alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Kundalini



Etimologie 
Cuvântul Kundalini (कुण्डलिनी, kuṇḍalinī), este derivat din cuvântul sanskrit kundal care înseamnă răsucire, buclă. Reprezintă energia primordială prezentă sub forma a trei bucle și jumătate care se învârt sub formă de spirală la baza osului triunghiular de la baza coloanei vertebrale numit osul sacru (sacrum).

Kundalini în scrierile hinduse 
Există sute de referiri legate de Kundalini în scrierile hinduse. Potrivit textelor indiene, Kundalini este energia primordială, absolută, care are valențe de Mare Mamă, susține și dă naștere fiecărui lucru din universul cunoscut.
Kundalini este potrivit descrierilor antice încolacită asemenea unui șarpe în adormire. A fost descrisă în detalii foarte amănunțite în Upanishade și textele tantrice. Kundalini yoga era considerată yoga supremă dintre toate celelalte forme de yoga, iar trezirea energiei Kundalini era descrisă ca fiind calea supremă spre cunoaștere.

Gyaneswara, un sfânt faimos în India, din statul indian Maharashtra, născut în jurul anului 1275 e.n. o descrie pe Kundalini în capitolul șase al cunoscutei sale cărți Gyaneswari: Kundalini este energia supremă. Întregul corp al căutătorului începe să tremure din cauza apariției lui Kundalini. Impuritățile nedorite în corp dispar. Corpul dintr-o dată arată foarte proporționat, iar ochii sunt strălucitori și atractivi, iar pupilele se măresc.
Guru Nanak Dev (1496 e.n), alt mare înțelept indian a făcut referiri despre trezirea lui Kundalini menționând că în urma trezirii o inimă pură este asemeni unui vas de aur umplut cu nectar divin coborând din Dasham Dwar. (Bramharandra Chakra sau Sahasrara Chakra )
Shri Guru Granth, un alt înțelept hindus scria: Dumnezeu a făcut acest corp omenesc ca o casă cu șase chakras (centri energetici) și a stabilit lumina spiritului în el. Traversează oceanul lui Maya (iluzia universală) și întâlnește-l pe Dumnezeul etern care nu vine, nu pleacă și care nici nu se naște, nici nu moare. Când cele șase chakras ale tale sunt iluminate, Surati (Kundalini) distruge dezechilibrele.
Guru Vashistha a afirmat că această energie deține (este) cunoașterea absolută.

Kundalini în Sahaja Yoga 
Această școală de Yoga stipulează, în linia scrierilor hinduse, că trezirea lui Kundalini se poate face de către un maestru care deține cunoașterea supremă a lui Kundalini (guru). Potrivit lui Shri Mataji însă, trezirea lui Kundalini se poate face și fără efort, deoarece această energie este (în concordanță cu scrierile vechi hinduse) și energia dorinței pure din om. Manifestările acestei energii ar fi, potrivit înțelepților indieni, sub formă de vibrații - în sanscrită Chaitanya, percepută sub forma unor adieri răcoroase la nivelul corpului. Trezirea autorizată a lui Kundalini, în prezența unui maestru spiritual adevărat ar trebui să-i inducă discipolului o stare de calm, pace și bucurie, o senzație de răcorire a corpului, precum și starea de nirvichara, starea spirituală definită ca fiind o stare de fără gânduri, cu care începe Realizarea Sinelui. Potrivit vechilor înțelepți, odată cu obținerea acestei stări începe de fapt Yoga.

Yoga
Băieți buni

Băieți buni este un serial TV de producție românească din anul 2005, realizat în studiourile Media Pro Pictures. Serialul surprinde viața de stradă din România și a fost difuzat de postul de televiziune PRO TV.

În acest serial au jucat actori consacrați ca Florin Călinescu, dar și debutanți precum Cabral Ibacka. Cele 8 episoade au fost realizate într-o notă serioasă, dar nu lipsesc faze comice.

Unul dintre reproșurile aduse serialului a fost că secția de poliție seamănă prea mult cu una din America, și nu cu una din România.
Serialul a avut foarte mare succes în România și datorită faptului că în coloana sonoră a peliculei s-a  regăsit și cântecul „Străzile”, unul din hit-urile formației BUG Mafia.

Distribuția

Personajele principale

Invitați speciali

Personaje secundare

Cu participarea extraordinară
 Dana Comnea - Mama Verei
 Antoaneta Glodeanu - Bunica Ramonei
 Dina Cocea - Tanti Aglaia

Legături externe
 

Seriale de televiziune din 2005‎
Miniseriale
Seriale românești de televiziune
Seriale de televiziune anulate
Seriale de televiziune Pro TV‎
Spectacole de televiziune de limbă română
BNR (dezambiguizare)

BNR este un acronim care se poate referi la:

Banca Națională a României
Biblioteca Națională a României
Numă Numă

Numa Numa este un fenomen pe internet, o adevarată manie, bazată pe melodia techno romaneasca "Dragostea Din Tei" a trupei O-Zone.

"Numa Numa" se referă specific la clipul video-Flash al lui Gary Brolsma de 19 ani care a imitatat din buze pe webcam-ul său cântecul în mod energetic.

Vidoclipul lui Gary Brolsma "Numa Numa" a devenit cel mai faimos videoclip online de la nașterea internetului World Wide Web. Chiar și numele lui Gary Brolsma a devenit cunoscut în multe țări din lume, și videoclipul său este responsabil pentru popularizarea melodiilor trupei O-Zone care nu erau cunoscute destul în SUA înaintea clipului lui Brolsma "Numă Numă".

În timp ce versiunea lui Brolsma este fără dubii cea mai populară mai ales în SUA, el nu a fost prima persoană care a înregistrat o versiune imitată din buze a cântecului. Un videoclip numit Rotti vs. Haiducii , avându-l pe DJ Rotterdam trântind un disc de pickup în capul său, a fost primul; "Rotti" a dansat pe versiunea lui Haiducii. Totuși, versiunea lui Brolsma version a fost mai populară. 
Au apărut și imitații și parodii a videoclipului lui Brolsma în diferite țări ale lumii.

Fraza "Numa Numa" provine din refrenul cântecului, "nu mă, nu mă iei,".

Gary Brolsma a trimis "Numa Numa Dance" la Newgrounds în 12 Decembrie 2004. De atunci pagina web respectivă a avut peste 6.500.000 hituri, a apărut în sute de situri web și bloguri, și și-a făcut apariția în emisiuni văzute de milioane de americani precum ABC/Good Morning America, NBC/The Tonight Show și VH1/Best Week Ever.

Brolsma este un adolescent care locuiește în Saddle Brook, New Jersey. Nu este bucuros de faima căpătată și se ascunde de posturile TV și de presă.

Alte videoclipuri ale cântecului includ animații japoneze bazate pe 2ch Shift JIS art și un LEGO video dans. Altă versiune include un sim din jocul de calculator The Sims 2 dansând pe melodie. Altă versiune (a unui fan numit Steve) include Strong Bad de la serialul popular de pe Internet Homestar Runner dansând pe melodie. Versiunea 2ch poate părea complet aiuristică dar imaginile și textele interpretează cuvintele românești ca și cum ar suna niște cuvinte englezești sau japoneze (de exemplu, in prima linie, Alo = Arrow, salut = saru [monkey], sunt eu = sugee [incredible], un = un [yes], haiduc = haidoku [to read], and și te rog = ji bero [tongue characters]).

La Newgrounds.com, Brolsma a comentat publicitatea mare, spunând, "Voi sunteți cu toții nebuni!" Joi Ito are un subiect acest curent și această creștere a acestui meme.

Vezi și 
 Dragostea Din Tei
 O-Zone
 Ghyslain Raza (The Star Wars Kid)
 Jared Smith
 Andy Milonakis
 Earworm

Note

Legături externe 
The "Dragostea din tei" music video  (in the RealMedia format) at O-Zone's official web site  
"Numa Numa Dance" on Newgrounds, where it was originally submitted

Feuer, Alan and Jason George. "Internet Fame Is Cruel Mistress for a Dancer of the Numa Numa." The New York Times. 26 februarie 2005.

Videouri virale
Videoclipuri pe YouTube
Membri ai Academiei Române - W

Deocamdată nu există niciun membru al Academiei Române al cărui nume să înceapă cu litera W.

Academicieni români
W, Academicieni români
Mihail I

Mihail I (? – august 1420,  voievod al Țării Românești între ianuarie 1418 - august 1420), fiu al lui Mircea cel Bătrân și asociat la domnie fie din 1408 (după P. P. Panaitescu sau O. Iliescu), fie din 1399 (după Nicolae Iorga) sau chiar 1393 (după Emil Vîrtosu), are o domnie scurtă și agitată.

Petre P. Panaitescu a socotit anul de asociere pornind de la faptul că – exceptând câteva documente greșit datate – între 1387 și 1397 în hrisoave nu este pomenit numele lui Mihail, ceea ce se întâmplă însă începând din 1409. Totodată el socotește că documentul citat de Iorga este din 1409, nu din 1399.

În linii mari păstrează politica tatălui său de apropiere față de statele creștine în special față de Regatul Maghiar și Moldova continuând, pe aceeași direcție, colaborarea cu comercianții sași, chiar din primul an de domnie dând un act prin care „oaspeților”, adică sașilor din Heltau (Cisnădie) „și oamenilor lor anume vlahii” dreptul de a-și paște turmele „în munții noștri”.

Poate tocmai aceste prea bune relații cu vecinii creștini atrag urgia turcească. Anul 1419 aduce două campanii otomane, una în primăvara anului, a doua în august, respinse de voievod cu ajutorul maghiar. Luptele se reiau în toamnă, în părțile Severinului, unde, la 28 octombrie,  se constată și prezența regelui Sigismund al Ungariei care dă un hrisov, în calitate de suzeran, mănăstirilor Vodița și Tismana, întărindu-le posesiunile. Cu prilejul acestor noi lupte, ungurii ocupă cetatea Severinului.

Luptele au continuat în 1420, când a avut loc o expediție turcească de amploare, fiind atacate atât Țara Românească cât și Banatul, Transilvania, și Moldova. În aceste împrejurări tragice, oastea Țării Românești a fost înfrântă, pe câmpul de luptă aflându-și sfârșitul și voievodul muntean, alături de cei doi fii ai săi Radu și Mihail. Urmările campaniei militare otomane din acel an sunt groaznice: în Banat sunt prădate părțile Lugojului. Din Banat, oștile sultanului intră în Transilvania pe la Porțile de Fier și pradă regiunea Orăștiei. Este asediată Cetatea Albă, dar fără succes, oastea lui Alexandru cel Bun reușind să respingă pe atacatori. Brașovul este cucerit și prădat infiorător, întreg senatul orașului fiind dus în captivitate.

Succesiunea la tronul Țării Românești este asigurată de fratele lui Mihail I, Radu Praznaglava.

Referințe

Domni și domnitori ai Țării Românești
Nobili români
Români din secolul al XV-lea
Partid

Termenul „Partid” se poate referi la:

Partid 
Partid politic o grupare de oameni care au un program în care explică ideile lor despre guvernare
Guvern

Guvernul este organul central executiv al puterii de stat, format din șeful guvernului, miniștri și/sau secretari de stat.

În statele cu formă de guvernământ parlamentară (ex.: Regatul Unit și Germania) și în cele cu formă de guvernământ semiprezidențială (ex.: Franța și România), șeful guvernului se numește prim-ministru sau premier sau, în unele state, cancelar. 

În statele cu formă de guvernământ prezidențială (ex.: SUA), funcția de șef al guvernului o îndeplinește președintele statului.

Vezi și 
 Lista prim-miniștrilor și a guvernelor României
 Continuitate a guvernului
 Drept constituțional 
 Executiv 
 Guvernul României

Guvern
Carol I

Carol I este denumirea dată mai multor monarhi:
 Carol cel Mare, rege al francilor
 Carol I al Spaniei, (Carol Quintul), împărat al Sfântului Imperiu Roman
 Carol I al Angliei, rege al Angliei, Scoției și Irlandei
 Carol I al Neapolelui, rege al Neapolelui, Siciliei și Albaniei
 Carol I al României, rege al României
 Carol I al Austriei, monarh al Austro-Ungariei, Împărat al Austriei și Rege al Ungariei
 Carol I de Flandra (1083-1127), conte de Flandra

Altele
 Carol I - Un destin pentru România -film din 2009
Radu Praznaglava

Radu Praznaglava (), (domn al Țării Românești după 26 mai 1420 - înainte de 23 octombrie 1422,  sfârșitul lui 1426 (înainte de 24 ianuarie 1427) - înainte de 6 aprilie 1427), fiu nelegitim al lui Mircea cel Bătrân,
este probabil ultimul voievod al Țării Românești care mai deține controlul asupra Banatului de Severin, teritoriilor tătărești (sudul Basarabiei) și al zonei de ieșire la Marea Neagră, așa cum reiese din titulatura oficială dintr-un act din 1 iunie 1421 ([...]Io Radu mare voievod și domn, din mila lui Dumnezeu și cu darul lui Dumnezeu, stăpânind și domnind peste toată Țara Ungrovlahiei și al părților de peste munți, încă și de către Părțile Tătărăști și Amlașului și Făgărașului herțeg și domn al Banatului Severinului și al Podunaviei, până la Marea cea Mare.).

Vine ca domn, probabil, în urma campaniei otomane din vara-toamna lui 1420, având ca singur argument sprijinul constant pe care i l-a arătat Înalta Poartă în conflictele cu rivalul său Dan al II-lea. Cert este că primul act cunoscut emis de el poartă data de 17 mai 1421, iar în actul de întărire din 1 iunie 1421, pe lângă titlurile sale enumerate mai sus, își arată filiația ([...] sfânt răposatul părintele meu, Mircea voievod [...]).

Domniile scurte sunt caracterizate prin lupte frecvente și violente cu vărul sau Dan al II-lea, în intervalul dintre acestea găsindu-și adăpost și sprijin peste Dunăre la otomani unde, de câte ori avea prilejul, revenea cu trupe noi în încercarea de a-și relua tronul. Ultima menționare a sa este din primăvara lui 1427, când Dan al II-lea revine cu armată din Transilvania reluând tronul și, probabil, ucigându-l.

Despre poreclă:

Referințe

Vezi și 
 Familia Basarabilor
 Lista domnilor Țării Românești

Domni și domnitori ai Țării Românești
Români din secolul al XV-lea
Dan I

Dan I (n. 1354 - d. 23 septembrie 1386), domn al Țării Românești între cca. 1383 sau 1385 - 23 septembrie 1386), este fiul lui Radu I și frate, după tată, al lui Mircea cel Bătrân.

Domnia 
În general se acceptă teoria conform căreia Dan I nu a fost asociat la domnie, succesiunea acestuia având loc după decesul părintelui său. Ultima menționare conform căreia Radu I mai era încă în viață este din anul 1380, iar prima menționare ca voievod a lui Dan I provine din 31 august 1385, pe un clopot donat de un jupan Dragomir mănăstirii Cotmeana din Argeș pe care apare o inscripție din care aflăm că acest eveniment s-a petrecut „[...]în zilele binecredinciosului domn Io Dan voievod [...]”.

Domnia sa, atât cât este cunoscută, se încadrează în jaloanele obișnuite ale primilor Basarabi, oscilând între dorința de întărire a puterii interne și eliminarea pretențiilor coroanei maghiare și încercarea de expansiune în spațiul sud-dunărean prin diversele intervenții în luptele interne din statele creștine atât bulgărești cât și sârbești.

Relațiile cu Ungaria sunt încordate și în timpul domniei lui Dan. Un document posterior, din 1390, de la regele Sigismund de Luxemburg, amintește de vremea „în care Dan voievod cu o puternică oaste a năvălit în ținuturile castelului nostru Mihald (Mehadia)”. Motivele care au determinat pe Dan să poarte acest război nu le cunoaștem; bănuim însă că voievodul muntean a vrut să reia posesiunile de odinioară ale lui Vladislav I, Amlașul, Făgărașul și partea ce rămăsese ungurilor din Banatul Severinului. De asemenea este necunoscut și rezultatul luptelor, căci trâmbițata victorie maghiară nu se confirmă în avantajele pe care, se pare că numai voievodul român le trage, reluând în stăpânire teritoriile revendicate.

Reorganizare monetară

Ctitorii 
Dan I este voievodul care termină lucrările la Mănăstirea Tismana căci „[...] la începutul domniei dăruite mie de Dumnezeu am aflat în țara domniei mele, la locul numit Tismana, o mânăstire nu întru toate terminată, pe care sfântrăposatul, binecinstitorul voievod Radul, părintele domniei mele, a ridicat-o din temelie, dar n-a sfârșit-o din pricina scurtimii vieții[...]“, așa cum sună actul de danie din 3 octombrie 1385.

Moartea 
Moartea voievodului este iarăși subiect de dispută. Istorici mai vechi preiau și susțin cronica lui Chalcocondil în care Dan I cade victimă comploturilor fratelui său mai mic, Mircea, care se răscoală împreună cu mai mulți boieri și îl asasinează. Mai credibilă pare însă „Cronica anonimă bulgară” , contemporană evenimentului, care afirmă că voievodul ar fi murit pe 23 septembrie 1386 asasinat (otrăvit) când era într-o campanie militară desfășurată în vecinătatea Dristorului (Silistra), îndreptată împotriva țarului de Tărnovo Ioan Șișman, ajutat de otomani, în timp ce îl sprijinea pe unchiul său, Ioan Srațimir, (1356 — 1365) țarul de la Vidin.

Note

Vezi și 
 Lista domnilor Țării Românești
 Basarabii

Nașteri în 1354
Decese în 1386
Dinastia Dăneștilor
Domni și domnitori ai Țării Românești
Nobili români
Români din secolul al XIV-lea
Ecosistem

Ecosistem este o noțiune introdusă în anul 1935 de botanistul Arthur Tansley în domeniul ecologiei, pentru a desemna o unitate de funcționare și organizare a ecosferei alcătuită din biotop și biocenoză și capabilă de productivitate biologică. Ecosistemul cuprinde și relațiile dintre biotop și biocenoză și relațiile dintre organismele biocenozei. Pentru ca un ecosistem să fie funcțional este necesar să conțină trei elemente de bază: producenții, consumenții și reducenții (cu unele excepții ultimul element poate să lipsească în unele ecosisteme). Biotopul reprezintă totalitatea factorilor abiotici prezenți într-un spațiu bine determinat care asigură existența viețuitoarelor.Biocenoza cuprinde comunitatea de populații ( plante, animale, micro-organisme ) caracteristice unui biotop, aflate în relațiile specifice ( apărare, răspândire si hrănire ).Cum influențează biocenoza biotopul:- viețuitoarele au rol în circuitul substanțelor în natură;

- organismele moarte modifică proprietățile solului, îmbogățindu-l în săruri minerale;

- eroziunea solului reduce intensitatea vântului;

- coroana arborilor reduce cantitatea de radiații care ajunge la nivelul solului.Un ecosistem nu are granițe definite, astfel el poate avea dimensiuni foarte mari (deșertul Sahara), sau dimensiuni foarte mici (un iaz).După locul în care se găsesc, ecosistemele sunt în general clasificate în:
 Ecosisteme acvatice;
 Ecosisteme terestre.
O altă clasificare a ecosistemelor:
 ecosistem autotrof - ecosistem în care predomină activitatea plantelor verzi, și care se poate autosusține. 
 ecosistem heterotrof - ecosistem în care predomină activitatea organismelor consumatoare. 
 ecosistem tânăr - ecosistem în care producția plantelor verzi întrece consumul organismelor heterotrofe. 
 ecosistem matur - ecosistem în care producția plantelor verzi este aproximativ egală cu cea a organismelor consumatoare. 
 ecosistem natural - ecosistem care a apărut spontan, prin lupta pentru existență a speciilor vegetale și animale, în care omul nu a avut nici un rol în modificarea densității, abundenței și diversității organismelor.
 ecosistem antropogen - ecosistem în care intervenția omului este parțială sau totală. 
 ecosistem uman - ansamblul planetar în interacțiune al populațiilor umane, împreună cu factorii de mediu.

Zona de întrepătrundere a două ecosisteme, de exemplu o pășune naturală și un ecosistem agricol, se numește ecoton.
 
Totalitatea ecosistemelor formează ecosfera

Ecosistemele sunt naturale și artificiale.

Ecosisteme naturale:

- terestre ( pădurea );

- acvatic ( lac natural ).

Ecosisteme artificiale:

- terestre ( livada );

- acvatice ( lac artificial ).

Vezi și 

 Lanț trofic;
 Piramidă trofică;
 Echilibru ecologic;
 Ecoton;
 Ecotop;
 Edatop;
 Productivitatea ecosistemului;
 Integritatea ecosistemului;
 Biodiversitate;
 Ecotip;
 Microecosistem;
 Biom;
 Biosferă;
 Habitat;
 Nișă ecologică;
 Evoluție a ecosistemului.
Ecosferă

Ecosfera este un sistem ecologic închis al unei planete în care are loc o interacțiune continuă a diferitelor forme de materie și energie. Forțele celor patru interacțiuni fundamentale produc diferitele forme de materie care există în straturile identificabile. Aceste straturi sunt denumite sfere componente, tipul și extinderea fiecărei sfere componente variind semnificativ de la o anumită ecosferă la alta. Sferele componente care formează o porțiune semnificativă a unei ecosfere sunt denumite sfere componente principale. De exemplu, ecosfera Pământului este formată din cinci sfere componente principale: geosfera, hidrosfera, biosfera, atmosfera și magnetosfera.

Termenul „ecosferă” a fost inventat de ecologistul american Lamont Cole în 1958. El desemnează în opinia unor ecologiști ansamblul format din biosferă, substratul său geologic și pedologic (litosfera) și atmosferă.

În astronomie, ecosfera este zona din jurul unei stele, în care temperatura permite existența apei sub formă lichidă. Această zonă are forma unei cochilii goale. În cazul sistemului solar, Pământul este situat în această zonă.

Elementele componente ale ecosferei
 geosfera - stratul unei ecosfere care există în centrul de masă al planetei terestre și care se extinde radial spre exterior până se termină într-un strat sferic solid cunoscut sub numele de crustă.
 hidrosfera - masa totală de apă, indiferent de starea de agregare (lichid, solid, gaz), care există într-o ecosferă. Este posibil ca hidrosfera să fie distribuită și în alte sfere componente, precum geosfera și atmosfera.
 biosfera - toate organismele vii care există într-o anumită ecosferă.
 atmosfera - stratul unei ecosfera care există sub formă de gaz. Atmosfera este cea mai îndepărtată sferă componentă a materiei de centrul de masă al planetei, dincolo de care se află spațiul cosmic.
 magnetosfera - câmpul magnetic al unei ecosfere, împreună cu particulele încărcate care sunt controlate de acel câmp magnetic.

Note

Vezi și
 Mediu uman
 Dezvoltare durabilă

Ecologie
Literatură medievală

Literatura medievală este un subiect extins care include toate lucrările scrise în Europa și restul lumii în Evul Mediu (aproximativ din secolul al V-lea până în secolul al XV-lea). Literatura în acest timp includea lucrări seculare și religioase. Ca literatura modernă, studiul literaturii medievale este unul complex și bogat, literatura în acel timp fiind destul de variată, de la lucrări sacre religioase până la lucrări chiar excesiv de vulgare. Temele caracteristice acelor vremuri erau, în cazul operelor religioase, iubirea pentru Dumnezeu, gloria acestuia, martiriul, virtutea în fața tentației și a supliciului (Dulcitius, sec. X), și în cazul operelor nereligioase, vitejia, iubirea, onoarea și războiul (de exemplu în Cântecul lui Roland, c.1115).

Istorie
După căderea Imperiului Roman de Apus în sec. V, spațiul sociopolitic european al vremii a devenit foarte fragmentat și dinamic. Susținerea bisericii era de mare ajutor pentru monarhii creștini, prin urmare biserica a câștigat tot mai multă influență în spațiul laic. Majoritatea literaturii medievale a fost scrisă de membri ai clerului și reprezintă în principal hagiografii (Legenda aurea c. 1260), imnuri (Dies Irae c. 1200) și tratate filozofice și teologice.

Limbi 
Fiind limba latină a fost limba Bisericii Catolice, care în Evul Mediu a dominat Europa de Vest și Centrală și fiindcă în acele timpuri biserica a avut aproape un monopol al învățământului, latina a fost o limbă foarte importantă pentru literatura medievală, chiar și în părți ale Europei care nu au fost niciodată romanizate. În Europa de Est, influența Imperiului Bizantin și a Bisericii Ortodoxe a făcut limba greacă și slavonă să fie limbile dominante în literatură.

În afară de aceste limbi se foloseau și dialecte locale, mai ales în scrieri comune/seculare. Lucrări care sunt binecunoscute astăzi, ca de exemplu Beowulf, Nibelungenlied și Cântecul lui Roland, au folosit respectiv limba anglo-saxonă, germana de sus și franceza veche.

Vezi și 

 Artă medievală
Legea de împrumut și închiriere

Legea de împrumut și închiriere (în ) a fost o lege promulgată de Franklin Delano Roosevelt în timpul celui de-al doilea război mondial la 11 martie 1941, care dispunea vânzarea, închirierea sau împrumutarea oricărei categorii de mijloace militare tuturor țărilor a căror apărare era socotită vitală pentru apărarea Statelor Unite. Această lege a îngăduit țării să devină „arsenalul democrațiilor“.

În timpul războiului, Statele Unite i-au furnizat Uniunii Sovietice mii de avioane, tancuri și camioane precum și milioane de tone de bunuri de consum ca parte a programului Lend-Lease. Acestea au fost vitale pentru supraviețuirea Uniunii Sovietice.

Note 

1941 în legislație
1941 în Statele Unite ale Americii
Al Doilea Război Mondial
Istoria militară a Statelor Unite
Împrumuturi
Legislația SUA
Președinția lui Franklin Delano Roosevelt
Relațiile bilaterale ale Statelor Unite ale Americii
Relațiile externe ale Uniunii Sovietice
Europa latină

Europa latină (italiană/portugheză/spaniolă: Europa latina; franceză: Europe latine) este formată din acele state și regiuni ale Europei în care se vorbește o limbă romanică și care au o cultură distinctă față de culturile germanică și slavă. Termenii Civilizație latină, Civilizație germanică și Civilizație slavă pot fi, de asemenea, folosiți.

Cultura Europei neolatine se bazează pe cea romană, mai precis: latină. Țări latino-europene sunt: Andorra, Franța, Italia, R. Moldova, Monaco, Portugalia, România, San Marino și Spania. Și câteva regiuni din alte țări pot fi considerate ca făcând parte din aceasta, cum ar fi: Valonia în Belgia și cantoanele francofone, italofone și retoromanofon (Cantonul Grisunilor) din Elveția. Multe dintre aceste țări sunt membre ale Uniunii Latine.

În termeni geografici, Europa latină este situată în sud-vestul Europei (incluzând Franța, Italia, Portugalia și Spania și, ocazional, regiuni vorbitoare de limbi romanice din țările vecine), dar include și România și R. Moldova, care se află în Europa de Est. 

Latinitatea Europei provine de la Imperiul roman: părțile occidentale au fost germanizate, cele din mijloc maghiarizate și numai cele din est (românii/vlahii) și sud și-au menținut latinitatea. 

America Latină este un termen echivalent care se referă la țările din continentul american în care se vorbește o limbă romanică; Țările latino-americane au doar parțial o cultură latină, datorită influențelor precolumbiene și africane, acestea nefiind influențate direct de o cultură romană. Existând o legătură directă doar prin limbă, termenul de Americă Latină este dificil de acceptat de către unii latin-europeni. Utilizarea cuvintelor latin și latino în Statele Unite este considerată de către unii a fi o ignoranță din partea latin-europenilor și, câteodată, chiar jignitoare.

Note

Vezi și
Popoare neolatine
Europa germanică
Europa slavă

Europa
Jacques Cartier

Jacques Cartier ( , de asemenea  , , ;; n. 31 decembrie 1491 – d. 1 septembrie 1557) a fost primul explorator al Golfului Sf. Laurențiu și cel ce a descoperit râul Sf. Laurențiu. El a întreprins trei voiaje în regiune, primele două în 1534 și 1535 - 1536, la ordinele exprese ale regelui Francisc I, iar a treia expediție în 1541 - 1542. În al treilea voiaj, Jacques Cartier a fost secundul lui Sir Roberval, care a fost încredințat de rege să aducă resurse naturale din Canada. Dar, deoarece Sir Roberval a întârziat cu pregătirile pentru expediție, Jacques Cartier a plecat în lunga expediție fără acesta. El a ajuns în Canada la Hochelaga (Montreal) din regiunea Stadacona (Quebec). Odată ajuns în Canada, Cartier a pornit în căutarea aurului și a diamantelor. A găsit o mulțime de bijuterii înaintea lui Sir Roberval. Cei doi s-au întâlnit în Terra Nova (Newfoundland). Dar Jacques Cartier nu a ascultat ordinele lui Sir Roberval și a plecat în Franța unde a vrut sa vândă bogățiile aduse. Însă, odată revenit în țară, a descoperit că, din păcate pentru el, nu a adus decât pirită și cuarț fără valoare. Pornind de la această întâmplare, a apărut expresia: fals ca diamantele Canadei. După aceea, Jacques Cartier s-a retras din această activitate pentru totdeauna și a murit în anul 1557 la Paris.

Referințe

Legături externe

 
 
 
English translation of Cartier's accounts
Jacques Cartier at Civilization.ca
Watch a Heritage Minutes feature on Jacques Cartier

Nașteri în 1491
Decese în 1557
Exploratori francezi
Prenume

Prenumele este definit în dicționarul explicativ al limbii române ca:  Nume care se dă unui om la naștere și care distinge pe fiecare dintre membrii aceleiași familii; nume de botez..

Un prenume specifică și diferențiază între membrii unui grup de indivizi, în special o familie, ai cărei membri, în general, au același nume de familie.

Prenumele poate fi un singur nume, sau mai multe nume (celelalte nume în general cunoscute ca nume mijlocii). În cazuri informale, persoanele sunt identificate doar cu prenumele.

În general, prenumele este dat unui copil la timpul nașterii, deși de multe ori este planificat înaintea nașterii. În majoritatea juridiscțiilor, prenumele la naștere este înregistrat pe certificatul de naștere sau echivalentul acestui document. În câteva jurisdicții, precum Franța și Quebec, funcționarul al cărui rol este să înregistreze nașterea poate refuza părinților să numească copilul lor cu un prenume care poate să îi cauzeze probleme (de exemplu, un nume obscen sau jignitor).

În majoritatea țărilor europene, prenumele se plasează înaintea numelui de familie, dar există excepții. De exemplu, în Ungaria, numele de familie este plasat tradițional înaintea prenumelui. Alte culturi - de exemplu, cea chineză și vietnameză - de asemenea plasează prenumele, sau numele dat de părinți, după numele familiei. Practica de a plasa numele de familie înaintea prenumelui în aceste culturi este considerat o manifestare a importanței familiale în comparație cu conceptul de individualism.

Vezi și 
 Nume de familie
 Listă de prenume românești
 Prenume slave

Note

Legături externe 
 Legatura spre DEX cu explicare '' prenume ''
 Foarte multe prenume din toate limbile
 Schimbarea numelui si botezarea din nou, 3 iulie 2012, Radu Alexandru, CrestinOrtodox.ro
 Cele mai ciudate prenume din lume - de ce sunt unele interzise, 20 august 2013, Ileana Mladinoiu, Ziare.com

 Semnificatia prenumelui tau, 24 noiembrie 2016, semnificatia-numelui.visele.ro

Sociologie
Dan al II-lea

Dan al II-lea () a fost domnul Țării Românești între toamna lui 1422 și 1426; primăvara lui 1427 și 1431. A fost totodată duce (în germană herțeg) al Amlașului și Făgărașului. Este unul din domnii mai puțin cunoscuți de publicul românesc, dar care s-a distins prin calități militare deosebite și abnegație în lupta antiotomană și care a avut relații strânse de colaborare cu regatul Ungariei.

Biografie 
Dan al II-lea  a fost fiu al domnului Țării Românești Dan I. După datele disponibile se pare că în vremea domniei unchiului său Mircea cel Bătrân, Dan al II-lea a comandat un detașament muntean trimis de Mircea să lupte de partea pretendentului Musa (fiu al sultanului Baiazid).

Domnia pro-otomană a lui Radu al II-lea deci, implicit, scoaterea Țării Românești din alianța statelor creștine, nu a convenit regalității maghiare, care se vedea văduvită de un important aliat mai ales în contextul în care Imperiul otoman era în plină expansiune. Totuși nu doar sprijinul lui Sigismund de Luxemburg îl aduce pe tron pe Dan al II-lea, ci, conform cronicii lui Ducas, acesta vine de la Constantinopol cu o corabie la Cetatea Albă, beneficiind de sprijin financiar bizantin, unde se întâlnește cu boieri munteni anti-otomani și recrutează mercenari bulgari și din Transilvania, după care pornește o campanie militară pe cont propriu în toamna lui 1422 ce are eventual drept rezultat înfrângerea și alungarea vărului său. Astfel la 22 octombrie era deja înscăunat și cerea sprijin regelui maghiar pentru menținerea domniei, în folosul țării și al creștinătății și acceptul de a bate monedă.

Ca răspuns la cererile voievodului muntean, Sigismund îi poruncește comitelui de Timiș, Pippo Spano să stea la dispoziția lui Dan, cerându-i în schimb omagiul de vasalitate și redarea vechilor privilegii brașovenilor. Luptele ce au urmat în iarna dintre anii 1422 și 1423 au culminat cu o mare victorie la 23 februarie când se spune că ar fi rămas pe câmpul de luptă 36.000 de turci.

În 1428, Dan participă cu 6000 de călăreți alături de Sigismund de Luxemburg la asediul cetății otomane Golubăț din Serbia, de pe malul drept al Dunării. Asediul a eșuat, trupele creștine retrăgându-se pe malul bănățean. În retragere a căzut prizonier la turci și a fost executat condotierul polonez Zawisza Czarny. 

După înfrângerea din 1428 Dan este nevoit sa facă pace cu otomanii și să reia plata tributului, foarte probabil după ce anii de războaie au afectat sever populația și economia Țării Românești. Din păcate aceasta a dus la răcirea relațiilor cu regele-împărat Sigismund I al Ungariei și Germaniei, Dan al II-lea fiind înlăturat de la putere înainte de iunie 1431 de Alexandru Aldea, cu sprijin militar de la Alexandru cel Bun, în urma a 2 expediții muntene eșuate de a recupera cetatea Chilia ce au avut loc după 1429.

Vezi și
 Familia Basarabilor
 Lista domnilor Țării Românești

Dinastia Dăneștilor
Domni și domnitori ai Țării Românești
Nobili români
Români din secolul al XV-lea
OSEK-VDX

OSEK-VDX este un sistem de operare pentru platforme embedded (platforme cu uz dedicat în aplicații industriale), folosit în industria de automobile din Europa. S-a dezvoltat din dorința unui standard comun (OSEK în Germania, VDX în Franța). Cerințele de bază sunt siguranța și stabilitatea sistemului de operare pentru utilizarea în automobile.

Legături externe 

 Sit oficial
În industria software pentru aplicații automotive (aplicații pentru sistemele înglobate de la bordul unui
autoturism) în Europa au apărut încercări de standardizare sub forma sistemului de operare OSEK-VDX.
(OSEK în Germania, fiind marcă înregistrată a Continental AG - până în 2007: Siemens AG, VDX în
Franța). Cerințele de bază la aceste sisteme, sunt siguranța si stabilitatea sistemului de operare
pentru utilizarea în automobile, de asemenea resursele reduse folosite. Celelalte trăsături sunt adaptate
cerințelor specializate ale gamei de aplicații automotive. De fapt OSEK/VDX este un standard născut în
2003 referitor la comunicare între sisteme, sistemul de operare propriu-zis și managementul rețelei (care
este de regulă o rețea internă a automobilului, funcționând conform standardului CAN). Pentru primele
două părți, există două versiuni de standard: normală respectiv specială, aceasta din urmă acoperind
cerințe pentru arhitecturi tolerante la defectare și sincrornizate global. Partenerii inițiali ai consorțiului care
a definit și promovat acest standard au fost Adam Opel AG, BMW AG, DaimlerChrysler AG, IIIT -
University of Karlsruhe, GIE.RE. PSA, Renault, Robert Bosch GmbH, Siemens AG, Volkswagen AG.
Acesta este un bun exemplu asupra modului cum necesitățile unei industrii produc progres și duc la
apariția a noi concepte, unelte, tehnologii și standarde.

Familii de sisteme de operare
Plinius cel Tânăr

Plinius sau Pliniu cel Tânăr (în latină: Gaius Plinius Caecilius Secundus, născut Gaius Caecilius sau Gaius Caecilius Cilo; cunoscut drept Plinius Minor; (n. 61, Como, Italia - d. 113, Bitinia, Roma Antică), a fost un scriitor și administrator roman.

A fost nepotul matern al lui Plinius cel Bătrân. A fost consul în anul 100 și proconsul în Pont și Bitinia în anii 112 - 113; a fost de asemenea prieten cu Tacit și apropiat al împăratului Traian. Este cunoscut pentru cele nouă cărți de Epistole personale pe care le-a publicat în perioada 100-109.

Nașteri în anii 60
Consuli romani
Scriitori de limbă latină
Romani din secolul I
Romani din secolul al II-lea
Scriitori romani
Petrarchism

Prin termenul de Petrarchism se înțelege un fenomen literar în poezia lirică europeană începând din secolul al XIV-lea până la începutul secolului al XVIII-lea, care ia ca model stilul, forma și motivele poeziilor lui Francesco Petrarca cuprinse în culegerea "Canzoniere". Această tradiție a fost inaugurată de cardinalul literat Pietro Bembo într-o ediție critică a operelor lui Petrarca, apărută la Veneția în 1501, în care se sublinia erudiția caracteristică a poetului și se propuneau poeziile sale în puritatea lor filologică și atemporală ca exemplu al idealului de poezie lirică.

Opera lui Petrarca referitoare la tematica iubirii a avut pentru perioada Renașterii și a umanismului aceeași însemnătate pe care au avut-o "Minnesänger"-ii în Evul Mediu. Caracteristicile preluate de "Petrarchism" sunt în primul rând: iubirea neîndeplinită, ambivalența suferinței din dragoste, legătura între reprezentările clasicismului antic - atât platonician cât și mitologic - și cea creștină, folosirea metaforelor îndrăznețe, descrierea frumuseții erotico-senzuale, contrastul între teluric și celest, teme pentru care forma de sonet era cea mai potrivită.

Principalii reprezentanți ai "Petrarchismului":

 În Italia:
 Antonio Tebaldeo (1463-1537)
 Pietro Bembo (1470-1547)
 Bernardo Tasso (1493-1563)
 Givanni Battista Guarini (1538-1612)

 În Spania:
 Juan Boscán Almogaver (1490-1542)
 Garcilaso de la Vega (1503-1536)
 Jorge de Montemayor (1520-1561)

 În Franța:
 Clément Marot (1496-1544)
 Maurice Scève (1503-1560)

 În Germania:
 Georg Rudolf Weckherlin (1584-1653)
 Martin Opitz (1597-1639)
 Paul Fleming (1609-1640)

 În Anglia:
 Thomas Wyatt (1503-1542)
 Henry Howard Surrey (1516-1547)
 Edmund Spenser (1552-1599)

Deja în secolul al XVI-lea, dar mai ales în cursul secolului al XVII-lea au început să se dezvolte forme de "Anti-Petrarchism", în care se parodiau exagerările patetice ale acestui curent.

(Edit.: J.-N. P.)
Curente literare
Mircea al II-lea

{{Infocaseta Monarh
| nume              =Mircea al II-lea
| titlu             =Domn al Țării Românești
| imagine           =
| descriere         =
| domnie            =1442<small>(Asociat la domnie între 1446 - 1447)
| incoronare        =
| mostenitor        =
| nume complet      =
| predecesor        =Vlad Dracul
| succesor          =Basarab al II-lea
| casatorit cu      =
| spouse            =
| urmasi            =
| casa regala       =
| imn regal         = 
| tatal             =Vlad Dracul
| mama              =
| data nasterii     =
| locul nasterii    =
| data mortii       =
| locul mortii      =
|}}
Mircea al II-lea (domn al Țării Românești între primăvara - vara/toamna 1442) este fiul lui Vlad al II-lea Dracul și nepot al lui Mircea cel Bătrân, probabil asociat la domnie de către tatăl său și ocupând singur tronul în momentul în care, chemat de sultan, „pe Dracula (Vlad Dracul n.t.) l-au prins și l-au închis în cetatea Galipoli iar cei doi fii ai săi (Vlad Țepeș și Radu cel Frumos n.a.'') au fost internați în fortăreața Egrigöz din vilaietul Ghermiyan“ („Cronica lui Așik pașazadé“ în „Cronici turcești privind țările române“, I, p. 88).

Iancu de Hunedoara, voievodul Transilvaniei și ruda voievodului arestat, după victoria asupra lui Mezid beg, lansează o ofensivă în Țara Românească înfrângându-l pe Mircea și punând pe tron pe protejatul său Basarab al II-lea.

În urma acestor evenimente, Mircea fiul lui Vlad Dracul dispare din documente.

Note

Bibliografie 
 D.R.H., B, I;
 Stoica Nicolaescu, „Documente slavo-române cu privire la relațiile Țării Românești și Moldovei cu Ardealul în sec. al XV-XVI-lea”, București, 1905;
 Nicolae C. Bejenaru „Mircea II pretendentul” în „Arhiva”, nr.8, 1924.

Vezi și
 Familia Basarabilor
 Lista domnilor Țării Românești

Domni și domnitori ai Țării Românești
Dinastia Drăculeștilor
Costești, Buzău

Costești este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Buzău, Muntenia, România.

Situare geografică 

Satul Costești este situat la 15 km sud-vest de municipiul Buzău (nord-estul Munteniei), pe valea Călmățuiului, într-o zonă de șes. Localitatea s-a dezvoltat de-o parte și de alta a drumului european E85 București – Buzău – Suceava, acolo unde acesta întâlnește drumul național DN2C.

Istoric 

Dovezile arheologice directe semnalate pe teritoriul actualei comune Costești atestă existența unor asezări omenești, a civilizației materiale, încă din neolitic. Astfel, în punctul numit La Mazilu sau Caraiman situat la sud, pe partea stângă a șoselei care leagă localitatea Costești de Gherăseni, a fost descoperită o așezare din neoliticul inferior.

La Costești, în spatele morii, s-a descoperit o necropolă de incinerație din prima epocă a fierului (Hallstatt), iar în satul Pietrosu a fost descoperit un depozit de culturi aparținând aceleiasi epoci. În aceleași puncte dar și în satul Spătaru, pe partea dreaptă a șoselei spre Costești au fost descoperite asezări aparținând epocii geto-dace din secolele III – IV d.Hr.

Localitatea Costești este atestată pentru prima dată la 10 iulie 1559, într-un document emis la București de domnitorul muntean Mircea Ciobanul „slugilor domniei mele Oancei cu ceata lui și lui Oprea cu ceata lui și lui Neagul cu ceata lui și lui Tatul cu ceata lui și lui Bălan cu ceata lui și lui Voico și lui Neica și lui Talpă cu frații și cu fii lor, câți Dumnezeu le va da, ca să le fie ocină în Costești, părțile lor toate, oricât se va alege, pentru că le sunt vechi și drepte ocine și dedine” . Ulterior satul apare menționat și în alte documente.

În sat au fost construite două biserici: biserica de lemn Sfinții Împărați din Costești, la 1841-1842 (dărâmată în perioada interbelică și înlocuită prin cea de cărămidă cu același hram, la 1937) și biserica de lemn Sfinții Voievozi din Pietrosu, la 1835-1836 (care a ars în 1948 și a fost înlocuită prin cea existentă azi, cu hramul Sfinților Arhangheli Mihail și Gavril, ridicată aceasta din urmă între anii 1954-1955).

Învățământ 

În comuna Costesti există 3 gradinițe și 6 școli.

Note 

Costești, Costești
Costești, Costești
Artă heraldică

Arta heraldică este partea heraldicii care se ocupă cu punerea în practică, cu realizarea, stemelor, conform științei heraldice. 

Evident apare mult mai devreme decât știința propriu-zisă. În Evul mediu apare în sec. al XI-lea în Germania, la concursurile ce s-au desfășurat la Göttingen în anul 934, unde se pare că s-au purtat, de către cavaleri, bucăți de stofă potrivite în maniera ulterioară de alcătuire a stemelor. Perioada cruciadelor si perioada de înflorire a turnirelor (sec. al XIII-lea - sec. al XV-lea) sunt apogeul dezvoltării acestei arte. Declinul se produce începând cu sec. XVI când aristocrația începe să piardă teren în favoarea monarhilor, statul centralizat să ia loc divizării feudale.

Legături externe 
Adina Berciu-Drăghicescu: Arhivistica și documentarea, cap. Heraldica, disponibil online la unibuc.ro
Artă
Heraldică
Sigismund (dezambiguizare)

Sigismund nume de familie sau prenume masculin
se poate referi la:

 Sigismund de Luxemburg, împărat romano-german (din 1433), totodată rege al Ungariei, rege al Boemiei etc.
 Sigismund I (Polonia), mare principe al Lituaniei și rege al Poloniei (din 1506)
 Sigismund Báthory, principe al Ardealului.
 Ioan Sigismund Zápolya rege al Ungariei sub numele de Ioan al II-lea și primul principe al Transilvaniei.
 Sigismund Rákóczi, principe al Transilvaniei între anii 1607-1608.

Nume
Prenume masculine
Președinții Greciei

Aceasta este lista președințiilor greci. Instituția prezidențială a fost creată în 24 Ianuarie 1828

Prima republică elenă, 1828-1833

Regatul Greciei, 1833-1924
 Vezi la Regii Greciei

A doua republică elenă, 1924-1935

Regatul Greciei, 1935-1973
 Vezi la Regii Greciei

Dictatura, 1965-1974

A treia republică elenă, 1974-prezent
{| border=1 cellpadding=2 cellspacing=0 width=100% style="border-collapse:collapse"
|- align=center style="background:#efefef;"
!width=30%|Președinte
!width=20%|Născut-Decedat
!width=40%|Durata mandatului
!width=10%|Note

|- align=center bgcolor=#F5FAFF
|Michail Stasinopoulos
|1903-2002
|24 iulie 1974 - 19 iulie 1975 
|

|- align=center bgcolor=#F5FAFF
|Konstantinos Tsatsos
|1899-1987
|19 iulie 1975 - 10 mai 1980
|

|- align=center bgcolor=#F5FAFF
|Konstantinos Karamanlis
|1907-1998
|10 mai 1980 - 10 martie 1985
|

|- align=center bgcolor=#D0E7FF
|Ioannis Alevras
|1912-1995
|10 martie 1985 - 30 martie 1985
|Președinte interimar

|- align=center bgcolor=#F5FAFF
|Christos Sartzetakis
|1929-2022
|30 martie 1973 - 5 mai 1990
|

|- align=center bgcolor=#F5FAFF
|Konstantinos Karamanlis
|1907-1998
|5 mai 1990 - 10 martie 1995
|Al doilea mandat

|- align=center bgcolor=#F5FAFF
|Konstantinos Stephanopoulos
|1926-2016
|10 martie 1995 - 12 martie 2005
|

|- align=center bgcolor=#F5FAFF
|Karolos Papoulias
|1929-2021
|12 martie 2005 - 13 martie 2015
|

|- align=center bgcolor=#F5FAFF
|Prokopis Pavlopoulos
|1950-
|13 martie 2015 - 13 martie 2020
|

|- align=center bgcolor=#F5FAFF
|Ekaterini Sakellaropoulou
|1956-
|13 martie 2020 - prezent
|

Liste de președinți‎
Președinți ai Greciei
Johann Gottlieb Fichte

Johann Gottlieb Fichte (n. 19 mai 1762 – d. 27 ianuarie 1814) a fost filosof german, cunoscut ca părinte al idealismului german și ca urmaș al lui Kant.

S-a născut în 1762 la Rammenau într-o familie de țesători. Un om înstărit a remarcat extraordinara inteligență nativă a băiețelului care păștea gâștele pe islaz și l-a trimis la studii. Fichte a studiat teologia la Jena și Leipzig. În 1794 a fost numit profesor de filozofie la Universitatea din Jena. Într-o vreme în care era foarte strâmtorat cu banii, l-a vizitat pe Kant la Königsberg, pentru a solicita un împrumut și pentru a primi sfaturi în privința filosofiei.
Nu s-a ales decât cu sfaturi, însă vizita a fost, până la urmă, norocoasă. Prima scriere fichteană importantă, Versuch einer Kritik aller Offenbarung, a apărut fără numele autorului pe copertă. 

Recenzenții au crezut că este o lucrare a lui Kant și au lăudat-o din belșug. Fichte a devenit celebru peste noapte în clipa în care s-a aflat că este autorul cărții cu pricina. A fost una dintre cele mai spectaculoase acțiuni de manipulare a comunității științifice din istoria culturii. Un debutant genial i-a transformat pe Kant și pe cerberii filosofiei oficiale în agenții lui publicitari. Opiniile sale politice și religioase nonconformiste i-au creat lui Fichte numeroși inamici în rândurile puterii. Acești inamici au încercat în 1799 să-l elimine din viața publică, înscenând o acțiune de dezinformare în doi timpi a opiniei publice. 

Mai întâi ei au lansat zvonul că Fichte este autorul unei scrieri anonime în care era atacat creștinismul, apoi l-au acuzat de ateism. Operațiunea nu a reușit. Fichte a continuat să-și țină imperturbabil cursurile private în Berlinul ocupat de trupele lui Napoleon, ba mai mult, tematica lor a fost adaptată la împrejurări. Din aceste cursuri a ieșit scrierea Reden an die deutsche Nation, în care autorul încercă să trezească sentimentele patriotice ale germanilor.

Numit în 1809 profesor la Universitatea din Berlin, Fichte a urcat în ierarhia academică îndeplinind pentru puțină vreme, succesiv, funcțiile de decan al Facultății de filosofie și rector al Universității (a fost primul rector ales de corpul profesoral).

S-a stins din viață în 1814, răpus de tifos.

Principalele scrieri 
 Versuch einer Kritik aller Offenbarung (Încercare de critică a oricărei revelații, 1792)
 Wissenschaftslehre (Doctrina știintei, 1794)
 Sittenlehre (Etica, 1798)
 Die Bestimmung des Menschen (Menirea omului, 1800)
 Reden an die deutsche Nation (Cuvântări către națiunea germană, 1808)

Note

Legături externe 
 Outlines of the Doctrine of Knowledge
 Stanford Encyclopedia of Philosophy Entry
 Johann Gottlieb Fichte, 24 iulie 2012, CrestinOrtodox.ro

Nașteri în 1762
Decese în 1814
Filozofi germani
Idealiști
Luterani
Sondă spațială

Sondele spațiale sunt obiecte artificiale trimise dincolo de zona gravitațională terestră. Prima sondă spațială a fost Luna-1 (Lunik-1) lansată la 2 ianuarie 1959 spre Lună.

Sondele spațiale sunt misiuni spațiale fără echipaj uman la bord, fiind astfel mai simplu de realizat și prezentând riscuri mai mici. Modelele recente pot fi pe de-o parte conduse prin radio de pe Pământ, dar dacă sunt trimise la mari depărtări, unde semnalele radio ajung abia după minute, ore sau chiar zile de la transmitere, atunci, pentru a-și atinge scopul, au nevoie și de autonomie robotică (computere pentru comandă și control).

Exemple de sonde spațiale
 Cassini-Huygens
 Dawn
 Deep Space-1
 Deep Space-2
 ExoMars
 Galileo
 Giotto - sonda spațială Giotto
 Huygens
 Jupiter Icy Moons Orbiter
 Luna-1 - sonda spațială Luna-1
 Lunar-A
 Lunar Orbiter
 Lunohod
 Mariner
 Mars Climate Orbiter
 Mars Exploration Rover
 Mars Express
 Mars Global Surveyor
 Mars Odyssey
 Mars Pathfinder
 Mars Polar Lander
 Mars Reconnaissance Orbiter
 Mars Science Laboratory
 Mars Telecommunications Orbiter
 MESSENGER
 Neptune Orbiter
 New Horizons
 Pioneer - Programul Pioneer
 Pioneer Venus Orbiter
 Pioneer Venus Multiprobe
 Planet-B
 Ranger
 Rosetta - sondă spațială europeană lansată de ESA
 SELENE
 SMART-1
Solar Dynamics Observatory (SDO) - Observatorul Dinamicii Solare
 Stardust
 Surveyor
 Vega - Programul Vega
 Venera - Programul Venera
 Voyager - Programul Voyager
 Zond

Legături externe 
 Vehiculele de pe alte lumi, 9 noiembrie 2010, Descoperă

Vezi și
Sondă Bracewell