Szepes vármegye

Szepes vármegye (szlovákul Spiš, németül Zips, lengyelül Spisz, latinul Scepusium) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság északi részében. Területén jelenleg Szlovákia és Lengyelország osztozik. A vármegyével megegyező földrajzi–történelmi terület elterjedt elnevezése Szepesség.

Földrajza 
Az egykori vármegye területét nagyrészt hegyvidék alkotta. Területéhez tartozott lényegében az egész Magas-Tátra. Ettől délre található a Szepesi-síkság. Egykori területén fekvő további hegységek a Szepesi-Magura és a Lőcsei-hegység. Keleten és délen a Branyiszkói-hegység, a Kassai-hegység, a Fekete-hegyek és a Rozsnyói-hegység határolták. Legfontosabb folyói a Hernád és a Gölnic.

Északról Lengyelország Galícia nevű tartománya, keletről Sáros vármegye, délről Abaúj-Torna és Gömör és Kis-Hont, nyugatról Liptó vármegye határolta.

Történelme 

A vármegye területe a 11. században lakatlan vagy gyéren lakott erdőség volt. A, majd őket követték a szászok és a szlávok. Területe eredetileg Borsod vármegye része volt és a 12. század végén, a tornai erdőispánság szervezésével párhuzamosan kezdődött a megyeszervezés. Teljesen kiépült királyi várszervezet és várbirtok azonban nem jött létre, az első ispánt 1216-ból ismerjük. A terület késői betelepítése miatt a vármegyében kevés nemes élt, ráadásul többségük német (szász) volt, tehát hatalmi ambícióit nem annyira egy nemesi megyében, mint inkább a cipszer közösségben kívánta kiélni (Kristó, p. 50.) A nemesi megye tisztségei közül a curialis comes 1248-ban, az alispán 1294-ben jelent meg, de szilárd királyi vármegyei előzmény híján a 13–14. század fordulóján nemesi vármegye jött létre. Ennek kialakulását 1301-től számolhatjuk, amikor Aba Amadé lett a főispán (Kristó, p. 50.)

1412-ben Luxemburgi Zsigmond magyar király tizenhárom szepesi várost (Szepesolaszi, Igló, Poprád, Szepesbéla, Durand, Felka, Leibic, Mateóc, Ménhárd Ruszkin, Szepesszombat, Szepesváralja, Sztrázsa) és három várat (Gnézda, Podolin és Lubló) elzálogosított a lengyel királynak. Ezek csak 1772-ben, Lengyelország első felosztásakor kerültek vissza Magyarországhoz. Élükön sztaroszta (kormányzó) állt, aki nem avatkozott belső életükbe.

A törökök támadása nem érintette a területet. Lengyelországot 1655 és 1660, majd 1700 és 1709 között megszállták a svédek, de a Szepesség határát egyik esetben sem lépték át, hogy ne kockáztassanak egy háborút a Habsburgokkal.

Az 1848-as forradalomtól eltekintve történelme viszonylag békés volt. Területét 1918-ban elfoglalta a  csehszlovák hadsereg, majd 1920-tól hivatalosan is a Csehszlovák Köztársaság része lett, eltekintve néhány északnyugati falvától: Dercsény, Feketebérc, Frigyesvágása, Szepesgyörke, Bélakorompa, Kislápos, Alsólápos, Felsőlápos, Nedec, Újbéla, Répásfalu, Újterebes,
amelyeket Lengyelországhoz csatoltak.  Az I. bécsi döntés területét nem érintette; a nagyobbik rész a második világháború idején a formailag független Szlovákia bábállam része volt.

Később az újra létrejött Csehszlovákia, majd az 1993-tól független Szlovákia Eperjesi kerületének része lett. Északi, Lengyelországhoz csatolt kis körzete a Kis-lengyelországi vajdasághoz tartozik.

Lakossága 
Az avarok bejövetele előtt kelták, majd szlávok telepedtek le itt; a terület gyéren lakott maradt. A honfoglalás  után a korábban letelepültek utódaiból szolgálónépek lettek.

Lándzsásnemesek 

A magyar népesség első csoportjaként az eredetileg gömörőröknek nevezett határőrök a 12. században kezdtek áttelepülni ide Gömör és kisebbrészt Torna vármegyéből.

A szepesi szászok 

A 12–13. században szászok telepedtek le a Felvidéken. Legelső csoportjuk még III. Béla király uralkodása idején, az 1180-as években érkezett; Késmárkon 1190-ben már jelen voltak. A Szepesség német Zips elnevezése alapján cipszereknek nevezett szászok a középkori vármegye legjelentősebb gazdasági és kulturális szereplői voltak. A betelepített szászok vezetője Arnold, a Görgey-család első ismert őse, kinek  Arnold nevezetű fia töltötte be a főispáni tisztet. A tatárjárás idején az ő Jordan nevezetű fia menekítette Szepesség lakosságát a hegyekbe.

Miután a tartományurak ellen harcoló I. Károly hadait 1312-ben az Abák és Csák Máté serege a Szepességbe szorította, a szepesi szászok a király mellé álltak, és az ő oldalán harcoltak a rozgonyi csatában. A szászok letelepedésük kezdete óta érvényes kiváltságait I. Károly 1317-ben megerősítette, mely szerint saját törvényeik és hatalmi szerveik felett a vármegye főispánja csak névleges hatalmat gyakorolt.
14. századi fénykorukban a 24 város szövetséget hozott létre. A 15. század közepén Jiskra rablóhadjáratai pusztítottak a térségben. A 16. század közepétől a szászok többsége a németországi reformáció hatására felvette az evangélikus vallást. A 17. században az egyre növekvő gazdasági terhek és az ellenreformáció hatására a német lakosság kezdett elköltözni, és helyükre szlovákok települtek be.

Fennmaradt kiváltságaikat II. József rendeletei és az 1876. évi közigazgatási reform teljesen felszámolták.

Az 1848–49-es forradalom és szabadságharc támogatására cipszer ezredet hoztak létre.
A vármegye lakossága 1891-ben 163 291 lakos volt, ebből:
 93 214 (57,1%) szlovák
 44 958 (27,5%) német
 17 518 (10,7%) ruszin
 4 999 (3,1%) magyar
 2 602 egyéb

A vármegye lakossága 1910-ben 172 867 lakos volt, ebből:
 56,1% szlovák
 22,2% német
 10,8% magyar
 7,1% ruszin

Közigazgatása

Járásai 
A vármegyét a 19. század közepéig négy járásra osztották. Ez a felosztás a megyét tagoló hegyláncokhoz, illetve folyóvölgyekhez igazodott. A négy járás északról délre:
 a Magurai (a Szepesi-Magurán túl, a Dunajec völgyében),
 a Kárpátaljai (a Magura, a Magas-Tátra és a Lőcsei-hegység között, a Poprád völgyében),
 a Lőcsei (a Lőcsei-hegységtől délre, a Hernád völgyében) és
 a Hegyi (később Bányai, a Gölnic völgyében)

volt.
A kiegyezés utáni években a járások száma kettővel nőtt: a Kárpátaljai járás keleti és nyugati fele Poprádvölgyi és Tátrai járásként élt tovább, a Lőcsei járás nyugati feléből pedig megalakult a Hernádvölgyi.

Az 1876-os megyerendezés során Szepes vármegyébe olvasztották az addig külön törvényhatóságot alkotó Szepesi 16 város kerületét, továbbá Késmárk és Lőcse szabad királyi városokat, végül Gölnicbánya törvényhatósági jogú várost, mely utóbbi csak 1870-ben lett a megyéből kiemelve.

1886-tól volt a járásoknak a vármegye által kijelölt állandó székhelye, addig a főszolgabíró mindenkori lakhelye számított a székhelynek. Az utolsó átszervezés 1894-ben történt, amikor két új járást szerveztek, ezzel azok száma nyolcra nőtt, egyiknek a székhelyét áthelyezték, és mindegyik nevét a székhelyéhez igazították.

1886-tól a megye járásai és azok székhelyei az alábbiak voltak:

 Bányai járás (Gölnicbánya, 1894-től neve Gölnicbányai járás)
 Hernádvölgyi járás (Igló, 1894-től neve Iglói járás)
 Lőcsei járás (Lőcse)
 Magurai járás (Szepesófalu, 1894-től neve Szepesófalvi járás)
 Poprádvölgyi járás (Podolin, 1894-től neve Ólublói járás, székhelye Ólubló)
 Tátrai járás (Szepesszombat, 1894-től neve Szepesszombati járás)
 Késmárki járás (Késmárk, 1894-ben alakult)
 Szepesváraljai járás (Szepesváralja, 1894-ben alakult)

Városai 

Bár a Szepesség már a középkor óta egyike volt Magyarország legvárosiasodottabb vidékeinek és 1870-ben 19 város volt a területén, Szepes vármegyéhez mégsem tartozott egyetlen város sem. A Szepesi 16 város kerülete ugyanis 1876-ig külön törvényhatóságot alkotott, és ugyanígy nem tartozott a vármegyéhez a területén fekvő két szabad királyi város, Késmárk és Lőcse sem, ráadásul 1870-ben a megyétől független törvényhatósági jogú várossá alakult Gölnicbánya is. A polgári közigazgatást megalapozó 1870-es és 1871-es törvények alapján a szepesi 16 város mindegyike rendezett tanácsú várossá alakult.

Az 1876-os megyerendezés során került sor a Szepesi 16 város kerületének a vármegyébe olvasztására és ugyanekkor szűnt meg Késmárk, Lőcse és Gölnicbánya különállása is. Ekkor rövid ideig 19 rendezett tanácsú város tartozott a megyéhez, ami rendkívül nagy szám volt, messze több, mint bármelyik más megyében. (1877-ben Magyarországon, nem beleértve Horvátországot és Fiumét, 155 város volt).

A rendezett tanácsú városokra azonban a törvény olyan többletfeladatokat rótt, amelyek ellátása a városi polgároktól többletadóterhet kívánt, ezért azt is megengedte, hogy a kisebb népességű és gazdasági erejű települések önként lemondjanak e rangról és nagy-, esetleg kisközséggé alakuljanak. Ezzel a lehetőséggel a szepesi városok sokkal nagyobb arányban éltek, mint az ország más részein lévők, közülük csupán hét vállalta folyamatosan a kiemelt ranggal járó terheket.

Szepes vármegye rendezett tanácsú városai 1876 és 1920 között az alábbiak voltak.

 1882 előtt végleg községgé alakultak:

 Duránd
 Felka
 Mateóc
 Ménhárd
 Ruszkin
 Strázsa

 1882 és 1888 között végleg községgé alakult:

 Gnézda

 1891-ben végleg községgé alakultak:

 Podolin
 Szepesszombat

 Átmenetileg községgé alakultak:

 Ólubló (1891-ben nagyközséggé, 1901-ben újra várossá, majd 1910-ben végleg nagyközséggé alakult)
 Leibic (1891-ben nagyközséggé, majd 1894-től újra várossá alakult)
 Szepesbéla (1891-ben nagyközséggé, majd 1900-tól újra várossá alakult)

 Mindvégig városok voltak:

 Késmárk
 Lőcse
 Gölnicbánya
 Igló
 Poprád
 Szepesolaszi
 Szepesváralja

Turizmusa a 19. században

Jegyzetek

További információk

 Az alsó Gölniczvölgy
 Hajnóci R. József: A szepesi bányavárosok története
 1904 Szepesi Iparosok Egyletének története 1894-1904. Budapest
 Gréb Gyula 1906: A Szepesi Felföld német nyelvjárása. Magyarországi német nyelvjárások 3. Budapest
 Förster Jenő 1909: Szepes vármegye nemes családjainak összeírásai: III. Az 1835. évi összeírás. Közlemények Szepes vármegye múltjából 1.
 Bruckner Győző 1922: A Szepesség népe. Budapest
 Loisch János (szerk.) 1926: A Szepesség – Emlékkönyv a "Szepesi Egyesület Budapesten" fennállásának 50. évfordulójára. Budapest
 Lipták János 1935: Urgeschichte und Besiedlung der Zips. Késmárk
 Jozef Špirko 1937: Husiti, jiskrovci a bratríci v dejinách Spiša 1431-1462. Spišská Kapitula
 Kertész János 1939: A Szepesség bibliográfiája. Magyar Kisebbség
 Pukánszky Béla 1939: Magyar-német szellem a Szepességen. Egyetemes Philologiai Közlöny 63, 25-35.
 Pukánszky Béla 1940: Német polgárság magyar földön. Budapest
 Szalatnai Rezső 1940: Utazás a Szepességen. Pozsony
 Szepesi Nemény Vilmos 1943: Az ősi Szepesség. Budapest
 Ernst Schwarz 1957: Die Herkunft der Siebenbürger und Zipser Sachsen, Ostmitteldeutsche, Rheinländer im Spiegel der Mundarten. München
 1974 Spišské mestá v stredoveku.
 Pavel Horváth 1989: Drevené kostoly na Spiši. Historica Carpatica 20
 Zentai László: Magyarország Közigazgatási Atlasza 1914. 2000
 Justyna Sokołowska 2001: Spisz – przeszłość i teraźniejszość siedmiu narodów. Rocznik Wschodni 7, 83–88.
 Illyés Zoltán 2005: A Szepesség a szepesieké. In: Kovács Nóra – Osvát Anna – Szarka László (szerk.): Etnikai identitás, politikai lojalitás. Az MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézet évkönyve 4. Budapest, 193-194.
 Ábrahám Barna 2006: A régi Szepesség képe a magyar történetírásban 1945 előtt. In: Magyar Napló 18/3, 22-26.
 Fried István 2009: Egy elmúlt világ emlékezete. Forrás 2009/4, 81-88.
 Bizoňová, Monika 2010: Kanonické vizitácie na Spiši v 17. a prvej polovici 18. storočia ako historický prameň. In: Chovanec, M. – Sipko, J. (ed.): 6. študentská vedecká konferencia. Prešov
 Bartók Béla 2011: Az Alsó-Szepesség vallási és nemzetiségi viszonyai 1873-1913 között. In: A modern szlovák nacionalizmus évszázada 1780-1918, 67-90.
 Ablonczy Balázs 2011: Nyombiztosítás – letűnt magyarok. Pozsony
 Rendek, Lukáš 2012: K stavu kampanologického výskumu na Slovensku (s dôrazom na východné Slovensko). Kultúrne dejiny 2012/2, 229-252.
 Peter Labanc – Miroslav Glejtek 2015: Spišské prepoštstvo na prelome stredoveku a novoveku I. Príspevok k náboženským dejinám Spiša. Kraków – Trnava.
 Miriam Lengová: Remeslo, cech a obchod na Spiši do polovice 17. storočia
 Martin Furmanik – Juraj Pavlis – Mária Staňová Michalková – Miroslav Števík 2020: Dejiny Rusínov na Spiši. Spišská Nová Ves
Fábry Béla: Igazságszolgáltatás az elzálogosított XIII szepesi városban; Reiss József Ny., Lőcse, 1912 (Művelődéstörténeti értekezések)

Kapcsolódó szócikkek
Lándzsás kerület

Szepes vármegye