jiří Menzel.

A Csapdák című filmje (1998) hűen ábrázolja a XX. század végének feje tetejére áll(ítot)t világát, amelyben alig van erkölcs, tisztesség, igazság helyette mindent eláraszt a becstelenség, hazugság, csalás. A film utolsó 10 percének minden egyes mondata esszenciaként hat.

Chytilová a prágai FAMU (filmakadémia) filmrendező szakán oktatott. Tanítványai között volt a magyar Nemes Gyula is.

Filmjei 
 Konec jasnovidce (1957)
 Dum na orechovce (1959)
 K. úr (1960)
 A zöld út (1960)
 Mennyezet (1962)
 Egy zsák bolha (1962)
 Éva és Vera (1963)
 Gyöngyök a mélyben (1965)
 Százszorszépek (1966)
 A paradicsomi fák gyümölcseit esszük (1969)
 Kamaradi (1971)
 Játék az almáért (1976)
 Az idő könyörtelen (1978)
 Panelsztori (1979)
 Elakadás (1981)
 Chytilová Forman ellen (1981)
 Egy faun megkésett délutánja (1983)
 Prága – Európa nyugtalan szíve (1984)
 Farkaslak (1986)
 A bolond és a királynő (1987)
 Egyet ide, egyet oda (1988)
 Mi prazané mi rozumeji (1991)
 Az örökség (1992)
 Csapdák (1998)
 Vzlety a pády (2000)
 Kiűzetés a Paradicsomból (2001)
 Pátráni pó Ester (2005)
 Szép pillanatok (2006)

Díjai 
 Mannheimi nagydíj (1963) Éva és Vera
 Bergamói nagydíj (1966)
 Ezüst Hugó-díj (1969, 1976)
 Pilsen-i filmfesztivál díja (1990, 1993)
 Elvira Notari-díj (1998) Pasti, pasti, pasticky
 Karlovy Vary-i életműdíj (2000)
 a cseh kritikusok díja (2001) Vzlety a pády

Jegyzetek

Források 
 
 
 
 Filmkatalógus.hu

További információk 

Cseh filmrendezők
Cseh forgatókönyvírók
Cseh nők
1929-ben született személyek
2014-ben elhunyt személyek
Csehszlovák költők, írók
Ostravaiak
Osztrák Gedenkdienst

Az Osztrák Gedenkdienst (Holokausztemlékező-szolgálat) keretében önkéntesen dolgozó fiatalok az osztrák katonai szolgálat helyett a legfontosabb holokauszt-intézményekben végeznek polgári szolgálatot világszerte.

A Gedenkdienst alapítója egy politológus, dr. Andreas Maislinger Innsbruckból (Ausztria Tirol tartományának fővárosa), aki ezzel a német Aktion Sühnezeichen (Engesztelési Akció) gondolatát vette át. Maislinger maga önkéntesként dolgozott az Aktion Sühnezeichen keretében Auschwitz-Birkenau múzeumában.

1991-ben az osztrák kormány hivatalosan elismerte, hogy a Gedenkdienst a fegyveres katonai szolgálat teljesítésével egyenértékű. Így alakult meg egy független, de anyagilag elsősorban a belügyminisztérium által támogatott szervezet. A Gedenkdienst szándéka, hogy segítsen beismerni Ausztria bűnrészességét a holokausztban, és tudatosítsa mindnyájunk felelősségét egy „soha többé!”-ért folytatott harcban (idézet Franz Vranitzky, volt osztrák kancellár 1993 júniusában Jeruzsálemben tartott beszédéből).

Az osztrák Gedenkdienst az egész világra kiterjedő, egyedülálló hálózat, mely azoknak a holokausztalapítványoknak és -emlékhelyeknek áll rendelkezésére, amelyek múzeumokban, könyvtárakban, okiratgyűjteményekben stb. ezt a segítségnyújtást igénybe akarják venni. 1992 óta összesen több mint száz szolgálattevő – többnyire húsz év körüli fiatal férfi – dolgozott illetve dolgozik a holokausztintézményekben és segít ezzel a holokauszt történetének feldolgozásában, otthon végzett fegyveres katonai szolgálat helyett.

A Österreichischer Auslandsdienst az osztrák kormány nevében jogosult, hogy Gedenkdienst résztvevőket küldjön az egész világon létező társszervezetek intézményeibe.

További információk 
 www.gedenkdienst.info
 www.gedenkdienst.org 

Osztrák kultúra
Intézmények
Holokauszt

de:Österreichischer Gedenkdienst
fi:Itävaltalainen Joukkotuhon Muistotyö
lv:Austrijas Holokausta Memorālais Dienests
pt:Serviço Austríaco em Memória do Holocausto
ru:Австрийская мемориальная служба
Dinnye (egyértelműsítő lap)

Görögdinnye (Citrullus lanatus) – Afrika déli részéről származó haszonnövényfaj, a tökfélék családjába tartozik
 Sárgadinnye (Cucumis melo) – ázsiai eredetű haszonnövényfaj, szintén a tökfélék közé tartozik
 Királydinnye (Tribulus terrestris) – gyomnövény, a fentiekkel nem tartozik egy családba
Arnulf Baring

Arnulf Baring (Drezda, 1932. május 8. – Berlin, 2019. március 2.) konzervatív német történész, publicista, eredetileg jogász.

Életpályája
Berlinben érettségizett 1950-ben, egyetemi tanulmányait Hamburgban, Berlinben a Freie Universität-en, Freiburgban, Párizsban és a New York-i Columbia Egyetemen folytatta. 1969–1976 között a berlini FU politikatudomány-professzora, 1976-1998-as nyugdíjazásáig a jelen történelmének és nemzetközi kapcsolatainak professzora ugyanott.

Baring a berlini parlament egyetemi alapítványa tanácsának elnöke; főként a német nemzettudat torzulásaival foglalkozik. Szerinte a németek elveszítették hazájukat és múltjukat, Németország mint "haza-fogalom" nem létezik többé, s ez a veszteség arra vezethető vissza, hogy az 1960-as évek végétől túlzásba vitték a nemzetiszocializmus időszakával való foglalatosságot. A németek önbizalomhiánya a "tettesek népe" kifejezésben rejlik – vagyis "a bűn a németekben strukturálisan megtalálható". A szülők generációjától való teljes elhatárolódás, a gyökerektől való elszakadás, az irányvesztés, az egyéni és közösségi elszegényedés a gazdasági stagnálás egyik meghatározó oka. A közösség elveszítette mindazokat az erőforrásokat, amelyben előző generációk tapasztalatain keresztül hatottak. További veszély Baring szerint, hogy a bevándorlókkal szemben maguk a németországiak állandóan azt éreztetik, hogy a németnek lenni valami alacsonyabb értékűt jelent; ezért a bevándorlók minimális vágyat éreznek a németországi integráció iránt.

Művei 
 Kanzler, Krisen, Koalitionen, Siedler, Berlin, 2002.
 Es lebe die Republik, es lebe Deutschland! Stationen demokratischer Erneuerung 1949–1999, Deutsche Verlags-Anstalt, Stuttgart, 1999.
 Scheitert Deutschland? Der schwierige Abschied von unseren Wunschwelten, Deutsche Verlags-Anstalt, Stuttgart, 1997.
 Machtwechsel – Die Ära Brandt-Scheel, Deutsche Verlags-Anstalt, Stuttgart, 1982.

Magyarul 
A kelet-németországi felkelés, 1953. június 17.; AB Független, Bp., 1983 (Kelet-Európa elnyomott munkásfelkelései)

Jegyzetek

További információk 
 Arnulf Baring honlapja németül

1932-ben született személyek
2019-ben elhunyt személyek
Drezdaiak
Német történészek
Politológusok
SPD-tagok
Német jogászok
Német egyetemi, főiskolai oktatók
Wilm Hosenfeld

Wilm Hosenfeld (Mackenzell, Német Birodalom, 1895. május 2. – Sztálingrád mellett, 1952. augusztus 13.) német katonatiszt, tanár.

Varsói tartózkodása idején a Wehrmacht által használt sportlétesítmények egyik felügyelője volt.

A varsói felkelés idején Hosenfeld százados megmentette Władysław Szpilman lengyel zongorista és zeneszerző életét, amikor Varsó már romokban hevert. Ételt és meleg takarót vitt neki, biztosította pár hétig az életben maradását. Ő és néhány tiszttársa együttérzett a németek által megszállt lengyelekkel, köztük a zsidókkal, és nagyon szégyellték a németek tetteit, így igyekeztek annyit segíteni, amennyit csak tudtak.

Hosenfeldet a szovjetek 1945. január 17-én foglyul ejtették. 25 év munkatáborra ítélték háborús bűncselekmény miatt. Annak ellenére, hogy rengetegen közbenjártak az ügyében, a szovjetek kitartottak bűnössége mellett. Hosenfeld szovjet munkatáborban halt meg embertelen körülmények között, agyvérzés következtében.

Referenciák 
 Lásd: A zongorista c. filmet, rendező: Roman Polański
 Wilm Hosenfeld: "Ich versuche jeden zu retten" – Das Leben eines deutschen Offiziers in Briefen und Tagebüchern  (Wilm Hosenfeld: „Megpróbáltam megmenteni, akit csak tudtam” – Egy német tiszt élete levelekben és naplóban), szerkesztette és a jegyzeteket írta Thomas Vogel, kiadta a Militärgeschichtlichen Forschungsamt (MGFA: Hadtörténeti Kutatóintézet), Deutsche Verlags-Anstalt, München, 2004.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Roman Polanski "Zongorista" c. filmje kapcsán említik Hosenfeldet
 Egy lap Hosenfeld unokájának weboldaláról, ami a "Zongorista" c. filmről szól

A Német Birodalom katonái a második világháborúban
1895-ben született személyek
1952-ben elhunyt személyek
Gulag-táborban raboskodott személyek
Európai Közösség

Az Európai Közösség (EK) egy nemzetközi szervezet. Az Európai Unió (EU) három pillére közül ez az első pillérnek, az Európai Közösségeknek a legfontosabb része.

Története 
Az EK-et a Maastrichti szerződés hozta létre 1992-ben az Európai Gazdasági Közösségből (EGK) úgy, hogy nevéből kivette a „gazdasági” jelzőt. Az EK szinte azonos az 1992 előtti Európai Közösségekkel, mivel abban az EGK melletti másik két közösség hatásköre nagyon korlátozott volt. Ugyanakkor az EK az 1992 utáni Európai Közösségeknek is legfontosabb eleme. Az elnevezések hasonlósága sok zavar forrása.

A 12 alapító ország 

 Belgium
 Dánia
 Egyesült Királyság
 Franciaország
 Görögország
 Hollandia
 Írország
 Luxemburg
 Németország
 Olaszország
 Portugália
 Spanyolország

Az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó 1951-es Párizsi szerződés hatálya 2002. július 23-án lejárt, és mivel feleslegesnek ítélték, nem is próbálták megőrizni; kötelezettségei és jogai az Európai Közösségre szálltak.

Gazdaságpolitikája 
Az EGK-hoz hasonlóan célja a tőke, a munkaerő, az áruk és a szolgáltatások szabad áramlásának megteremtése, az egységes belső piac létrehozása, a nemzeti gazdaságpolitikák összehangolása az Európai Unióban.

További információk 

 Az Európai Közösség és Magyarország közötti kereskedelem származási szabályai; tan. Bodnár Bertalan, Kállóné Gallé Júlia, Miklósi Endréné; Viva Kiadó és Reklámügynökség, Bp., 1992
Az Európai Közösség és Magyarország az 1990-es évek közepén; szerk. Izikné Hedri Gabriella, Palánkai Tibor; Aula–BKE, Bp., 1993
Kecskés László: Az Európai Közösség intézményi alapjainak kialakulása és fejlődése; JPTE, Pécs, 1994
Molnár Margit: Az Európai Közösség szociális jogalkotása; JPTE TK Kiadói Iroda, Pécs, 1996
Az Európai Közösség kereskedelmi joga; szerk. Király Miklós; Közgazdasági és Jogi, Bp., 1998
Egyed Mária–Gyulavári Tamás: Az Európai Közösség szociálpolitikája a kezdetektől a Maastrichti Szerződésig; ISM, Bp., 1998 (Európai tükör. Műhelytanulmányok)
Tóth Tihamér: Az Európai Közösség versenyjoga; JATEPress, Szeged, 1999 (Európajog)
Balázs Péter: Az Európai Közösség külkapcsolatai és a magyar – EK viszony története; Magyar Posta, Bp., 1999 (A postai ágazat és az Európai Unió)
Az Európai Közösség adójoga; KJK-Kerszöv, Bp., 2000
Király Miklós: Az Európai Közösség jogának hatása a magánjogra. Tanulmányok; ELTE Jogi Továbbképző Intézet, Bp., 2002
Intézmények Európában. Hágai Nemzetközi Bíróság, Európai Közösség intézményei, Európai Jogok Európai Bírósága; szerk. Lomnici Zoltán; HVG-ORAC, Bp., 2002
Giannantonio Benacchio: Az Európai Közösség magánjoga. Polgári jog, kereskedelmi jog; ford. Földi András, Csizmazia Norbert; Osiris, Bp., 2003 (Osiris tankönyvek)
Dán Judit: Bevezetés az Európai Közösség versenyjogába; SZTE ÁJK Nemzetközi Jogi és Európa-jogi Tanszék, Szeged, 2005 (Szegedi Európa-jogi szakkönyvtár)
Kállóné Gallé Júlia: A közösség származási szabályrendszere; Saldo, Bp., 2005 (Vám és biztosítás)

Kapcsolódó szócikkek 
 Az Európai Unió története

Európai Unió
Władysław Szpilman

Władysław Szpilman (Sosnowiec, 1911. december 5. – Varsó, 2000. július 6.) világhírű, zsidó származású lengyel zongoraművész, zeneszerző.

Élete 
Władysław Szpilman zongoristaként dolgozott a Lengyel Rádiónál, míg a németek 1939-ben le nem rohanták Lengyelországot, és el nem foglalták Varsót. A németek létrehozták a városban a gettót, és a családjával ő is a varsói gettóba kényszerült, ahol eleinte egy kávézóban zongoristaként dolgozott, majd fizikai munkát végzett. A zsidóság megsemmisítését jelentő holokauszt elől elmenekült, és Varsó különböző helyein bujkálva várta a háború végét.

Túlélése Wilm Hosenfeld német századosnak köszönhető, aki szégyellte országa náci nézeteit. Hosenfeld látta el étellel és menedékkel, amíg a szovjetek fel nem szabadították Varsót. Hosenfeld később egy szovjet munkatáborban halt meg.

Miután véget ért a háború, Szpilman folytatta zenész tevékenységét. Az egyik legtermékenyebb zeneszerzővé vált Lengyelországban.

1945-ben, a háború vége után nem sokkal megírta túlélésének történetét. A könyvet Lengyelországban adta ki, Śmierć Miasta (A város halála) címmel. A könyvet erősen cenzúrázta a kommunista hatalom, aminek nem tetszett a háború ilyen értelmezése, és csak kis példányszámban adták ki.

Szpilman életrajza 50 évig nem került újra kiadásra, mígnem 1998-ban megjelent angolul (és sok más nyelven is) A zongorista címmel.

Film 

2002-ben a lengyel származású Roman Polański rendezésében film készült Szpilman életrajzi regényéből hasonló címmel (A zongorista). Szpilmant Adrien Brody, míg Hosenfeldet Thomas Kretschmann alakítja. A film elnyerte a legjobb férfi főszerepért, a legjobb rendezésért és a legjobb adaptált forgatókönyvért járó Oscar-díjat.

Magyarul 

A zongorista; ford. Körner Gábor; Európa, Bp., 2002

Jegyzetek

Források 
 Władysław Szpilman: A zongorista: Egy ember megmenekülésének rendkívüli és igaz története, 1939-1945, Európa Kiadó (2002) 
 Władysław Szpilman – információk és életrajz

További információk

Kapcsolódó szócikkek 
 Wilm Hosenfeld

1911-ben született személyek
2000-ben elhunyt személyek
Lengyel zeneszerzők
Lengyel zongoristák
Lengyel írók
Dalszerzők
Zsidó származású lengyelek
A holokauszt túlélői
Muraszerdahely

Muraszerdahely (, ) kisváros és község (járás) Horvátországban, Muraköz megyében.

A község (járás) települései 
Muraszerdahely községhez közigazgatásilag még Bányavár, Lapány, Muraréthát és Muraszentkereszt települések tartoznak.

Fekvése 
A város a Mura mellett, a magyar határtól 3 km, közvetlenül a szlovén határnál, Lentitől 22 km-re, Lendvától 6 km-re délre fekszik. Vasútvonalát 1890. október 12-én adták át a Csáktornya-Lendva-Rédics-Zalaegerszeg-vasútvonalként, ma a Lendva felé haladó szárnyvonal része.

Története 
Már a római korban lakott hely volt és a Mura mentén évszázadok óta vízimalmok működtek. A települést és első, Szent Márton tiszteletére szentelt templomát 1334-ben említik először "Sancti Martini in Zredysche" néven. 1458-ban már mezővárosként "Opidum Zerdahel" néven szerepel. 1477-ben már fontos kereskedelmi állomás volt a közeli Csáktornyával és Perlakkal együtt.

1650-ben "Mura Zerdahel" alakban említik. 1660-ban már állt Szent Márton tiszteletére szentelt kápolnája, 1716-ban pedig felépült a Szent László tiszteletére szentelt kápolna is, melyet többszöri megújítás után 1820-ig használtak. 1690-ben a gótikus templomot elmosta az árvíz és ezután barokk stílusban épült újra. 1771-ben 59 házat számláltak a településen 412 lakossal. 1802-ben már 586 volt a lakosok száma. 1857-ben 138 háza és 938 lakosa volt. 1889-ben a Lendva-Csáktornya főút megépülése elősegítette a fejlődést, ekkor épült a vasúti híd is a Murán.

A 20. század elején a közeli kőolajmezők felfedezésének köszönhetően a település fejlődése felgyorsult, 1901-ben elsőként Európának ezen a részén már kőolajvezeték kötötte össze Muraszerdahelyt és Selnicát. 1910-ben 1474, többségben horvát lakosa volt, jelentős magyar kisebbséggel. A trianoni békeszerződésig, majd 1941-1945 újra  Zala vármegye Csáktornyai járásához tartozott.

Az első világháború után 1921-ben szenet is találtak és 1926-ban megnyílt az első szénbánya is. A széntermelés az 1950-es és 60-as években érte el csúcspontját, később azonban a kitermelés gazdaságtalanná vált. Ma főleg a város textilipara fejlett a Modeks textilgyárnak köszönhetően, emellett az építőipar és a kereskedelem, valamint a turizmus jelent bevételt a városnak. Muraszerdahely 1997-ben kapott városi rangot.

2001-ben a hozzá tartozó településekkel együtt 7200 lakosa volt, magának a városnak 6548 lakosából 6260 horvát volt.

Nevezetességei 
A település első, 1334-ben említett temploma még gótikus stílusban épült, ezt azonban 1690-ben elmosta a Mura áradása. Ekkor barokk stílusban építették újjá. 1946-óta plébániatemplom, melyet augusztus 15-én a Nagyboldogasszony és Szent László király  tiszteletére szenteltek fel újra. A templom hosszúkás, egyhajós, téglalap alaprajzú,észak-déli tájolású épület. Sekrestyéje a sokszögű szentély keleti oldalán található, harangtornya, mely a főhomlokzat előtt áll 1793 körül épült. A templom berendezése 18. századi,  három késő barokk oltára van.

Jegyzetek

További információk 
 Hivatalos honlap
 A város információs portálja 

Horvátország városai
Muraköz települései
Zala vármegye települései
Határátkelőhelyek
Pozsonyzávod

Pozsonyzávod (szlovákul Závod) község Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Malackai járásban.

Fekvése
Malackától 12 km-re északra található.

Története 
A település első írásos említése "Zabod" alakban 1557-ből származik, de régi templomát már 1339-ben és 1450-ben is említik. Az adóösszeírások szerint Éleskő várának uradalmához tartozott. 1665-ben Závodon 45 család élt. 1720-ban 38 adózó háztartása volt. 1828-ban 320 házában 2305 lakos élt, akik főként mezőgazdasággal foglalkoztak.

Vályi András szerint „ZAVOD. Tót falu Pozsony Várm. földes Ura Gróf Batthyáni Uraság, lakosai katolikusok, síkos határja 3 nyomásbéli, rozsot, árpát, és kendert terem, szőleje, réttye van, piatza Nagy-Lévárdon.”

Fényes Elek szerint „Závod, Poson vm. tót f. a sasvári, vagy holicsi országutban, N. Lévárdhoz 1/2 órányira: 1300 kath., 25 zsidó lak., kath. paroch. templom, róna jól mivelt határral, erdővel. F. u. gr. Batthyáni János örök. Ut. p. Szent János.”

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Malackai járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 1840, túlnyomóan szlovák lakosa volt.

2011-ben 2699 lakosából 2574 szlovák.

Nevezetességei 
 Szűz Mária Neve tiszteletére szentelt gótikus római katolikus temploma 1339-ben épült. 1777-ben megújították.
 Mihály arkangyal tiszteletére szentelt neogótikus, római katolikus temploma 1899-ben épült.

Közlekedés

Vasúti

Jegyzetek

Források 
Bazovský, I. – Čambal, R. – Hladíková, K. – Rajtár, J. 2019: Nové funerálne nálezy z doby rímskej zo Závodu (predbežná správa). Zborník SNM CXIII – Archeológia 29, 263-267.

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Pozsonyzávod Szlovákia térképén
 E-obce.sk
 A község a régió honlapján

A Malackai járás települései
Pozsony vármegye települései
Pernek

Pernek (szlovákul Pernek, németül Bäreneck) község Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Malackai járásban.

Fekvése 
Pozsonytól 32 km-re északra fekszik.

Története 
1206-ban "Misle" néven említik először. 1231-ben "Mislen" alakban szerepel. Ez a Misle nevű falu a tatárjárás során elpusztult és később már Pernek néven telepítették újra. A Pernek név 1394-ben bukkan fel először "Perneck" alakban. A falu a detrekői uradalomhoz tartozott, a Fuggerek, a Balassák és a Pálffyak birtokolták. Határában a 17. század végéig aranyat és ezüstöt bányásztak. 1663-ban a Bécs ellen vonuló török sereg dúlta fel a települést.

Vályi András szerint „PERNEK. Tót falu Poson Vármegyében, földes Ura Gróf Pálfy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik hegyek, és erdők között, határja 2 nyomásbéli, rozsot, árpát terem, szőleje nints, erdeje van, piatza Bazinban, első osztálybéli.”

Fényes Elek szerint „Pernek, tót falu, Poson vgyében, erdők közt, a Kárpát hegye alatt, Posontól 4 mfd. Számlál 1079 kath., 17 zsidó lak. Kath. paroch. templommal. Határában van egy piskolcz-bánya, sőt ezelőtt aranyra és ezüstre is dolgoztak, de most már ez el mult. F. u. h. Pálffy. Ut. p. Malaczka.”

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Pozsonyi járásához tartozott. Az első világháború idején a községtől 3 km-re északkeletre antimonbánya működött.

Népessége
1910-ben 1006, túlnyomóan szlovák lakosa volt.

2011-ben 809 lakosából 767 szlovák.

Nevezetességei 
A Szentlélek tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1672-ben épült.

Jegyzetek

További információk 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 E-obce.sk
 Pernek Szlovákia térképén

A Malackai járás települései
Pozsony vármegye települései
Luminozitás

A luminozitás valamely égitest – általában csillag – egy meghatározott időtartam alatt kibocsátott összsugárzása. Igen gyakran a Nap összsugárzásának egységében fejezzük ki, például: az Achernar nevű csillag luminozitása 780-szor nagyobb a Napénál. Ilyen módon a Nap luminozitása a csillagok energiatermelésének egyfajta egysége. Egy csillag luminozitása és abszolút fényessége összefüggenek, és az egyikből a másik kiszámítható. A luminozitás az égitestek egy fizikai állapothatározója.

Kiszámítása:

Mértékegysége: W (Watt) 
 T a felszíni hőmérséklet, 
 R  a csillag sugara, 
 σ a Stefan–Boltzmann-állandó

Források 
 http://astro.u-szeged.hu/oktatas/csillagaszat/7_Csillagfejlodes/csillagfejlodes.htm#id2533324

Asztrofizika
Marcus Furius Bibaculus

Marcus Furius Bibaculus (i. e. 100 körül – ?) római költő, a neoterikusok egyike.

Munkái közt vannak tréfás és gúnyos versek, epigrammák, jambusok egyaránt, amelyekkel gyakran Julius Caesart vette célba. Feltehetőleg ő írta a Bellum Gallicum (’A gall háború’) című eposzt is, amelynek dagályosságát Horatius gúnyolta ki, szerzőjét pedig „turgidus Alpinus”-nak nevezte. Talán ehhez tartozik az Aithiopis, külön cím alatt említett költemény is. Munkáiból csak töredékek maradtak fenn.

Források

Ókori római költők
Dénesdtorcsmisérd

Dénesdtorcsmisérd (Dunajská Lužná) község Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Szenci járásban. Az egykori Dénesd, Misérd és Torcs falvak egyesítésével hozták létre 1974. január 1-jén.

Fekvése 
A Kisalföldön, Pozsony központjától 14 km-re délkeletre fekszik.

Népessége 
Dénesdnek 1910-ben 504, többségben német lakosa volt, jelentős magyar kisebbséggel.
Misérdnek 1910-ben 560 lakosából 383 fő német, 173 magyar és 4 szlovák volt.
Torcsnak 1910-ben 283, többségben német lakosa volt, jelentős magyar kisebbséggel.

1991-ben 2735 lakosából 238 magyar, 34 cseh és 21 német volt.

2001-ben 2932 lakosából 2640 szlovák és 196 magyar volt.

2011-ben 4482 lakosából 4023 szlovák, 214 magyar, 45 cseh, 22 német, 17 cigány, 14 lengyel, 10 ukrán, 8 morva, 7-7 szerb és bolgár, 4 orosz, 3 ruszin, 2 horvát, 1 zsidó, 18 más és 87 ismeretlen nemzetiségű volt.

2021-ben 7622 lakosából 6581 szlovák, 246 magyar, 9 ruszin, 6 cigány, 277 egyéb és 503 ismeretlen nemzetiségű volt.

Neves személyek
Dénesden született 1947. december 1-jén Václav Hanuliak, szlovák régész († 2009).
Dénesden élt és hunyt el 2010. november 27-én Ladislav Mlynka, szlovák etnográfus és muzeológus.
Dénesdről származik és itt nevelkedett Orosch János, nagyszombati érsek.
Dénesden élt és hunyt el 2014. december 9-én Igor Túnyi, szlovák geofizikus.
Dénesden élt és hunyt el 2010. március 22-én Jozef Vozár, szlovák történész.
Dénesden él Jozef Mlacek, szlovák nyelvész, filológus.
Torcson született Viliam Csáder levéltáros, a pozsonyi Comenius egyetem levéltárának volt igazgatója.
Torcson élte utolsó éveit és 2015. július 20-án hunyt el Magda Paveleková, szlovák színésznő.
Misérden született 1809. március 14-én Czilchert Róbert orvos, a francia akadémia és több más tudós társaság tagja.
Misérden született 1810-ben Forster János jószágkormányzó.
Misérden született 1851-ben Rakssányi Gyula főmérnök Budapesten. 
Misérden szolgált Heiller Károly apát-kanonok, választott püspök. 
Misérden szolgált Laky János teológiai doktor, római katolikus plébános és alesperes.
Misérden szolgált Ürge Ignác lazarista szerzetes és hittérítő Kínában.

Források 
Iván R. – Ölvecky R. 2015: New Germanic settlement finds in the Western part of the Great Rye Island. In: Bíró, Sz. - Molnár A.: Ländliche Siedlungen der römischen Kaiserzeit im mittleren Donauraum. Győr, 297-315.
Igor Bazovský 2010: Depot z doby rímskej z Dunajskej Lužnej. In: Archeológia barbarov 2009 - Hospodárstvo Germánov. Nitra.
Radoslav Čambal - Miloš Gregor 2005: Dunajská Lužná v praveku. Prešov.

További információk 
Hivatalos honlap
A plébánia templomai

A Szenci járás települései
Zonc

Zonc (szlovákul Zonec) Zonctorony településrésze, egykor önálló község Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Szenci járásban.
2001-ben Zonctorony 842 lakosából 648 magyar és 189 szlovák volt.

Fekvése 
Szenctől 3 km-re délre, a Fekete-víz és a Kis-Duna között fekszik.

Története 
A települést IV. Béla király 1252-ben kelt adománylevele említi először "Zwnch" alakban. Pozsony várának uradalmához tartozott, 1524-től a gellei érseki szék része volt. Később újra a királyé, majd a Pálffy család birtoka lett.

Vályi András szerint " ZONCZ. Magyar, és tót falu Pozsony Várm. földes Ura Gr. Pálfy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Egyházfalvához közel, mellynek filiája; Hegy-Súrral, Péntek Súrral, és Újfaluval is határos; határja 2 nyomásbéli, szántó földgyein kivűl kevés réttye is van, fája fűszfákból áll."

Fényes Elek szerint " Zoncz, Poson megye. tót f. a kis Duna bal partján: 148 kath. lak., erdővel, s jó legelővel. F. u. gr. Pálffy senioratusa. Ut. p. Cseklész."

Pozsony vármegye monográfiája szerint "Zoncz, magyar kisközség a Feketevíz és a Kisduna között, 37 házzal és 233 lakossal, a kik róm. kath. vallásúak. Hajdan pozsonyi várbirtok volt, melyet II. Lajos király 1524-ben e várbirtokok közül kivett és a gellei érseki székhez csatolt. 1553-ban királyi birtok. Lakosai tótok voltak. Ujabb korban birtokosai a Pálffyak lettek és ma is a gróf Pálffy-szeniorátusnak van itt nagyobb birtoka. A községen kívül kápolna áll, mely 1833-ban épült. Ide tartozik Sóvető puszta. A község postája Magyarbél, távírója és vasúti állomása Szempcz."

1910-ben 240, túlnyomórészt magyar lakosa volt. A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Szenci járásához tartozott. 1943 óta az egykori Dunatorony faluval együtt alkotja Zonctorony községet.

Külső hivatkozások 
 Zonctorony hivatalos oldala
 Községinfó
 Zonctorony Szlovákia térképén
 E-obce.sk
 E-obec.sk
 A „Vasárnap” cikke a községről

Jegyzetek 

Zonc
Pozsony vármegye települései

sk:Tureň
Dunatorony

Dunatorony (szlovákul Tureň) Zonctorony településrésze, egykor önálló község Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Szenci járásban.
2001-ben Zonctorony 842 lakosából 648 magyar és 189 szlovák volt.

Fekvése 
Szenctől 3 km-re délre fekszik.

Története 
Első említése 1252-ből származik "Chondol" néven.
1326-ban az akkori pozsonyi káptalan igazgatása alá került és mindvégig oda tartozott. Lakói mezőgazdaságból éltek. A községben semmilyen történelmi emlék nem maradt fenn. A hagyomány azt tartja, hogy itt egykor nevezetes kastély állt halastavakkal, azonban azt semmilyen forrás nem támasztja alá.

Vályi András szerint "TORONY. Tót falu Posony Várm. földes Ura a’ Posonyi Káptalanbéli Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Egyházfalvához közel, mellynek filiája; Bodóházhoz, Duna-Újfaluhoz is közel; határja igen szűk, kevés szántóföldgyeiből, és réttyeiből szerzik élelmeket, fája fűzfa, piatza Bazinban, és Posonyban."

Fényes Elek szerint "Torony, tót falu, Poson vmegyében, a Feketeviz mellett: 138 kath. lak. F. u. a posoni káptalan. Ut. p. Cseklész."

1910-ben 202, túlnyomórészt magyar lakosa volt. A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Szenci járásához tartozott. 1943 óta az egykori Zonc faluval együtt alkotja Zonctorony községet.

Nevezetességei 
 Római katolikus templomát 1955-ben építették az 1833-ban épített Havas Boldogasszony kápolna bővítésével.

További információk 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Zonctorony Szlovákia térképén

Jegyzetek 

Dunatorony
Pozsony vármegye települései
Dunasáp

Dunasáp (szlovákul Dedinka pri Dunaji, németül Schaap) Dunasápújfalu (Nová Dedinka) településrésze, egykor önálló falu Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Szenci járásban.

Fekvése 
Pozsony központjától 20 km-re keletre fekszik. Dunaújfaluval egyesítve alkotja Nová Dedinka községet.

Története 
Határában a Kr. e. 6. századi kalenderberg kultúra halomsíros temetőjére bukkantak.

1252-ben Saap néven említik először. 1256-ban Botho de Saap néven szerepel, a falu ekkor helyi nemesi családok birtoka. 1367-ben Saap superior, 1368-ban Olousap, 1399-ben  Pomsahaza a. n. Alsosap, 1401-ben Nogzap néven szerepel írott forrásokban. 1383-ban Sápi Jordán fia László birtokát Erzsébetnek, Hideghéthy Jakab unokájának adja el.

A 16. században a falu lakói protestánsok lettek, majd a török betörések következtében elnéptelenedett. 1681-ben pusztaként említik, ekkor a királyfai uradalomhoz tartozott, amely Szentgyörgy várának tartozéka volt. A katolikus Pálffy család a földesura és visszatér a katolikus hitre, majd 1715-ben nemesi községként említik. 1828-ban 40 házában 293 lakos élt. Lakói a mezőgazdaságban dolgoztak, földműveléssel, gyümölcstermesztéssel, állattenyésztéssel és kisebb mértékben halászattal foglalkoztak.

Vályi András szerint „SÁP. Elegyes lakosú nemes falu Pozsony Várm. földes Urai Gr. Pálfy Uraság, és több Bírtokosok, lakosai katolikusok, fekszik Magyar Bélhez nem meszsze, D. Újfalunak szomszédságában; határja lakosainak szaporodása után szűk, réttye többetske van, erdővel, gyümöltsös, és veteményes kertekkel bővelkedik; piatza Pozsonyban, holott vagyonkáikat jól eladhattyák.”

Fényes Elek szerint „Sáp, magyar falu, Poson vármegyében, a kis Duna bal partján, Cseklészhez 1/2 óra. Számlál: 288 kath., 14 zsidó lak. Van sok gyümölcse, rétje, jó legelője, erdeje, kása malma. F. u. gr. Pálffy Ferencz, s más nemesek.”

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Szenci járásához tartozott. 1919-ben az első Csehszlovák köztársasághoz kerül. 1924–1927 között a Pálffy grófi nagybirtokot felparcellázták, és új betelepülők érkeztek. 1938 után újból Magyarországhoz csatolták, majd a háború után ismét visszakerült Csehszlovákiához. 1948-ban új szlovák nevet kapott, 1950-ben JRD (tsz) alakult. 1960-ban egyesítették a szomszédos Dunaújfaluval, az így létrejött új település neve 2011-ig Dunaújfalu, ekkortól: Dunasápújfalu.

Népessége
1910-ben 369, túlnyomórészt magyar lakosa volt.

2001-ben Dunaújfalu 1626 lakosából 1128 szlovák és 467 magyar volt.

Jegyzetek

További információk 
 Dunaújfalu honlapja
 Nemhivatalos oldal
 Községinfó
 Dunaújfalu Szlovákia térképén

Dunasap
Pozsony vármegye települései
Pénteksúr

Pénteksúr (szlovákul Malý Šúr, németül Klein-Schur) Egyházfa (Kostolná pri Dunaji) településrésze, egykor önálló falu Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Szenci járásban.

Fekvése 
Szenctől 4 km-re délre fekszik. 1943-óta Egyházfához tartozik.

Története 
Fényes Elek szerint „Súr (Péntek), magyar falu, Poson vgyében, Szenczhez 1/2 órányi meszszeségre, 103 kath., 13 evang., 11 ref. lak. Legelője, rétje jó; szép marhát nevel. F. u. gr. Pálffy csal. senioratusa. Ut. p. Cseklész”

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Szenci járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 161 magyar lakosa volt.

2001-ben Egyházfa 458 lakosából 315 magyar és 137 szlovák volt.

Források

Külső hivatkozások 
 Pénteksúr Szlovákia térképén
 Községinfó

Penteksur
Pozsony vármegye települései
I. Adeodát pápa

I. Szent Adeodát (), más néven Deusdedit (? – 618. november 8.) lehetett Szent Péter 68. követője 615. november 13-tól. Pontifikátusának évei alatt Itália lakói háborúkat és természeti csapásokat szenvedtek el. A nagy felfordulásban a szent pápa legfőbb feladata a hit és remény fenntartása, valamint az elesettek támogatása volt. A zavaros időszakból más igazán nem is maradhatott fenn az emberséges egyházfőről.

Élete
A buzgó hitéről és jótékonyságáról ismert Adeodát Rómában született egy szigorúan vallásos keresztény családban. István szubdiakónus gyermeke volt, így nem véletlen, hogy a papi hivatást választotta.

Amikor Bonifác pápa meghalt, a római zsinat Adeodátot tette meg az egyház első vezetőjének, azonban felszentelése ismeretlen okok miatt neki is több mint öt hónapot késett. 615. október 19-én végül ő lett a keresztény egyház feje. Trónra lépésekor Itália békéjét felborították a bizánci seregek. A háborúk hatalmas nyomorúságot, szegénységet, éhezést és járványokat hoztak az egykori virágzó birodalom szívébe. Többször érte el Rómát a lepra és pestis járvány, ráadásul hatalmas földrengés is sújtotta Rómát. A pápai birtokok gazdaságát erős kézzel irányította, hogy jusson a nélkülözőknek. A háborús időkben leadta egyházfői kényelmét, és segítette a szegényeket, elesetteket. Többször végigutazta Itáliát, hogy lelket öntsön az elszegényült, kirabolt püspökökbe és más egyháziakba.

Egyes krónikák szerint Adeodát benedek rendi szerzetes volt, de ezt nem bizonyították kétséget kizáróan. Az bizonyos, hogy szoros kapcsolatban állt a termelő szerzetesrendekkel, és sokszor támogatásukat kérte. Forrásaink szerint az ő nevéhez kötődnek azok az ólom pecsétek is, amelyekkel később minden pápai levelet lezártak. Ezeket bullae-knak, vagyis pápai bulláknak nevezték. Adeodát bullájának előlapján a Jó Pásztor képe látható nyája között, alatta az alfa és ómega betűk jelzik Isten hatalmát minden felett. A hátoldal mindössze ezt a feliratot viseli: Deusdedit Papae. 

Ünnepnapja november 8.

Művei

Források
 Catholic Encyclopedia
 Enciclopedia Italiana

 Gergely Jenő: A pápaság története

Kapcsolódó szócikkek 
Pápa
Római pápák listája
Római pápák listája grafikusan

7. századi püspökök
Szentté avatott pápák
Bencés szerzetesek
Rómaiak
Az 570-es években született személyek
618-ban elhunyt személyek
Személynévtár

A személynévtár (idegen szóval onomasticon) tulajdonnevek (személynevek) listája, máskor helységnevek jegyzéke.

Korábban cédulákon, könyvalakban, ma már (elvileg) számítógépes adatbázis formátumban.

Például: letölthető tanulmány török nevekről

Irodalomjegyzék
Fehértói Katalin: Árpád-kori kis személynévtár. Budapest, 1983.
Kázmér Miklós: Régi magyar családnevek szótára XIV-XVII. század. Budapest, 1993.

Külső hivatkozások
 Könyvismertető: Árpád-kori személynévtár Onomasticon Hungaricum Nomina propria personarum aetis Arpadianae 1000-1301 – Szakkönyv.hu
 A magyarországi középkori latinság szótára – Nem tartalmazza viszont a latin földrajzi neveket, személyneveket és az azokból képzett mellékneveket, továbbá népneveket. Mindezek összegyűjtése és feldolgozása egy Onomasticon pótkötetben a jövő feladata lesz.
 Lónya vezetéknevei
 Finn családnevek

Lexikográfia
Nevek
Quintus Caecilius Epirota

Quintus Caecilius Epirota (Tusculum, i. e. 1. század – ?) római grammatikus.

Cornelius Gallus barátja és Titus Pomponius Atticus felszabadított rabszolgája volt.  Grammatikai iskolájában  Vergiliusról és Augustus kori költőkről tartott előadásai tették ismertté.

Suetonius így ír róla a „De grammaticis” (A grammatikusokról) című munkájában:

„[16]Q. Caecilius Epirota, Tusculum szülötte, Atticus római lovag felszabadított rabszolgája, akihez Cicero levelei íródtak, amikor pártfogója lányát M. Agrippa menyasszonyát tanította, felnézett rájuk és ezért egy kicsit idegenkedett is, közel állt Cornelius Gallushoz és igen bizalmasok voltak egymáshoz, amit maga Gallus szemére is vetettek az Augustusszal kapcsolatos igen súlyos vádak között. Továbbá Gallus elítélése és halála után iskolát nyitott, de úgy, hogy csak kevés fiatalnak taníthatott, egyik bíborszegélyű tógába öltözöttnek sem, kivéve, ha annak apjától ezt a szolgálatot nem tudta megtagadni. Azt mondják, ő volt az első, aki latinul megvizsgálta és elkezdte kommentálni Vergiliust és más újabb költőket, ezt még Domitius Marsus rövid versecskéje is megörökíti: Epirota, dajkája a gyenge költőknek."

Források

Caecilius Epirota
Caesius Bassus

Caesius Bassus (1. század eleje – 79) római költő, író, Nero császár idejéből.

Persius, aki hatodik szatíráját dedikálta neki, 61-ben csodálattal írt a kora ellenére alkotóereje teljében lévő költőről. Egyes források szerint a Vezúv kitörésekor, 79-ben bennégett pompeii-i villájában.

Lírai költeményei elvesztek, csak annyi ismeretes, hogy Quintilianus dicsérte őket, és Horatius versei mellett Caesius Bassuséit ajánlotta olvasásra. Írt egy töredékekből ismert versmértéktani kézikönyvet De metris (’A versmértékekről’) címen, ezt az utókor egészen a 6–7. századig iskolai tankönyvként használta.

Források 

A „De Metris" fennmaradt összes töredéke

Ókori római költők
79-ben elhunyt személyek
Az 1. században született személyek
Titus Calpurnius Siculus

Titus Calpurnius Siculus (1. század) római költő.

Élete és műve 
Nero uralkodására estek alkotóévei. „Siculus” mellékneve esetleg szicíliai származásának köszönhető, de más feltételezések szerint mesterére, Theokritoszra való utalásul akasztották rá.

Hét eklogája maradt fenn, ezekben a Vergiliusra jellemző bukolikus hangulatú költői nyelvet szólaltatja meg. A filológusok hozzá kötik a névtelenül fennmaradt De laude Pisonis (Piso dicsérete) című költemény szerzőségét is.

Szakirodalom

Simon L. Zoltán: Árkádia kettős tükörben. T. Calpurnius Siculus eklogái. Apollo Könyvtár. Akadémiai Kiadó, 2009. Budapest.

Források

Külső hivatkozások

További információk 
 Leffler Sámuel: Római irodalomtörténet – A középiskolák felsőbb osztályai számára és a művelt közönség használatára,  Lampel Róbert (Wodianer F. és Fiai) Cs. és Kir. könyvkereskedése, Budapest, 1903, 165–166. o.
 Sebestyén Károly: A római irodalom története – szemelvényekkel magyar írók latin műfordításaiból, Lampel Róbert (Wodianer F. és Fiai) Cs. és Kir. Udvari Könyvkereskedés Kiadása, 1902, 141. o.

Ókori római költők
Görömböly

Görömböly egykori község Miskolc határában, amely 1950-ben veszítette el önállóságát, amikor a megyeszékhelyhez csatolták. Mai neve Miskolc-Görömböly. Egykor Görömbölyhöz tartozott Miskolctapolca is.

Nevét oklevél először 1358-ban említette, mint egy nyéki földterület szomszédosa. 1393-ban Jolsvai Leusták nádor és Kaplai János országbíró itt adott ki oklevelet. 1709-ben, a pestisjárvány után több család áttelepült Miskolcra illetve Mindszentre.

A görömbölyi görögkatolikus egyházközséghez tartozott annak filiájaként 1749-től Miskolc, Diósgyőr, Kisgyőr, Hejőcsaba, Mályi és Szirma, mivel csak itt volt templomuk. Az 1810. évi apátsági összeírás feljegyzi, hogy Görömböly jobbágyai a ruszin és magyar nyelvet beszélik.

1849. július 24-én a Görömböly és Mályi között elterülő fennsíkon csaptak össze Pöltenberg Ernő magyar és Cseodajev orosz tábornok hadosztályai.

Valamikor híres volt boráról, a filoxéra-járvány kitörése előtt 1048 kh szőlőültetvénye volt; ma is sokan termelnek szőlőt és sok görömbölyinek található itt pincéje az Ág-hegyen és Debriben. A városrész megőrizte falusias jellegét.

A településrészt a 4-es busz köti össze a belvárosi Búza térrel.

Látnivalók 
 A helyi ruszin kisebbségi önkormányzat állíttatta II. Rákóczi Ferenc fejedelem bronz mellszobrát, amelynél minden évben hagyományőrző ünnepséget rendeznek.
 Klasszicista stílusban épült görögkatolikus templom ikonosztázzal.
 A templomdombon a római katolikus templom és udvarán az újjáépített harangláb.
 Gyurgyalag-fészkelőhely és bányató környékén.
 Görömbölyi pincesor és az azon található pincekápolna és a 2012-ben átadott Ruszin pince emlékhely. A görömbölyi pincesor Miskolc második legjelentősebb pincesora, ahol több mint 500, ma is működő borpince található.

Képek

Források 

 Hivatalos honlap

Miskolc városrészei
Miskolchoz csatolt települések
Erzsébetkápolna

Erzsébetkápolna (1899-ig Kápolna, szlovákul Kaplna, németül Kapeln) község Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Szenci járásban.

Fekvése 
Nagyszombattól 14 km-re délnyugatra fekszik.

Története 
A község területén már 5000 évvel ezelőtt, majd a római korban és a nagymorva időkben is éltek emberek. A 11. század első felében épült kéttornyú, román stílusú temploma. A települést 1244-ben IV. Béla király oklevele említi először, ekkor épült mai temploma is a korábbi templom helyén. Neve a latin eredetű kápolna szóból származik, Vöröskő várának tartozéka volt. 1289-ben Capolna, 1297-ben Capella néven, 1460-ban Kapeln néven említik. A falu a török rajtaütések következtében teljesen elnéptelenedett, helyükre a 16. században horvát menekültek érkeztek, akik később elszlovákosodtak.

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Szenci járásának része. 1974 és 1990 között Báhonyhoz tartozott.

Népessége
1910-ben 410 lakosából 402 szlovák, 6 német és 2 magyar anyanyelvű volt.

1991-ben 736 lakosából 14 magyar.

2001-ben 703 lakosából 5 magyar volt.

2011-ben 701 lakosából 687 szlovák.

Nevezetességei 
 Árpád-házi Szent Erzsébet tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1244-ben épült kora gótikus stílusban. 1634-ben leégett, de újjáépítették. 1760 és 1762 között barokk stílusban építették át. Gótikus részleteit 1960-ban tárták fel.

Források

További információk 
 Nem hivatalos oldal
 Tourist-channel.sk
 Községinfó
 Erzsébetkápolna Szlovákia térképén

Erzsebetkapolna
Pozsony vármegye települései
Zálesie (egyértelműsítő lap)

A Zálesie településnév jelentései:

Gibely szlovákiai község szlovák neve a Késmárki járásban
Tőkésisziget szlovákiai község szlovák neve a Szenci járásban

pl:Zalesie
Igrám

Igrám (szlovákul Igram) község Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Szenci járásban.

Fekvése 
Szenctől 11 km-re délkeletre fekszik.

Története 
1244-ben IV. Béla király oklevelében Igrech néven említik először. Neve az igric (énekmondó) főnévből származtatható.

Vályi András szerint „IGRAM. Tót falu Posony Várm. földes Ura G. Pálfy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Csatajnak, és Kápolnának szomszédságokban, Kápolnája 1725ikben épűlt, határa három nyomásra van osztva, jó búzája terem, rozszsa, bora van, réttye is elég, piatza Posonyban.”

Fényes Elek szerint „Igrám, tót falu, Pozson vmegyében, Cziferhez délkeletre 1/2 mfd. Lakja 458 kath., 1 evang., 6 zsidó. Van derék urasági tiszti lakása, termékeny földje, rétje, malma. F. u. gróf Pálffy Ferencz.”

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Szenci járásának része. 1974 és 1990 között Báhonyhoz tartozott.

Népessége
1880-ban 528 lakosából 487 szlovák, 18 német, 1 magyar anyanyelvű és 22 csecsemő volt; ebből 499 római katolikus, 25 zsidó és 4 evangélikus vallású.

1910-ben 615 lakosából 575 szlovák, 24 magyar és 16 német anyanyelvű.

2001-ben 541 lakosa volt.

2011-ben 562 lakosából 551 szlovák, 2 magyar és 9 ismeretlen nemzetiségű.

Neves személyek 
Itt született 1860. szeptember 26-án Chobot Ferenc prépost, plébános, egyházi író.
Itt született 1883. március 25-én Halász Géza katonatiszt.
Itt született 1933. február 21-én Jozef Marián Gálik szlovák sinológus, műfordító, irodalmár.
Itt született 1940. november 10-én Štefan Strážay szlovák költő.

Nevezetességei 
 Szent Imre római katolikus templom
 Szent Vendel-kápolna
 A községnek 1923-ban alapított népi együttese van. Néptánccsoportja 1975-ben alakult.

Jegyzetek

Források 
 Községinfó
 Igram Szlovákia térképén
 Igram a Szenci régió honlapján
 E-obce.sk

A Szenci járás települései
Pozsony vármegye települései
Nagyborsa

Nagyborsa (szlovákul Hrubá Borša) község Szlovákiában, a Pozsonyi kerületben, a Szenci járásban. Alsó- (vagy Német-), Felső- (vagy Tót-) és Középborsa egyesítésével jött létre.

Fekvése 
Szenctől 8 km-re délkeletre, a Feketevíz és a Kis-Duna között fekszik.

Története 
1244-ben említik először, ekkor szerepel oklevélben egy Borsai Márton (Martinus de Borsa) nevű nemes.

Vályi András szerint "Alsó Borsa. Tót falu Poson Vármegyében, Csalóköz szigetében, földes Urai külömbféle Urak, lakosai Magyarok, Totokkal elegyest, mezeje elég gazdag, de a’ mellette folyó Duna néha nagy kárára van, fája kevés van, tulajdonságaira nézve, hasonló Királyfalvához, 251második Osztálybéli." 
"Felső Borsa. Elegyes falu Poson Vármegyében, birtokosai külömbféle Urak, lakosai katolikusok, fekszik a’ Dunához közel, Jókátol egy mértföldnyire, határja, ’s vagyonnyai is középszerűek." 

Fényes Elek szerint "Borsa (Kis), magyar falu, Pozson vármegyében, a kis Dunán túl Szenczhez 1 mfd., 140 kath., 6 zsidó lak. Ut. p. Cseklész."
"Borsa (Nagy), magyar falu, Pozson vmgyében, 3 utczából áll, u. m. alsó-, felső-, közép Borsából. Lakja 258 kath., 1 evang., 13 ref., 12 zsidó. Földje, rétje jó; erdeje is van. F. u. Szőllő, Farkas, Pethő, s m. t. Ut. p. Cseklész."

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Szenci járásához tartozott.

Népessége
1880-ban 363 lakosából 279 magyar, 48 szlovák, 18 német anyanyelvű, 1 idegen és 17 csecsemő volt. Ebből 314 római katolikus, 33 református, 11 zsidó, 4 evangélikus és 1 egyéb vallású.

1890-ben 388 lakosából 245 magyar és 129 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 400 lakosából 277 magyar és 116 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 410 lakosából 318 magyar, 88 szlovák, 4 német anyanyelvű volt.

1921-ben 395 lakosából 276 magyar és 106 csehszlovák volt.

1930-ban 332 lakosából 137 magyar és 185 csehszlovák volt.

1941-ben 314 lakosából 283 magyar és 31 szlovák volt.

1970-ben 423 lakosából 127 magyar és 293 szlovák volt.

1980-ban 396 lakosából 130 magyar és 263 szlovák volt.

1991-ben 315 lakosából 134 magyar és 176 szlovák volt.

2001-ben 360 lakosából 114 magyar és 239 szlovák volt.

2011-ben 445 lakosából 346 szlovák és 91 magyar volt.

2021-ben 1323 lakosából 119 magyar, 1130 szlovák, 1 ruszin, 38 egyéb és 35 ismeretlen nemzetiségű volt.

Neves személyek
Itt született 1832-ben Szüllő Géza 48-as huszárhadnagy, országgyűlési képviselő, tanfelügyelő.

Nevezetességei 
 Szent Rozália tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1930-ban épült.

Jegyzetek

További információk 
 Nagyborsa Szlovákia térképén 
 A község a Szenci kistérség honlapján
 Tourist-channel.sk
 E-obce.sk

A Szenci járás települései
Pozsony vármegye települései