alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Iveland

Iveland este o comună din provincia Agder, Norvegia.

Note 

Comune din Agder
Jevnaker

Jevnaker este o comună din provincia Oppland, Norvegia.

Note 

Comune din Oppland
Jondal

Jondal este o comună din provincia Hordaland, Norvegia.

Note

Legături externe 

Comune din Hordaland
Jølster

Jølster este o comună din provincia Sogn og Fjordane, Norvegia.

Note 

Comune din Sogn og Fjordane
Val Müstair

Val Müstair (în limba germană, Münstertal, Limba italiană Val Monastero) este o vale muntoasă în Alpii elvețieni, care face legătura între Pass dal Fuorn (2149 m altitudine) și Val Venosta (în germană, Vinschau) (914 m altitudine).

Mănăstirea benedictină Son Jon din Val Müstair a fost probabil fondată de către Carol cel Mare (în limba franceză, Charlemagne). Este una din construcțiile considerate monumente ale umanității fiind înscrisă în anul 1983 pe lista patrimoniului cultural mondial UNESCO.

Localități 

Cele mai importante sate care se găsesc pe valea Val Müstair, precum și altitudinile lor față de nivelul mării sunt: Tschierv (1660 m), Valchava (1412 m), Santa Maria Val Müstair (1375 m), Müstair (1247 m) (toate aparținând Elveției) și Tubre/Taufers în Italia. Localitatea aflată la cea mai mare altitudine în Val Müstair (Lü, situată la circa 1920 m altitudine, respectiv la 46°37' latitudine nordică și 10°22' longitudine estică), are doar 92 de locuitori (recensământul din 2002).

Nu există alte văi de legătură care să fie locuite. Totuși, drumurile ce străbat trecătorile Umbrail și Stelvio au legături cu localitatea Santa Maria.

Apartenență teritorială 
Cea mai mare parte a văii aparține Elveției, în cadrul cantonului Graubünden (Grigioni/Grischun). Doar o mică parte a văii se găsește în partea italiană, mai exact parte a regiunii Trentino-Tirolul de Sud. Granița dintre Elveția și Italia se găsește la altitudinea de aproximativ 1245 m, între Müstair (1247 m) și Tubre/Taufers (1240 m).

Ape 
Râul care curge prin Val Müstair se numește Rom.

Vezi și 
 Locuri din patrimoniul mondial
 Listă de localități din cantonul Grisunilor

Legături externe 
 Turism Val Müstair
 Mănăstirea Sf.Ioan

Patrimoniul mondial în Elveția
Munții Alpi
Regiuni din Elveția
Geografia Italiei
Localități din cantonul Graubünden
Ștefan Lăcustă

Ștefan Lăcustă () a fost domn al Moldovei (18 septembrie 1538 - decembrie 1540).

Fiind nepot al lui Ștefan cel Mare și fiu al lui Alexandru al Moldovei, Lăcustă a fost primul domn moldovean care nu a mai fost ales de populația autohtonă, ci a fost ales direct de sultanul turc.

Acesta nu este același cu fiul cel mare, Alexandru (căsătorit cu Margareta Drágffy, fiica Voievodului Transilvaniei Bartolomeu Dragfi de Beltiug ) ci un alt fiu Alexandru (zis Sandrin) căsătorit cu o Maria Paleologu în Istanbul în 1489 (după opinia reputatului istoric Matei Cazacu).

Domnie 
Este primul domn moldovean numit de turci și nu ales de țară, contrar tratatului din 1511, și rodul politicii lui Petru Rareș. A fost pus domn de către sultanul Soliman, care l-a alungat personal pe Petru Rareș, cu ocazia expediției din Moldova din 1538, când țara a pierdut regiunea Bugeac. Din această perioadă datează și cedarea către turci a cetății Benderului (Tighina) pe Nistru. Cu toate relațiile bune pe care le încheie cu polonezii în februarie 1539, Lăcustă nu se putea liniști de teama lui Petru Rareș aflat la Ciceu. A vrut să pună mâna pe el prin trădare, apoi, când Zapolya, voievod de Transilvania, îl face pe Rareș să capituleze, Lăcustă se grăbește să-l ceară și face asta prin turci, care erau protectorii lui Zapolya. Nu a izbutit și Rareș are chiar voie să meargă la Constantinopol să se dezvinovățească.

Nici pe plan intern Ștefan Lăcustă nu a fost mai norocos, pentru că țara, deja jefuită de otomani și tătari in 1538 a fost sărăcită și mai mult de invaziile de lăcuste ce au bântuit holdele în vremea domniei acestui voievod. Din pricina acesteia i s-a tras porecla domnitorului, de lăcustă.

În privința politicii externe există controverse. Oare să fi fost Ștefan Vodă și în adâncul sufletului vândut turcilor? Răspunsul a fost găsit de istorici. În mare taină domnitorul trimite pe boierul Vartic la Ferdinand de Habsburg, fratele lui Carol Quintul, angrenat într-un război antiotoman. Domnitorul nădăjduia că împăratul se va îndura și va trimite oaste în țară și pe dată s-ar fi tras de partea habsburgilor, dar țara nu avea de unde să știe ce gânduri avea Ștefan Lăcustă.

Domnitorul încercase să se aproprie de boierii care-l trădaseră pe Rareș, dar încercarea lui fusese zadarnică, deoarece nu era iubit pentru că nu se opusese ciuntirii hotarelor Moldovei.

Unii boieri mai cutezători au acționat și într-o noapte steagurile boierești, în frunte cu boierul Cozma, au trecut Tighina prin foc și sabie, măcelărind garnizoana otomană.

Cronicile spun că domnitorul devenise un om aspru, decapitând boieri la ospețe din cauza punerii la cale a diferite uneltiri împotriva domnitorului pe care acesta le auzise. Unii dregători au luat calea pribegiei în Transilvania.

Boierii s-au răsculat și l-au ucis pe Lăcustă în foișorul palatului său din Suceava în timp ce dormea, chemând la tron pe hatmanul Alexandru Cornea în 1540.

Note

Nașteri în 1508
Decese în 1540
Dinastia Mușatinilor
Familia Mușatinilor
Nobili români
Domni și domnitori ai Moldovei
Domni și domnitori români decedați prin morți violente
Ziua Unității Germane

Ziua Unității Germane () este ziua de 3 octombrie, aceasta fiind sărbătoarea națională a Republicii Federale Germania, care a fost adoptată după reunificarea politică, legislativă, teritorială și administrativă a Germaniei, petrecută integral la 3 octombrie 1990. Prima dată această zi a fost sărbătorită imediat după unire, la 3 octombrie 1990. 

O altă posibilitate de a sărbători această reunificare ar fi fost ziua căderii Zidului Berlinului, 9 noiembrie 1989, care coincide cu fondarea primei republici germane reale, Republica de la Weimar, în 1918, precum și cu înfrângerea lui Hitler în prima încercare a sa de  lovitură de stat - așa numitul puci al berii din 1923. În același timp, tot la 9 noiembrie, în 1938, a avut loc și „Noaptea pogromului din noiembrie” al statului nazist îndreptat împotriva evreilor din Germania, cunoscută în germană și drept Reichskristallnacht. Totuși, ideea zilei căderii Zidului Berlinului a fost abandonată în favoarea mult mai neutrei zile de 3 octombrie. 

Înaintea reunificării celor două Germanii, în Germania de Vest Ziua Unității Germane fusese sărbătorită în ziua de 17 iunie, ca un omagiu adus zilei revoltei muncitorilor est-germani din 1953 (în mare parte datorată înrăutățirii condițiilor de muncă prin creșterea numărului de ore, dar fără compensare materială). Această revoltă a fost înăbușită cu ajutor sovietic. 

Cultura Germaniei
Germania
Sărbători din octombrie
3 octombrie
Carl Wolff

Carl Wolff (n. 11 octombrie 1849, Sighișoara - d. 3 octombrie 1929, Sibiu) economist, jurnalist și politician sas din Transilvania.

A absolvit studiile juridice la Viena și Heidelberg. Între 1871-1874 a lucrat ca jurnalist al cotidianului vienez Neue freie Presse. În anul 1874 a preluat conducerea ziarului Siebenbürgisch-Deutsches Tagesblatt din Sibiu. A fost de asemenea director al Casei de Economii din Sibiu, iar din 1895 membru fondator al cooperației Raiffeisen din Sibiu.

Lucrări 
 Aus meinem Leben, Lauban (Lubań), 1929
 Schriften und Reden, (redactat de M. Kroner), București, 1976
 Navigațiunea pe Olt și importanța ei pentru România, Buletinul Societății Geografice Române, anul XIII, Trim. I, 1892

Note

Bibliografie 
 Trausch, Schuller, Dr. Carl Wolff als Direktor der Hermannstädter Allgemeinen Sparkassa 1885 bis 1910, Sibiu, 1910
 R. A. Ungar, N. Nistor, Carl Wolff. Sein Leben und Wirken in Wort und Bild, București, 1981

Legături externe 
  Carl Wolff - conducător al sașilor pe tărâm politic și economic - în lb. germană 
  Carl Wolff and the significance of co-operative ideas for the regional development of Transylvania 

Nașteri în 1849
Decese în 1929
Sași transilvăneni
Politicieni sași
Sighișoreni
Alfred von Tirpitz

Alfred von Tirpitz (n. 19 martie 1849, Küstrin, Brandenburg - d. 6 martie 1930) a fost un amiral german.

A fost comandant al Marinei Imperiale Germane (Kaiserliche Marine) din 1914 până în 1916.

Nava de război Tirpitz a fost denumită după Alfred von Tirpitz.

Note

Nașteri în 1849
Nașteri pe 19 martie
Decese în 1930
Decese pe 6 martie
Amirali germani
Politicieni ai Imperiului German
Iosif Naghiu

Iosif Naghiu (n. 11 martie 1932, București – d. 7 noiembrie 2003) a fost un dramaturg român.

Cariera de dramaturg
Absolvent al Institutului de Arte Plastice Nicolae Grigorescu, Naghiu a scris peste 20 de piese de teatru care au cunoscut montări scenice în țară și în străinătate si care au fost distinse cu numeroase premii, a scris scenarii de film (Luchian) și de televiziune (Capul de zimbru, după Vasile Voiculescu).

Debutul literar
Iosif Naghiu a debutat literar cu versuri în revista Luceafărul, o data cu poeții Nora Iuga, Constantin Abăluță, Adrian Păunescu, Gabriela Melinescu și Constanța Buzea. 

Tot în 1968, debutează cu teatru scurt în același teatru Luceafărul, piesa Celuloid fiind pusa ulterior în scenă la Teatrul Nottara, care-l avea director pe dramaturgul Horia Lovinescu.

Primele succese și epoca cenzurării sale
Dar marele succes vine după apariția primului volum de teatru, intitulat Autostop, când piesa Gluga pe ochi este pusă în scenă la Teatrul Bulandra, în regia lui Valeriu Moisescu și în interpretarea actorului Toma Caragiu. 

Această parabolă, comică, a intelectualului agresat de forțele întunericului, avea să fie jucată de peste 60 de ori cu sălile pline, bucurându-se de un succes enorm, până în momentul interzicerii ei, în 1971, când regimul comunist a declanșat o ampla acțiune de intimidare a scriitorilor care nu se conformau "societății socialiste multilateral dezvoltate".

Interzicerea lui Naghiu
În urmă unui articol de o pagină în ziarul Scînteia, semnat de redactorul șef de atunci Nicolae Dragoș, în care Iosif Naghiu era criticat vehement, Gluga pe ochi a fost interzisă, iar pentru tânărul dramaturg a început calvarul izolării. 

Din 1971 până în 1990, doar trei piese i-au mai fost puse în scenă, iar autorul, care a refuzat să între în partid, nu s-a mai putut angaja la nici o redacție și la nici o editură.

Iosif Naghiu a trebuit să aștepte tot 10 ani până când piesa A treia caravelă a fost pusă în scenă;

A încetat din viața în anul 2003 în urma unei crize cardio-respiratorii.

Filmografie

Scenarist
 Ștefan Luchian (1981) - în colaborare cu Nicolae Mărgineanu
 Capul de zimbru (film TV, 1996)

Actor
 Artista, dolarii și ardelenii (1980)
 Ștefan Luchian (1981)

Premii și distincții
Dramaturgul Iosif Naghiu a primit două premii ale Uniunii Scriitorilor la interval de 10 ani (1983 și 1993) și două premii ale Asociației Scriitorilor din București, tot la interval de 10 ani (1974 și 1984).

Decorații
 Ordinul național „Serviciul Credincios” în grad de Ofițer (1 decembrie 2000) „pentru realizări artistice remarcabile și pentru promovarea culturii, de Ziua Națională a României”

Note

Legături externe 
 Iosif Naghiu a plecat dintre noi..., Formula AS - anul 2003, numărul 591

Nașteri în 1932
Decese în 2003
Dramaturgi români
Scriitori români din secolul al XX-lea
Scriitori români din secolul al XIX-lea
Academia Tereziană

Academia Tereziană este o instituție de învățământ superior întemeiată la Viena în anul 1746 din inițiativa împărătesei Maria Terezia, al cărei nume îl poartă. Pe lângă Academia Tereziană, Maria Terezia a mai fondat Academia Militară Tereziană și Academia Limbilor Orientale.

Istoric 

Prin contractul din 24 februarie 1746 reședința imperială de vară a fost vândută Ordinului iezuit, care și-a asumat obligația de a deschide în clădire o instituție de învățământ superior. Maria Terezia s-a angajat să finanțeze proiectul.

Desființarea ordinului iezuit în anul 1773 a însemnat o grea lovitură pentru Academia Tereziană, care a trebuit chiar să-și închidă temporar porțile în timpul domniei lui Iosif al II-lea, fiul Mariei Terezia.

În anul 1791 împăratul romano-german Leopold al II-lea, fratele lui Iosif al II-lea, a redeschis Academia Tereziană. Din 1849 au fost primiți la studiu și tineri fără origine nobilă. În Academia Tereziană au fost formați studenți din întreg cuprinsul Imperiului Habsburgic.

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, național-socialiștii au evacuat internatul terezian, instalând în clădire o instituție de propagandă nazistă. De la terminarea războiului și până în 1955 edificiul a fost ocupat de trupele sovietice staționate la Viena.

În prezent în clădire își are sediul Academia Diplomatică a Austriei. Într-o aripă a edificiului funcționează liceul de elită „Theresianum”, numit astfel în amintirea Academiei Tereziene.

Absolvenți renumiți 
 Ferenc Széchényi (1754-1820), întemeietorul Bibliotecii Naționale Maghiare
 Josef Wenzel Radetzky von Radetz (1766-1858), feldmareșal austriac
 Ignacy Hilary Ledóchowski (1789-1870), general austriac și polon
 Joseph Jelačić (1801-1859), ban al Croației
 Titu Maiorescu (1840-1917), academician, prim-ministru al Regatului Român între 1912-1914
 Karl Lueger (1844-1910), primar al Vienei
 Konstantin Jireček (1854-1918), politician, istoric și diplomat ceh
 Alfonso al XII-lea al Spaniei (1857-1885), rege 
 Wladimir Ledóchowski (1866-1942), general al iezuiților
 Franz Nopcsa (1877-1933), paleontolog transilvănean
 Joseph Schumpeter (1883-1959), economist, laureat al Premiului Nobel
 Egon Brunswik (1903-1955), psiholog american
 Ertuğrul Osman Osmanoğlu (1912-2009), prinț turc, șef al familiei imperiale a Turciei și pretendent la tronul otoman.

Fondări în 1746
Instituții de învățământ
Austria
Viena
Cohortă

Cohorta (în latină cohors, plural cohortes) este o subdiviziune tactică a armatei romane, zece astfel de subdiviziuni formând o legiune. Cohorta putea avea 500 de oameni (quingenarie) și atunci era comandată de un prefectus, sau 1.000 de oameni (miliariae), atunci fiind comandată de un tribun.

Pe teritoriul Daciei au fost staționate în cursul timpului mai multe cohorte:
 Cohorta Augusta Brittonum
 Cohorta I Aelia Gaestorum milliaria
 Cohorta I Alpinorum equitata
 Cohorta I Antiochensium
 Cohorta I Augusta Ituaeorum
 Cohorta I Aurelia Brittonum milliaria
 Cohorta I Batarorum milliaria
 Cohorta I Bracaraugustanorum
 Cohorta I Britannica milliaria c. R. Equitata
 Cohorta I Cannanefactium
 Cohorta I Cilicium
 Cohorta I Flavia Commagenorum
 Cohorta I Germanorum
 Cohorta I Hispanorum Flavia Ulpia milliaria
 Cohorta I Hispanorum Pia Fidelis
 Cohorta I Hispanorum veterana
 Cohorta I Hispanorum veterana equitata
 Cohorta I Mattiacorum
 Cohorta I Montanorum
 Cohorta I Sagittariorum
 Cohorta I Thracum
 Cohorta I Ubiorum
 Cohorta I Ulpia Brittonum
 Cohorta I Vindelicorum
 Cohorta I Vindelicorum milliaria equitata
 Cohorta a II-a Britannica milliaria
 Cohorta a II-a Dacorum
 Cohorta a II-a Flavia Bessorum
 Cohorta a II-a Flavia Commagenorum sagittaria
 Cohorta a II-a Flavia Numidarum
 Cohorta a II-a Hispanorum scutata Cyrenaica equitata
 Cohorta a II-a Mattiacorum
 Cohorta a III-a Bessorum
 Cohorta a III-a Campestris
 Cohorta a III-a Delmatarum milliaria
 Cohorta a III-a Gallorum
 Cohorta a IV-a Gallorum
 Cohorta a IV-a Cypria
 Cohorta a IV-a Hispanorum equitata
 Cohorta a V-a Gallorum et Pannoniorum
 Cohorta a V-a Lingonum
 Cohorta a VI-a Nova Cumidavensium Alexandrina
 Cohorta a VI-a Thracum
 Cohorta a VII-a Raetorum
 Cohorta a VIII-a Raetorum

Vezi și 
 Castru
 Ală
 Numeri
 Legiune
 Listă de castre romane din România

Legături externe 
 Armata romană 
 Armata romană de ocupație în Dacia
 Roman military units garrisoned in Dacia 

Armata romană
Academia Militară Tereziană

Academia Militară Tereziană a fost înființată pe 14 decembrie 1751 din inițiativa împărătesei Maria Terezia și este astfel cea mai veche academie militară din lume. Ofițerii armatei austro-ungare au fost formați aici până în anul 1918. Inițial perioada de formare dura 11 ani, fiind redusă treptat la 3 ani.

Primul director al Academiei Militare Tereziene a fost contele feldmareșal Leopold Josef von Daun.

Un episod inedit în istoria instituției a avut loc în martie 1938, când Rudolf Towarek, generalul comandant al academiei, a refuzat să o predea Wehrmacht-ului după anexarea Austriei de către Germania nazistă. Lui Towarek i s-a retras comanda și a fost scos la pensie. În anul 1958 a devenit președinte de onoare al absolvenților Academiei Tereziene.

În martie 1938 colonelul Erwin Rommel a fost numit comandant al academiei în locul generalului Towarek.

În prezent în clădire funcționează Academia Militară a Austriei.

Absolvenți
 János Bolyai (1802-1860), matematician maghiar din Transilvania
 George Pomuț (1818-1882), general și diplomat american de origine română
 Traian Doda (1822-1895), general român în armata austriacă, deputat
 Theodor Seracin (1836-1901), general român în armata austro-ungară
 Anatol Bigot de Saint-Quentin (1849-1932), general de cavalerie austro-ungar 
 Karl von Pflanzer-Baltin (1855-1925), general austro-ungar comandant al trupelor austro-ungare din Bucovina și Albania
 Arthur Arz von Straussenburg (1857-1935), general sas, ultimul șef al Marelui Stat Major al armatei austro-ungare
 Traian Băcilă, (1867-1931), general român în armata austro-ungară, apoi în cea română
 Dănilă Papp (1868-1950), general român, ambasador al Regatului României pe lângă Sfântul Scaun
 August von Spiess (1864-1953), ofițer german, director al vânătorilor regale din perioada interbelică
 Gheorghe Domășnean (1868-1940), general român, primar al Timișoarei
 Alexandru Wassilko de Serecki (1871-1920), ofițer român în armata austro-ungară, apoi în cea română

Note

Instituții de învățământ
Istoria militară a Austro-Ungariei
Academii militare
Fondări în 1751
Leopold Josef von Daun

Leopold Josef von Daun, alternativ Leopold Joseph Graf von Daun, (n. 24 septembrie 1705, Viena, - d. 5 februarie 1766, Viena) a fost un conte și feldmareșal austriac. S-a distins ca strateg în timpul Războiului de Șapte Ani. A fost primul director al Academiei Militare Tereziene.

După 1748 a reorganizat armata imperială. În timpul Războiului de Șapte ani a învins în bătăliile de la Kolin (1757), Hochkirch (1758) și Maxen (1759). Armatele conduse de el au fost înfrânte (nedecisiv) în lupta de la Torgau (1760).

Din 1762 a fost președinte al Consiliului Imperial de Război (Kaiserlicher Hofkriegsrat), precursorul Ministerului Imperial și Regal de Război.

Decorat cu Ordinul Maria Terezia, cea mai înaltă distincție a Austriei.

Note

Nașteri în 1705
Decese în 1766
Feldmareșali austrieci
Sfântul Imperiu Roman
Oameni din Viena
Lista președinților Cehoslovaciei

Această pagină conține lista președinților Cehoslovaciei, a tuturor celor care între 1918 și 1992 au ocupat această funcție. 

Pentru o informare corectă, a se vedea și lista liderilor Partidului Comunist Cehoslovac, întrucât între 1948 - 1989 aceștia au deținut cu adevărat nu numai puterea politică dar și pe cea executivă. 

 Lista liderilor Partidului Comunist Cehoslovac

Președinții Cehoslovaciei

1918 - 1948 

 Tomáš Masaryk, 14 noiembrie 1918 - 14 decembrie 1935 
 Milan Hodža (interimar), 14 - 18 decembrie 1935 
 Edvard Beneš, 18 decembrie 1935 - 5 octombrie 1938 
 Jan Syrový (interimar), 5 octombrie - 30 noiembrie 1938 
 Emil Hácha, 30 noiembrie 1938 - 15 martie 1939 
 Edvard Beneš, 4 aprilie 1945 - 7 iunie 1948 
 în exil, 21 iulie 1940 - 2 aprilie 1945

1948 - 1992 

 Klement Gottwald, 14 iunie 1948 - 14 martie 1953 
 Antonín Zápotocký, 21 martie 1953 - 13 noiembrie 1957 
 Viliam Široký (interimar), 13 - 19 noiembrie 1957 
 Antonín Novotný, 19 noiembrie 1957 - 22 martie 1968 
 Jozef Lenárt (interimar), 22 - 30 martie 1968 
 Ludvík Svoboda, 30 martie 1968 - 28 mai 1975 
 Gustáv Husák, 29 mai 1975 - 10 decembrie 1989 
 Marián Čalfa (interimar), 10 - 29 decembrie 1989 
 Václav Havel, 29 decembrie 1989 - 20 iulie 1992 
 Jan Stráský (interimar), 20 iulie - 31 decembrie 1992

Vezi și 
 Lista președinților Republicii Cehe 
 Lista premierilor Republicii Cehe 
 Lista președinților Slovaciei 
 Lista premierilor Slovaciei 
 Lista monarhilor cehi 
 Lista conducătorilor slovaci

Cehoslovacia, Lista președinților
Corbu, Harghita

Corbu (, "Corbu Gurghiului"), este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Harghita, Transilvania, România. Se află la 14 km de stațiunea Borsec având un ridicat potențial turistic.

Obiectiv memorial 
Monumentul Eroilor Români din Primul Război Mondial. Obeliscul a fost înălțat în anul 1930, în memoria eroilor din Primul Război Mondial și se află amplasat în curtea bisericii din comuna Corbu. Monumentul are o înălțime de 2,10 m și este realizat din granit placat cu marmură. Pe latura frontală s-au inscripționat cuvintele: „În amintirea eroilor morți în 1914-1918“, sub care sunt înscrise numele a 60 eroi și regimentele din care au făcut parte.

Note 

Corbu, Corbu
Mol

Molul (numit și moleculă-gram atunci când se referă la molecule) este unitatea de măsură fundamentală în SI a cantității de substanță. Simbolul pentru această unitate de măsură este „mol”. Este o unitate adimensională. Molul este definit ca exact 6.02214076×10^23 entități elementare.

Termenul mol este atribuit chimistului german Wilhelm Ostwald, cunoscut pentru lucrările sale în domeniul catalizei, echilibrului chimic și al vitezei de reacție.

Molul este avantajos în locul folosirii maselor sau volumelor pentru exprimarea raporturilor de combinare ale substanțelor în reacțiile chimice și a compoziției elementale a combinațiilor chimice.

Definiție 

 Molul este cantitatea de substanță dintr-un sistem care conține un anumit număr de entități elementare egal cu numărul de atomi.
 Când se folosește această unitate de măsură trebuie precizată specia de entități elementare considerate (molecule, atomi, electroni, ioni, alte particule sau grupuri de particule).

Explicații 

Numărul de atomi din 12 g de 12C este egal cu numărul lui Avogadro (6,02214076 × 1023 conform datelor actuale). Considerând definiția numărului lui Avogadro, bazată pe unitatea atomică de masă, molul se poate defini în mod echivalent astfel:

Un mol este cantitatea de substanță a cărei masă exprimată în grame este egală cu masa atomică a acelei substanțe.

De exemplu, fierul  are masa atomică 55,845; prin urmare 1 mol de fier are 55,845 g.

Precizarea speciei de entități elementare este necesară deoarece cantitatea de substanță măsurată în moli depinde de aceasta. De exemplu, 18 grame de apă conțin 1 mol de molecule, dar 3 mol de atomi. În practică însă chimiștii se referă aproape exclusiv la molecule.

Din motive istorice, molul este legat de gram, un submultiplu al unității fundamentale kilogramul. Pentru a evita acest lucru adesea definiția se enunță înlocuind 12 g cu 0,012 kg. De asemenea, anterior a existat și o definiție a kilomolului, bazată pe masa de 12 kg de carbon. În prezent kilomolul este doar un multiplu al molului.

Note

Vezi și

 Molalitate

Unități SI fundamentale
Cantitate de substanță
Wenzel Anton von Kaunitz

Wenzel Anton von Kaunitz (), conte, din 1764 principe imperial de Kaunitz-Rietberg, a fost un politician austriac.

În anul 1735 a intrat în serviciul de stat. Din 1750 până în 1753 a fost ambasador al Austriei la Paris.

Din 1753 von Kaunitz a fost cancelar, totodată responsabil de politica externă.

Note

Nașteri în 1711
Decese în 1794
Conți ai Austriei
Politicieni austrieci
Ambasadori austrieci
Cancelari ai Austriei
Ordinul Maria Terezia

Ordinul Militar Maria Terezia / Ordinul Maria Theresia (în , în , în , în , în ), sau, în germană, mai obișnuit, Österreichischer Militär-Maria-Theresien-Orden, creat la 18 iunie 1757 de împărăteasa Maria Terezia, este un ordin militar austriac. Era cel mai înalt ordin al Imperiului Austriac, iar după instaurarea dualismului, al Imperiului Austro-Ungar.

Istoric 
Ordinul Militar Maria Terezia a fost fondat la 18 iunie 1757, de împărăteasa Maria Terezia, în urma bătăliei de la Kolin, în care armatele imperiale conduse de feldmareșalul Leopold Josef von Daun au învins armatele prusace comandate personal de regele Frederic al II-lea.

Descriere 
Decorația, în formă de cruce albă, are în mijloc culorile Austriei, roșu-alb-roșu (pe orizontală), care sunt înconjurate de un inel de email alb, pe care este gravată, cu aur, inscripția  (în română: „Pentru vitejie”). Pe revers sunt gravate, în email alb, cu aur, inițialele M.T.F. (Maria Theresia Franciscus). Inscripția este înconjurată de un inel de email verde-smarald și decorată cu frunze de laur.

Ordinul a fost conferit de 1.241 de ori. Ultimul purtător al Ordinului Maria Terezia a fost Gottfried Banfield, care a decedat în anul 1986.

Sărbătoarea Ordinului Maria Terezia a fost fixată pe 15 octombrie.

Purtători români ai ordinului

Insigne și grade 
Ordinul Maria Theresia cuprindea trei clase:
 Cavaler (în ): insigna Ordinului atașată de o panglică purtată pe partea stângă a pieptului.
 Comandor (în ): insigna purtată cruciș pe piept, la gât.
 Mare-Cruce (în ): insigna atașată de o eșarfă roșu-alb-roșu trecută peste umărul drept la șoldul stâng, cât și o placă purtată în partea stângă a pieptului.

Persoane distinse cu Ordinul Maria Terezia 
 Arthur Arz von Straussenburg
 Ioan Boeriu
 Svetozar Boroević
 Viktor Dankl
 Josip Jelačić
 Josef Radetzky
 Alexandr Suvorov
 David Urs de Margina
 Sándor Szurmay

Galerie de imagini

Referințe și note

Bibliografie 
 Jaromir Hirtenfeld, Der Militär-Maria-Theresien-Orden und seine Mitglieder; nach authentischen Quellen; zur ersten Säcularfeier, Wien 1857.
 J. Lukeš: Der Militär-Maria-Theresien-Orden und seine Mitglieder. Nach authentischen Quellen bearb. von J. Hirtenfeld. Wien: Hof-u. Staatsdruckerei, 1890.
 Henrik Marczali: A katonai Mária Terézia-rend körül. Budapest: M. tud. Akad., 1934
 Oskar von Hofmann und Gustav von Hubka: Der Militär-Maria-Theresien-Orden: Die Auszeichngn im Weltkrieg 1914-1918. Auf Anordng u. unter Leitg d. Gen. D. Infanterie z. V. Carl Frh. von Bardolff u. mit Unterstützg d. Heeresmuseums in Wien hrsg. u. auf Grund amtl. Quellen verf. Wien: Militärwiss. Mitteilungen, 1943.

Legături externe 
 Ultimele decernări ale Ordinului, începând cu 1914 (în limba engleză) 
 Lista completă cu membrii Ordinului Maria Terezia 

Ordine, decorații și medalii ale Austriei
Decorațiile Austro-Ungariei
Austria
Austro-Ungaria
Ordinul Militar Maria Terezia
Medalii de aur
Lista premierilor Republicii Cehe

Aceasta este o listă a prim-miniștrilor Republicii Cehe până în prezent, incluzând perioada 1969 - 1990, când Republica Cehă se numea Republica Socialistă Cehă, fiind una din cele două republici ale statului federal Cehoslovacia, cealaltă fiind Republica Socialistă Slovacă.

Republica Socialistă Cehă 

Republica Socialistă Cehă a existat ca entitate juridică între 1969 și 1990, fiind numită și Republica Cehă, una din cele două entități statale ale statului federal Cehoslovacia. 

 Stanislav Rázl, 8 ianuarie - 29 septembrie 1969 
 Josef Kempný, 29 septembrie 1969 - 28 ianuarie 1970 
 Josef Korčák, 28 ianuarie 1970 - 20 martie 1987 
 Ladislav Adamec, 20 martie 1987 - 12 octombrie 1988 
 František Pitra, 12 octombrie 1988 - 6 februarie 1990 
 Petr Pithart, 6 februarie 1990 - 2 iulie 1992 
 Václav Klaus, 2 iulie 1992 - 31 decembrie 1992 (continuarea, mai jos)

Republica Cehă (stat suveran)

Vezi și 
 Lista președinților Republicii Cehe 
 Lista președinților Slovaciei 
 Lista premierilor Slovaciei 
 Lista monarhilor cehi 
 Lista conducătorilor protectoratelor Sileziei și Moraviei
 Lista conducătorilor slovaci 
 Cehoslovacia 
 Republica Cehă 
 Slovacia

Politica Cehoslovaciei
Liste Cehia
Cehe, Lista premierilor Republicii
Prim-miniștri ai Republicii Cehe
Lista președinților Republicii Cehe

Această pagină este o listă a președinților Republicii Cehe, începând cu 1 ianuarie 1993, de când Republica Cehă a devenit stat suveran.

Președintele Republicii Cehe este șeful Republicii Cehe. Cele mai multe din puterile sale efective sunt ceremoniale, cu excepția dreptului său de veto. Președintele Republicii Cehe poate să returneze proiectul unei legi parlamentului, care, la rândul său poate să treacă peste veto-ul președintelui. Președintele este ales de Parlament pe o durată de 5 ani. Dacă parlamentul nu alege un președinte la încheierea mandatului "vechiului" președinte, unele din funcțiile acestuia sunt preluate de primul ministru, iar altele sunt preluate de liderul Parlamentului.

Președinții Republicii Cehe (stat suveran) 

 Nici un președinte ales între 1 ianuarie 1993 - 2 februarie 1993 (unele funcții au fost îndeplinite de primul ministru Václav Klaus) 

 Václav Havel, între 2 februarie 1993 - 2 februarie 2003 

 Nici un președinte ales între 2 februarie 2003 - 7 martie 2003 (unele funcții au fost asumate de Vladimír Špidla și, respectiv, Lubomír Zaorálek) 

 Václav Klaus, între 7 martie 2003 – 7 martie 2013

 Miloš Zeman, din 8 martie 2013

Vezi și 

 Lista președinților Cehoslovaciei 
 Lista premierilor Cehoslovaciei 
 Lista președinților Republicii Cehe 
 Lista premierilor Republicii Cehe 
 Lista președinților Slovaciei 
 Lista premierilor Slovaciei 
 Lista monarhilor cehi 
 Lista conducătorilor slovaci 
 Lista conducătorilor protectoratelor Boemiei și Moraviei

Cehe, Republicii
Pâglișa, Cluj

Pâglișa (în , colocvial Poklostelke) este un sat în comuna Dăbâca din județul Cluj, Transilvania, România.

Satele cu care se învecinează sunt: Bădești, Dârja, Chidea, Stoiana, Dăbâca și Cubleșu Someșan.

Toponimie 
Satul apare menționat documentar în 1306, sub numele de Puklusteluky. De-a lungul timpului a mai fost menșionat sub diferite denumiri: Poclustelek (1320), Puklustelek (1348), Poklostheleke (1459), Poklostelke (1461), Poklișe (1733), Piclișe (1850), Puclisea (1854) .

Date economice 
Populația se ocupă în mare majoritate cu creșterea animalelor (vaci, bivoli, oi, păsări) și cu apicultura, iar veniturile principale le obțin din vânzarea laptelui, ca și mulți alți locuitori din satele învecinate.

Exista o ferma de vaci de lapte, cu posibilitate de vizitare la cerere, si o agropensiune.

Demografie 
Majoritatea locuitorilor sunt de religie ortodoxă, mai existând însă și câteva familii de alte confesiuni (greco-catolici și penticostali). 

La recensământul din 1930 au fost înregistrați 627 de locuitori, dintre care toți s-au declarat români. Sub aspect confesional populația era alcătuită din 620 greco-catolici și 7 mozaici.

Populația localității a evoluat de-a lungul timpului astfel:

Obiective turistice 
Regiunea tufurilor vulcanice zotelifere formate din zoteliți în procent de 25% până la 50% este o atracție pentru cei pasionați de plimbări în natură. Locuitorii din Pâglișa numesc acest loc Peșteră, deoarece la o oarecare înălțime într-un perete de piatră există o gaură, nu foarte mare, ci doar atât cât să poată pătrunde în ea o vulpe, iar această gaură este vizibilă de la distanță și stârnește curiozitatea. Toamna plimbările sunt mai interesante, deoarece în această perioadă se pot culege fructe de pădure care se găsesc din belșug. 

Lacul numit și Pescărie, aflat între satul Pâglișa și comuna Dăbâca este așezat într-un loc unde vara se poate face sport (fotbal, tenis de masă), este un loc potrivit pentru camping și aici se poate și pescui.

Alte clădiri importante din localitate sunt cele ale bisericii (1926), căminului cultural, magazinului mixt și magaziei fostului CAP. Din clădirea școlii mai există doar zidurile exterioare, deoarece acoperișul acesteia s-a prăbușit în anii '90. De atunci nu a mai fost reparată din lipsă de fonduri. Copiii de vârstă școlară sunt înscriși la Școala cu clasele I-VIII din Dăbâca.

Note

Bibliografie 
 Pintilie, Mariana, Pintilie, Dorin, Comuna Dăbâca: studiu monografic, Editura Eurodidact, Cluj-Napoca, 2001 ISBN 973-85092-4-6

Imagini

Vezi și 
 Biserica de lemn din Pâglișa (dispărută)

Legături externe 
  Szolnok-Doboká varmegye, 1901 (Comitatul Solnoc Dabaca)

Pâglișa, Dăbâca
Tabel

Tabelul (sau Tabela) este o bază de date în care se face ordonarea pe rânduri orizontale și coloane verticale după diferite criterii a datelor sau textelor culese. Prin capul tabelei se stabilesc punctele de referință ale modului de ordonare a datelor în câmpurile conținute de coloane sau rânduri. Programele de calcul tabelar (de exemplu, Microsoft Excel) ușurează sistemul de calcul și ordonarea datelor din tabel.

Exemple de tabele

Tabele 
 Listă de canale de televiziune în limba română/Tabel
 Lista cantoanelor Elveției după suprafață
 Listă de denumiri dacice de plante medicinale
 Tabel cronologic al agențiilor poliției secrete sovietice
 Tabel cronologic al conflictului din Transnistria
 Vladimir Ilici Lenin#Tabel cronologic
 Limbile indo-europene
 Lista personalului Waffen-SS
 Tabelul rangurilor în Imperiul Rus
 Tabel de simboluri matematice

Vezi și 
 Calcul tabelar
 Ordine alfabetică
 Tabele matematice
 Tabel de derivate
 Tabel de integrale
 Tabel de integrale pentru funcții raționale
 Tabelă de logaritmi
 Tabele trigonometrice
 Tabelul periodic al elementelor
 Tabel de adevăr
 Lista ascendenților
 Tabla descendenților
 Categorii relevante din Wikipedia:
 :Categorie:Formate Tabele
 :Categorie:Liste

Legături externe 
 Foaie de calcul tabelar

Infografie
Modelarea datelor
World Wide Web Consortium

Consorțiul Web (World Wide Web Consortium, W3C) este un consorțiu internațional, format din membri permanenți și parteneri, care are ca scop dezvoltarea de standarde pentru World Wide Web.

World Wide Web Consortium  a fost înființat în anul 1994, la Massachusetts Institute of Technology, de către Tim Berners-Lee, cu suportul CERN, DARPA și Comisia Europeană. Tim Berners-Lee este actualul director al World Wide Web Consortium.

Organizația  a fost înființată cu scopul de a realiza standarde pentru Web, astfel încât tehnologiile folosite pe Web să aibă interoperabilitate și accesibilitate maximă.

World Wide Web Consortium este principala organizație internațională care stabilește normele și standardele după care funcționează internetul, browserele web și motoarele de căutare.

Standarde
Standardele Web au rolul de a ajuta ca informația disponibilă pe Web să fie ușor accesibilă și  afișată corect, indiferent de dispozitivul hardware și software cu care se accesează o pagină web. Standardele Web permit accesarea eficientă a aceleiași pagini web din diferite browsere, diferite calculatoare, de pe telefonul mobil sau alte dispozitive. 

Toate standardele oficiale emise de W3C se concretizează într-un document numit W3C Recommendation ce conține documentația oficială și completă pentru standardul respectiv. Standardele pentru serviciile web W3C sunt aprobate ca standarde internaționale ISO/IEC.

Standarde W3C/IETF  (prin Internet protocol suite):

Referințe și note

Vezi și 
 Standarde web
 Tim Berners-Lee
Alte teme asemănătoare:
 Device Independence
 Mobile Web
 Request for Comments
 WAI
 Pagină web
 Server web
 Servicii web
 Format web
 XMLHttpRequest

Legături externe 
 Pagina oficială a consorțiului World Wide Web

World Wide Web
Organizații de standardizare
Standarde web
XML

Extensible Markup Language (XML) este un meta-limbaj de marcare recomandat de Consorțiul Web pentru crearea de alte limbaje de marcare, cum ar fi XHTML, RDF, RSS, MathML, SVG, OWL etc. Aceste limbaje formează familia de limbaje XML.

Meta-limbajul XML este o simplificare a limbajului SGML (din care se trage și HTML) și a fost proiectat în scopul transferului de date între aplicații pe internet, descriere structură date.

XML este acum și un model de stocare a datelor nestructurate și semi-structurate în cadrul bazelor de date native XML.

Datele XML pot fi utilizate în limbajul HTML, permit o identificare rapidă a documentelor cu ajutorul motoarelor de căutare.
Cu ajutorul codurilor javascript, php etc. fișierele XML pot fi înglobate în paginile de internet, cel mai elocvent exemplu este sitemul RSS care folosește un fișier XML pentru a transporta informațiile dintr-o pagină web către mai multe pagini web.

Avantaje: 
 extensibilitate (se pot defini noi indicatori dacă este nevoie)
 validitate (se verifică corectitudinea structurală a datelor )
 oferă utilizatorilor posibilitatea de a-și reprezenta datele într-un mod independent de aplicație
 XML este simplu și accesibil (sunt fișiere text create pentru a structura, stoca și a transporta informația)
 poate fi editat, modificat foarte ușor (necesită doar un editor de text simplu precum notepad, wordpad etc.)

Ce este XML 
După cum sugerează și numele, este un sistem extensibil de marcare, adică, mai simplu, este un sistem de marcare similar cu HTML, doar că este mult mai bun și mai dinamic, diferența esențială fiind că tagurile nu sunt definite, programatorul fiind liber să experimenteze.

Ce nu este XML 
Poate este dificil de înțeles, dar fișierele XML nu fac nimic, sunt doar secvențe de text create pentru a structura, depozita și transporta informație, de exemplu:
<notita>
    <dela>Ioana</dela>
    <catre>Alex</catre>
    <mesaj>Te Iubesc!</mesaj>
</notita> 

În cadrul exemplului anterior se poate observa cum sunt create anumite taguri, spre deosebire de limbajul HTML unde tagurile trebuiau să fie cunoscute pentru a putea fi interpretate, în sistemul XML autorul poate defini propriile taguri pe care urmează să le manipuleze dupa gustul și necesitățile proprii.

Note

Bibliografie
 Annex A of ISO 8879:1986 (SGML)
 
  Online at XML and the Second-Generation Web .

Legături externe 

 W3C XML homepage
 XML 1.0 Specification
 Retrospective on Extended Reference Concrete Syntax  by Rick Jelliffe
 XML, Java and the Future of the Web (1997) by Jon Bosak
 http://validator.w3.org/ The Official [W3C] Markup Validation Service

Limbaje de marcare
Standarde W3C
Republica Crimeea

Republica Crimeea (în limbile rusă Республика Крым, tătară crimeeană Qırım Cumhuriyeti, ucraineană  Республіка Крим) este un subiect federal proclamat al Rusiei (o republică), o peninsulă semi enclavă care ocupă peninsula omonimă.

Regiunea a fost cunoscută anterior ca Republica Autonomă Crimeea până la reîntregirea cu orașul Sevastopol. Aceste două regiuni mai târziu și-au declarat independența față de Ucraina. După care această entitate a solicitat aderarea la Rusia, ultima le-a inclus separat, teritorial subiectele: fosta Republică Autonomă Crimeea și orașul Sevastopol. Aderarea/anexarea a fost ratificată de către președintele rus Vladimir Putin prin semnarea Tratatului de accedere la 21 martie 2014 .

Note

Vezi și
 Criza din Crimeea din 2014
 Referendumul din Crimeea, 2014
 Republica Autonomă Crimeea
 Republica Populară Crimeea
 Teritoriile Ucrainei ocupate temporar

Teritorii disputate în Europa
Separatism
Crimeea
Criza din Crimeea (2014)
Istoria Crimeii
Simferopol

Simferopol (în lb. ucr. Сімферополь, în lb. rusă Симферополь) este capitala Republicii Autonome Crimeea, o regiune disputată între Ucraina și Rusia. Orașul numără 344.000 de locuitori. A fost întemeiat în anul 1784 de țarina Ecaterina cea Mare, după ocuparea Peninsulei Crimeea de către Rusia. Încă de la începutul secolului al XIV-lea pe locul Simferopolului exista o așezare a tătarilor crimeeni, așezare care purta numele Aqmescit.

Demografie 

Conform recensământului ucrainean din 2001, majoritatea populației orașului Simferopol era vorbitoare de rusă (%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (%) și ucraineană (%).

În anul 2013, s-a estimat că populația localității ucrainene ar fi de 337.285 locuitori.

Personalități născute aici 
 Refat Appazov (1920 - 2008), om de știință sovietic de origine tătară.

Note 

Simferopol, Simferopol
Simferopol, Simferopol, Crimeea
Orașe din Ucraina
Orașe din Crimeea
Eponime ale asteroizilor
Simferopol
António Lobo Antunes

António Lobo Antunes (n. 1 septembrie 1942, Lisabona) este un romancier portughez contemporan.

Urmând tradiția familiei a urmat studii de medic psihiatru, deși încă din copilărie a dorit să fie scriitor. În timpul războiului colonial a fost locotenent, chirurg și psihiatru în Angola din 1970 până în 1973; experiența traumatizantă de atunci va reveni adesea în proza sa.

În prezent se dedică aproape exclusiv profesiei de scriitor, publicând câte un volum în fiecare an. S-a lansat după revoluția din 1974 cu Memória de Elefante (Memorie de elefant) (1979). 

Romanele sale sunt deosebit de apreciate în toată lumea și fac subiectul a numeroase colocvii și teze de doctorat. O parte dintre ele au apărut în traducere românească la editura Humanitas.

Traduceri în limba română 

 Memorie de elefant (1979)
 Sărutul lui Iuda (1979)
 Cunoașterea infernului (1980)
 Explicația păsărilor (1981)
 Fado alexandrin (1983)
 Farsa damnaților (1985)
 Întoarcerea caravelelor (1988)
 Tratat despre pasiunile sufletului (1990)
 Ordinea naturală a lucrurilor (1992)
 Moartea lui Carlos Gardel (1994)
 Manualul inchizitorilor (1996)
 Splendoarea Portugaliei (1997) 
 Cuvânt către crocodili (1999)
 Nu intra atât de grabit în noaptea întunecată (2000)
 Ce voi face când totul va arde (2001)
 A doua carte de cronici (2002)
 Bună seara lucrurilor de aici (2003)
 Trebuie să iubesc o piatră (2004)
Pe râurile ce duc... (2018)

Note

Legături externe 

 Informații despre autor

Nașteri în 1942
Scriitori portughezi
Portughezi în viață
Oameni din Lisabona
Portughezi din secolul al XX-lea
Portughezi din secolul al XXI-lea
Laureați ai Premiului Ierusalim
Laureați ai Premiului Camões
Povestire

Povestirea este o specie a genului epic, în proză, în care se relatează fapte din punctul de vedere al unui narator, care este martor sau participant (sau ambele variante) la evenimentul povestit.
Povestirea este de obicei de mică întindere, relatează un singur fapt, are personaje puține, iar interesul cititorului se concentrează asupra situației narate.

Într-o accepțiune lărgită, se confundă cu narațiunea ca modalitate de existență a genului epic, ca semn distinctiv al acestuia.
Identificarea povestirii cu narațiunea se bazează pe identitatea de sens a verbelor "a povesti"/"a nara".
Povestirea devine "modul" prin care se constituie toate speciile narative, elementul lor comun din care, conform legilor specifice de compoziție, se dezvoltă variantele genului.
Pe această reducție se bazează naratologia, știința comportamentală a narațiunii, interesată nu de diferențele specifice, ci de legătura între forme narative, pe baza principiului povestirii.

Povestirea în literatura universală 
 Nikolai Gogol, Serile în cătunul de lângă Dikanka
 Ivan Turgheniev, Povestirile unui vânător
 Alphonse Daudet, Povestiri din moara mea.
 Leo Tolstoi, Ivan Prostul.

Povestirea în literatura română 
 Ion Creangă, Moș Ion Roată
 Mihail Sadoveanu, Povestiri, Hanu-Ancuței
 Vasile Voiculescu, Pescarul Amin.

Bibliografie 
 Limba și Literatura Română, Manual Clasa a X-a - Eugen Simion/Florina Rogalski/Diana Hărtescu. Editura Corint
Telegramă

Telegrama este o forma de comunicare la distanță care implică esențializarea informației, chiar eliminarea cuvintelor mai puțin necesare, deoarece taxarea se face pe fiecare cuvânt.

Aceasta poate să informeze sau să exprime emoții, atitudini, gânduri, sentimente. In funcție de conținut, se deosebesc urmatoarele categorii de telegrame: de înstiintare, de felicitare, de condoleanțe, de mulțumire, de răspuns, oficiale. De cele mai multe ori se apelează la exprimarea eliptică, nerecomandată însa în cazul telegramelor adresate oficialităților sau unor persoane superioare nouă prin statutul lor social. I.L. Caragiale le folosește adesea în schițele sale.

Ea reprezintă o formă de corespondență, alături de bilet, carte poștală, scrisoare și se distinge prin următoarele:
conține, de regulă, o singură informație;
exprimarea este concisă;
se suprimă unele cuvinte, mai ales cele cu rol de instrument gramatical;
se pot omite anumite informații care se presupun a fi cunoscute sau subînțelese;
este o formă de comunicare folosită în caz de urgență.

Reguli de redactare:
în funcție de destinatar și de conținutul comunicării, se folosește un stil oficial sau unul colocvial;
în telegrama oficială nu este recomandată exprimarea eliptică sau folosirea abrevierilor;
suprimarea unor cuvinte sau abrevierile nu trebuie să prejudicieze înțelegerea conținutului.

Vezi și 
 Radiogramă
 Radiotelegrafie
Eseu

Eseul (din fr. essayer, încercare) este un text conținând reflecții ale autorului pe diverse subiecte (filosofice, literare, istorice, politice, științifice, etc.). 

În sensul original în care a fost introdus de Montaigne, ce se pune la încercare într-un eseu este în primul rând judecata autorului, înaintea abilității de a exprima ideile astfel formate într-o formă literară.

Eseul prezintă argumente (care pot fi atât raționale, cât și emoționale) într-o problemă specifică, dar se deosebește de un studiu sau articol științific, care abordează on problemă în mod nepărtinitor, este scris pe un ton obiectiv și, în principiu, ajunge întotdeauna la o concluzie.

Formă și stil

Forma și stilul eseului ca specie literară sunt flexibile, oferind posibilități vaste pentru consemnarea unor opinii, asocierea de idei și evidențierea conexiunilor dintre ele, etc. Eseurile pot fi în proză sau în  versuri, de mici sau mari dimensiuni, cu un stil formal sau informal. 

 Adrian Marino îl considera ca un gen de frontieră, „hibrid” în care „eseistul încearcă să ofere o soluție, nu o impune, nici n-o dogmatizează. Doar o propune. El ridică o problemă, punându-se pe sine și pe alții la încercare. Izbutește și incită adevărul”.

 Nicolae Balotă îl denumește „gen semiliterar”, fixându-l "între structurile imagistice și cele ideologice".

În prezent, eseurile sunt frecvent folosite în analiza operelor de artă (critică literară, cinematografică, muzicală, etc.) De exemplu, un eseist poate să abordeze o operă literară, sau un aspect al ei (o idee, o temă, un simbol) de pe poziții filosofice, poate să apeleze la informații sociologice sau psihologice, poate să facă asociații pe o temă, etc.

Exemple de eseuri

 Eseuri (Montaigne), de Montaigne (1580, 1588)
 Eseuri, de Francis Bacon (1597)
 Eseu asupra intelectului omenesc de John Locke (eseu de mari dimensiuni) (1689) 
 Un eseu despre critică de Alexander Pope (eseu în versuri) (1711)
 Eseu asupra principiului populației, de Thomas Malthus (1798) 
 Pseudo-Kynegeticos, de Alexandru Odobescu (1874)
 Pe culmile disperării, de Emil Cioran (1934) 
 Mathesis, sau bucuriile simple, de Constantin Noica (1934) 
 Minima moralia, de Andrei Pleșu (1988)

Legături externe 
 Atelier literar de proză românească ce permite publicarea de eseuri, comentarii și analiză literară la http://www.proza.ro

Vezi și 
 Listă de eseiști români
Triolet

Trioletul este o poezie cu formă fixă, alcătuită din opt (uneori șapte ) versuri de câte opt silabe fiecare, pe două rime, la care primul vers este identic cu al patrulea și cu al șaptelea, iar al doilea vers este identic cu cel de-al optulea.

A doua rimă nu apare decât în versurile 2, 6 și 8. Dacă trioletul are numai 7 versuri, a doua rimă nu se mai repetă la sfârșit.

Trioletul poate fi scris în două catrene sau în opt versuri grupate.

Înrudit cu rondelul, trioletul s-a născut în Franța, în secolul al XIII-lea, fiind numit și rondel simplu. A fost în mare vogă până la Renaștere, după care a fost aproape uitat până la a doua jumătate a secolului al XVII-lea.
 
Exemplu de triolet
   
În versuri scurte, ușurele 
Țesând un șir de triolete, 
n-avui de gând să-nșir mărgele 
în versuri scurte ușurele… 
trăiește-un suflet cald în ele 
ademenit de-a vieții sete, 
în versuri scurte, ușurele 
țesând un șir de triolete. 
 
(J. B. Hetrat, Triolet)

Iată cum vede Ion Minulescu menirea trioletului, în poezia sa Odeletă:

... Îți voi aduce trei smaralde nemaivăzute-n altă țară,
Trei perle blonde, pescuite de Negri-n golful de Aden, 
Și trei rubine-nsângerate, ascunse toate-ntr-un refren
De Triolet, 
Pe care nimeni nu-l va întelege, - fiindcă nu-i
În lume nimeni să-nțeleagă simbolul Trioletului! ...

Legături externe 
 Le triolet

Poezie cu formă fixă
Terțină

Terțina este o strofă alcatuită din trei versuri.Se folosește de obicei la construirea sonetului italian, care este alcătuit din două catrene și două terține. Capodopera lui Dante Alighieri, Divina Comedie, este scrisă în versuri endecasilabice grupate în terține (terza rima).

Poezie cu formă fixă