alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Codi genètic

En genètica, el codi genètic és un conjunt de normes que permeten la conversió de seqüències d'àcids nucleics (ADN o ARN) en proteïnes dins les cèl·lules dels éssers vius, en el procés de síntesi de proteïnes. Gairebé tots els éssers vius coneguts, utilitzen el mateix codi genètic, anomenat codi genètic estàndard, tot i que alguns organismes presenten variacions menors d'aquest codi.

Característiques 
 És universal, és a dir, la interpretació dels codons per aminoàcids és igual en totes les cèl·lules; tant per als bacteris com per a l'ésser humà, tots els gens són interpretats de la mateixa manera. Només existeixen algunes excepcions en uns pocs triplets en mitocondris i alguns protozous.
 No és ambigu, ja que cada triplet té el seu propi significat.
 Tots els triplets tenen sentit, bé codifiquen un aminoàcid o bé indiquen terminació de lectura.
 Està degenerat, ja que hi ha diversos triplets per a un mateix aminoàcid, és a dir hi ha codons sinònims. Això representa un avantatge, ja que encara que es produís un error en la còpia d'un nucleòtid, podria seguir la colinearitat entre el triplet i l'aminoàcid. D'altra banda, si només hagués vint triplets amb sentit, un simple error d'un triplet probablement ho convertiria en un triplet sense sentit, i així s'interrompria la biosíntesi.
 Manca de solapament, és a dir, els triplets no comparteixen bases nitrogenades
 És unidireccional, ja que els triplets es llegeixen en el sentit 5´-3´.

Descobriment 
El codi genètic va ser descobert l'any 1961 pels investigadors Niremberg i Khorana,. Aquests investigadors van sintetitzar oligonucleòtids (petites cadenes d'ARN) de diferents mides i amb diferents seqüències i els van posar en condicions perquè se sintetitzessin pèptids a partir de la informació escrita. Van recollir per a cada cas el pèptid resultant i van analitzar quins aminoàcids el componien, i en quin ordre. Associant la seqüència de l'oligonucleòtid amb la del pèptid i fent oligonucleòtids cada cop més complexos van aconseguir determinar que cada tres nucleòtids (codó) hi havia codificat un aminoàcid, i quines seqüències de nucleòtids donaven lloc a cada aminoàcid.

Tipus de codó 
Un codó és un triplet de nucleòtids en l'ADN o l'ARN que codifica un aminoàcid particular o que assenyala el començament o la fi del missatge genètic. Els codons es divideixen en tres grups:
 codó d'inici: Codó de l'ARNm (AUG, GUG i GUA) que inicia la síntesi de polipèptids.
 codó modulador: Codó responsable, directament o indirecta, del control de la freqüència amb què es transcriuen els cistrons.
 codó de terminació o codó sense sentit: Codó de l'ARNm (UAA, UAG i UGA) que marca la fi de la síntesi d'una cadena polipeptídica.

Taula 1: Taula de codons d'ARN 

¹El codó AUG codifica la metionina i també serveix com a lloc d'iniciació: el primer AUG a la regió codificant dels RNAm és on comença la traducció a proteïna.

²És un codó d'inici només als procariotes.

Taula 2: Taula de codons inversa

Enllaços externs 

  Transeq Servei per a traduir àcids nucleics a proteïna

Referències 

Genètica molecular
Ivan II de Moscou

Ivan Ivànovitx (Moscou, 30 de març de 1326 - Moscou, 13 de novembre de 1359), anomenat el Gloriós, segon fill d'Ivan I, més conegut com a Ivan Kalita, i d'Elena, governador de les ciutats de Ruza i Zvenigorod, gran príncep de Moscou i príncep de Vladímir (1353-1359). Va ser nomenat cap de la Moscòvia després que la pesta negra va matar el príncep regnant, el seu germà Simeó.

Un príncep de Moscou experimentat 
Tot sembla indicar que en la primera meitat de la seva efímera vida ja va començar a governar els pobles de Ruza i Zvenigorod, tot just uns 100 km a l'oest de Moscou. En algunes èpoques, aquests pobles van ser ucraïnesos, però en aquells anys formaven part del principat de Zvenigorod. Aquests assentaments, tot i existir abans del , són anomenats per primera vegada en documents escrits el 1339 (Ruza) i el 1338 (Zvenigorod), i per això sembla que els va començar a controlar, almenys oficialment, des dels dotze i els tretze anys. L'únic que se sap segur és que va ser el màxim dirigent dels pobles fins a la seva mort.

Amb aquest càrrec entre mans, i frustrat per no ser el fill primogènit d'Ivan Kalita, cosa que li hauria suposat fer-se càrrec de tot el poder de què disposava la família ruríkida, als vint-i-set anys es va trobar amb el problema de la pesta negra, que estava deixant una llarga riuada de morts per tot el Vell Continent.

La pesta negra li va donar el poder 
Les conseqüències de l'epidèmia, a banda d'afectar milers de ciutadans de Moscòvia, es van notar fins i tot en la família que governava el principat. El príncep vigent, Simeó I, va morir l'abril del 1353, i el seu germà petit, Andrei, també va ser mort per la plaga. Amb això, inesperadament, a Ivan II el Gloriós li va tocar fer-se càrrec de tot el principat de Moscòvia i del de Tver.

L'infructuós canvi de política exterior 
Ja amb el poder a les mans, aquest príncep va voler fer fer un notable gir a la política dels seus predecessors, una política d'aliances amb el kan de l'Horda d'Or, que era qui dominava tota la zona coneguda al segle XXI com a Rússia. La seva intenció era trencar aquesta bona relació amb el mongol per aliar-se amb Lituània, en aquells moments una potència emergent. Cal recordar que Simeó I tenia els lituans com a primers en la seva llista d'enemics, justament perquè eren una potència que començava a amenaçar l'hegemonia que Moscòvia començava a tenir dins els principats de l'Horda d'Or mongola.
En la seva vida com a príncep de Moscou no destaca res més, si bé es podria remarcar que el 1341 es va casar amb Teodòsia de Briansk, amb qui no va tenir cap fill. Teodòsia, filla de Dmitri de Briansk, va morir sobtadament el 1342. De resultes d'això, Ivan II es va casar en segones núpcies amb Aleksandra Ivànovna Veliamínova, amb qui tindria quatre fills: Dmitri ‘Donskoi', el primogènit, que va néixer el 1350; Liubov, nascut dos anys després; Ivan, del 1354, i Maria, que va néixer el 1359. El 13 de novembre de 1359, Ivan II el Gloriós va morir, a 33 anys, i va deixar la corona al seu primer fill, Dmitri Donskoi, que, sens dubte, seria el príncep més important des de Daniïl I.

Prínceps de Moscou
Moscovites
Morts a Moscou
Basili IV

Basili IV (1552 – 12 de setembre de 1612) fou tsar de Rússia entre 1606 i 1610. Nascut com a Príncep Vassili Ivànovitx Xúiski, i descendent dels prínceps sobirans de Nijni Nóvgorod i descendent per línia masculina, en 20a generació, de Rúrik el Viking, era un dels principals boiars del tsarat Rus durant els regnats de Teodor I de Rússia i Borís Godunov. Vassili i el seu germà petit, Dmtri Xúiski, van treballar generalment braç a braç, enfrontant-se a les intrigues de la cort durant el Període Tumultuós.

Va ser ell qui, obeint les secretes ordres del Tsar Borís Godunov, va viatjar a Úglitx per investigar sobre les causes de la mort del tsarévitx Demetri Ivànovitx, fill menor d'Ivan el Terrible, que havia mort allà en misterioses circumstàncies. Xúiski informar que es tractava d'un suïcidi, tot i que abundaven els rumors que el tsarèvitx havia estat assassinat per ordres del regent Borís Godunov. Hi havia qui sospitava que Dmitri va escapar a l'assassinat i un altre jove va ser mort en el seu lloc, obrint les portes a l'aparició de múltiples impostors com Dmtri I, Dmtri II i Dmtri III. A la mort de Borís Godunov, que s'havia convertit en tsar, i l'ascens al tron del seu fill Teodor I de Rússia, Xúisky es va retractar de les seves paraules per guanyar-se el favor del pretendent al tron, Dmitri I l'impostor, que intentava aconseguir el ceptre fent-se passar pel tsarévitx mort. Xúisky va reconèixer al pretendent com el "veritable" Dmitri, tot i haver determinat prèviament el suïcidi del fill d'Ivan el Terrible, i provocant així l'assassinat del jove Teodor.

Xuiski conspirà posteriorment contra el fals Dmitri, aconseguint la seva mort, després de confessar en públic que el veritable Dmtri havia estat assassinat i el Tsar regnant era un impostor. Els partidaris de Xúiski li van proclamar llavors Tsar; era el dia 19 de maig de 1606. Va regnar fins al 19 de juliol de 1610, però mai va ser àmpliament reconegut. Fins i tot en la pròpia Moscou tenia poca o cap autoritat, i només li va salvar de ser deposat pels boiars el fet que no tinguessin ningú per posar al seu lloc.

Només la popularitat del seu heroic cosí, el Príncep Mikhaïl Skopin-Xúisky, que va conduir els seus exèrcits i soldats des de Suècia (l'adhesió de la qual l'havia comprada mitjançant cessions de territori rus) el va mantenir en l'inestable tron per un temps. El 1610 va ser deposat pels seus antics partidaris, els prínceps Vorotinski i Mstislavski. Va ser forçat a convertir-se en monjo, i finalment va ser enviat a Varsòvia pel hetman Stanisław Żółkiewskii. Va morir com a presoner al castell de Gostynin, prop de Varsòvia, el 1612.

Referències

Vegeu també 
 Borís Godunov (obra de teatre)

Tsars de Rússia
Persones de Nijni Nóvgorod
Morts a Polònia
Colla Gegantera de Reus

La Colla Gegantera de Reus és un grup d'animació local de la ciutat de Reus encarregat de fer ballar els gegants de Reus, així com la mulassa de Reus. La Colla disposa d'un grup propi de grallers. La Colla es va formar a principis dels anys vuitanta i es va fundar oficialment l'1 de març de 1990. Una altra colla fa ballar el gegant Carrasclet, molt popular a Reus.

Els Gegants a Reus estan documentats des del 1621 i són certament anteriors. Els balladors dels gegants o geganters eren els antecessors dels actuals membres de la colla. A Reus els geganters actuen el dia de Corpus i el de la Festa Major (Sant Pere, el 29 de juny) i en alguna solemnitat concreta.Actualment la Colla porta els gegants no sols per la ciutat sinó que participa en moltes trobades geganteres arreu de Catalunya. La sortida dels gegants ve marcada pel repicar de la campana de Sant Bernat, al Campanar de Reus, que és anomenada Campana dels gegants. El nombre actual de gegants (sense contar el Carrasclet i els gegants infantils) és de deu. Al  només eren dues parelles: dos figures d'home moro i dos figures de dona del país. Una geganta negra va tenir una vida efímera a finals del . Al  es van construir tres parelles que encara es mantenen: els dos europeus (el Vitxet i la Vitxeta), els dos musulmans (el moro i la mora) i els dos indis americans (lindi i líndia), els primers petits, els segons mitjans i els tercers grans. La mulassa sempre havia acompanyat als gegants des començament del . El 1929 els gegants van anar a l'Exposició Universal de Barcelona. El 1956 es va crear una nova parella per subscripció popular: el japonès i la japonesa, creació de l'escultor Ramon Ferran. El 1976 es va decidir completar la sèrie de races del món amb una parella negra (el negre i la negra) però l'encàrrec es va fer a un mestre faller de València i el resultat, no va tenir el suport popular perquè trencava amb l'estètica de la resta del grup. L'estrena el juny de 1977 a l'estadi del Reus Deportiu ja va marcar una mica el desencís de la gent. El 1989, per subscripció popular i amb l'aportació de l'ajuntament, es van encarregar dos nous gegants negres a l'escultor Ramon Ferran, i es van estrenar el mateix any a les Festes de Misericòrdia el 25 de setembre.

El mateix Ramon Ferran el 2005 va fer la substitució dels gegants bicentenaris per les seves rèpliques, presentats a Reus el 28 de juny del mateix any. Les figures originals estan ara en el Museu Municipal de la Ciutat.

Alguns barris tenen gegants propis (com Sant Roc i Santa Teresa) però ara ja no s'utilitzen i no tenen colla gegantera pròpia. El segle passat cada barri tenia un o una parella de gegants.

Referències

Vegeu també 
 Gegants de Reus

Enllaços externs 
 Els Gegants de Reus 
 Colla Gegantera de Reus, pàgina facebook
 Video d'una ballada dels gegants portat per la colla
 Miquel Juncosa, cap de Colla
 Notícia a Reus Directe

Reus
Entitats culturals de Reus
Nanos de Reus

Els Nanos de Reus formen part del Seguici Festiu de la ciutat.

A Reus hi ha hagut capgrossos almenys des de la fi del , però els Nanos actuals són hereus dels que es van fer el 1899. Als documents surten per primer cop el 1774, però van desaparèixer durant bona part del . Els Nanos de la ciutat s'han fet nous moltes vegades, ja que es van deteriorant. Els que van sortir entre el 1860 i el 1874 van acabar destrossats per uns gossos que es van escapar de cal Boule. El 1899, per a celebrar la fi del , es van construir uns Nanos nous, formats per una parella de catalans, una de mallorquins, una de valencians i una altra de gallecs. Els acompanyaven dos diables, que conduïen la comparsa i recaptaven propines. Van sortir per primera vegada per la Festa Major de 1900, i també es van deteriorar. El 1927 es va fer una nova comparsa de Nanos, amb una parella de catalans, una d'aragonesos, una de gallecs, un dimoni i un negre, que va desaparèixer el 1937 després de traslladar-la a una població veïna

El grup actual prové dels capgrossos que va fer l'escultor Modest Gené l'any 1947, amb diners recollits per subscripció popular. Va construir quatre parelles, cada una representant a una de les parts de la Corona d'Aragó. La subscripció popular va tenir tant d'èxit que es recaptaren més diners dels necessaris i la comissió organitzadora va comprar una nova parella de nanos de sèrie a "El Ingenio", de Barcelona. Aquestes dues figures molt aviat foren conegudes com el Xiquet i la Xiqueta de Reus. Ell, portava una bufeta de porc inflada –substituïda més endavant per una pilota de goma– lligada amb un cordill a un petit bastó, amb la que obria pas a la comitiva tot perseguint la canalla.

L'any 1967 els Nanos tornaven a estar deteriorats, i l'artista reusenc David Constantí els va reproduir, una mica mes petits i alleugerint-los, ja que els antics pesaven molt, dolcificant també les seves faccions. Els originals de Modest Gené, restaurats, són al Museu Comarcal Salvador Vilaseca.

Pel que fa a la parella coneguda com a xiquet i xiqueta de Reus, David Constantí va crear dues figures totalment noves, prenent com a models a un dels seus fills i a la seva esposa,figures que van substituir a les comprades en el seu dia a "El Ingenio" i que avui son un dels elements festius mes representatius de la ciutat.

Els nanos fan una dansa, "El Ballet de la Cadena" interpretada per una colla de grallers. És difícil trobar algun reusenc o reusenca que no sàpiga la lletra d'aquesta música, que, amb algunes variants, diu així:

No es coneix ni la música ni els instruments que acompanyaven les primeres sortides dels nanos. El 1899, amb l'estrena dels nanos nous, van acompanyats per una flauta i un violí. Francesc Tous, l'any 1954, va fer l'arranjament de la música que actualment es toca.

Actuen el diumenge de Corpus, per Sant Pere els dies 28 i 29 de juny, i per les Festes de la Mare de Déu de Misericòrdia, el 24 i 25 de setembre.

Actualment els portadors dels Nanos són membres de l'Agrupament Escolta "La Mulassa"

Referències

Enllaços externs 
 Els Nanos 

Seguici festiu de Reus
Cabuts
Grans Llacs d'Àfrica

Els grans llacs d'Àfrica, o simplement els Grans Llacs, són un sistema de llacs localitzats a la part centreoriental de l'Àfrica. Orientat en sentit nord-sud, aquest conjunt lacustre ocupa la part meridional de la vall del Rift. Comprèn el llac Victòria, el tercer llac del món per la seva superfície. Els Grans Llacs africans són, de nord a sud:

 el llac Victòria
 el llac Albert
 el llac Eduard
 el llac Turkana
 el llac Kivu
 el llac Tanganyika
 el llac Malawi
 el llac Rukwa
 el llac Kyoga

 el llac Mweru

Hi ha qui considera que només els llacs Victòria, Albert i Eduard constitueixen els Grans Llacs, ja que són els únics que desemboquen al Nil Blanc. Els llacs Tanganyika i Kivu desguassen al riu Congo, mentre que el Malawi, més apartat cap al sud, ho fa al Zambezi.

La regió dels Grans Llacs 
El terme Grans Llacs també fa referència a la regió al voltant d'aquests llacs. Inclou els estats sobirans de Ruanda, Burundi i Uganda, igual com una part significativa de la República Democràtica del Congo, Tanzània i Kenya. Normalment, no es considera que en formin part els estats riberencs del llac Malawi, ni tampoc Zàmbia, a la riba sud del llac Tanganyika.

És una de les àrees més densament poblades del món, amb una població estimada de 107 milions d'habitants a la regió dels Grans Llacs. A causa de l'activitat volcànica que hi hagué en el passat, aquesta part de l'Àfrica conté una de les millors i més fèrtils terres de conreu del món. La seva altitud també li atorga un clima més aviat temperat, malgrat trobar-se a la ratlla de l'equador. Això fa que fos una zona lliure de malalties, on es va desenvolupar significativament la ramaderia, especialment de bovins i cabres.

A causa de la densitat de població i la producció agrícola, la regió es va organitzar ja de bon començament en un seguit de petits estats. Les més poderoses d'aquestes monarquies foren Ruanda, Burundi, Buganda i Bunyoro. Fet únic a l'Àfrica subsahariana, els poders colonials hi van mantenir gairebé sempre les fronteres tradicionals.

Llargament cobejada a la recerca de les fonts del Nil, la regió va desvetllar des d'antic l'interès dels europeus. Els primers a arribar-hi en un nombre important foren els missioners, que no van acabar de reeixir en la conversió de la població local, però que, en canvi, van obrir la porta a la posterior colonització. El contacte cada vegada més sovintejat amb la resta del món va dur una sèrie d'epidèmies devastadores que van afectar tant la gent com el bestiar. Arran d'això, la població de la regió va disminuir de manera dramàtica, en algunes àrees en més d'un 60%. No es va arribar a la població de l'època precolonial fins a la dècada del 1950.

Tot i que després de la independència dels diversos estats es considerava que la regió tenia un gran potencial, en els darrers anys s'ha vist sotraguejada per la guerra civil i una violència brutal, cosa que ha comportat una extrema pobresa de què només se n'han escapat Kenya i Tanzània.

Llacs d'Àfrica
Diputació

Una diputació és un òrgan col·legiat que té com a missió assumir les facultats que corresponen a les cambres legislatives quan aquestes han estat dissoltes. Històricament, s'han creat diferents diputacions amb diferents propòsits.

Diputació de Comerç 
La Diputació de Comerç exercia les funcions de Consolat de Mar a les ciutats que no en tenien, actuant conjuntament amb l'alcalde. Va ser creada per Carles III el 1773.

Diputació del Principat de Catalunya 

Amb el nom de Diputació del Principat de Catalunya es va dirigir la representació catalana a les primeres corts espanyoles realitzades a Madrid el 1789, mostrant així el rebuig als decrets de Nova Planta de 1716.

Diputació General de Catalunya 
La Diputació General de Catalunya va ser un organisme consultiu creat pel pretendent Carles de Borbó i Àustria-Este, entre 1874 i 1875 durant la Tercera Guerra carlina. La va presentar com un primer pas per restablir les constitucions catalanes.

Diputació Provisional de la Generalitat de Catalunya 
La Diputació Provisional de la Generalitat de Catalunya va ser l'organisme constituït per representants de cada partit judicial de Catalunya que va aprovar, el 1931, l'Estatut de Núria.

Diputació provincial 
La Diputació provincial és un organisme d'administració local de l'estat espanyol. Van ser creades el 1812 amb la Constitució de Cadis. Entre d'altres, es van crear la Diputació Provincial de Catalunya, la de València i la de Mallorca. El 1814, Ferran VII les va abolir, i van ser restablertes amb la divisió provincial del 1833. Entre el 1914 i el 1925, les quatre diputacions provincials catalanes es van unir en la Mancomunitat de Catalunya. Entre el 1931 i el 1939, van ser substituïdes per la Generalitat de Catalunya. La Diputació Provincial de les Illes Balears va desaparèixer amb la creació del Consell General Interinsular i dels consells insulars el 1979.

A partir de la Sentència del Tribunal Constitucional 27/1987, de 27 de febrer, que va establir que ni l'Estat central ni les comunitats autònomes poden sotmetre l'autonomia de les diputacions provincials, diverses comunitats autònomes van aprovar normes que regulaven les relacions amb aquestes.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Diputat.
 Diputació del General del Regne d'Aragó.
 Diputació del General de Catalunya.

Enllaços externs 
 Origen de la Generalitat de Catalunya

Institucions de govern
Cort Comtal

La Cort Comtal barcelonina, o Cúria Comtal, es formà durant el , d'acord amb el model de la Cúria reial franca, a mesura que els comtes de Barcelona es consolidaren com a prínceps sobirans. Era integrada per magnats civils i eclesiàstics, per alts consellers i per jutges. Tenia un caràcter mixt, com a organisme col·laborador en la presa de decisions del sobirà tant en els aspectes legislatius i fiscals com en l'exercici de la potestat judicial.

D'aquestes corts van sortir els primers usatges que van prendre força legal en ser compilats per Ramon Berenguer IV. De la Cort Comtal barcelonina va derivar la Cort General de Catalunya, la del Regne de València, i més tard, el Parlament del regne de Sardenya.

Vegeu també 
 Corts Catalanes
 Usatges de Barcelona
 Constitucions catalanes
 Generalitat de Catalunya

Enllaços externs 
 Generalitat de Catalunya: antecedents històrics
 Parlament de Catalunya: Precedents 
 Històries de Catalunya: Les Corts de Montsó 
 Històries de Catalunya: Actes de convocatòria de Corts a Montsó (1362-1363) 

Història del dret públic català
Alta edat mitjana de Catalunya
Martí el Jove

Martí I de Sicília o Martí d'Aragó i de Luna, conegut com a Martí el Jove (Perpinyà, Principat de Catalunya, 1376 - Càller, Regne de Sardenya 1409), fou infant d'Aragó (1374-1409) i rei de Sicília (1390-1409).

Orígens familiars 
Fou el primer dels quatre fills del rei d'Aragó Martí l'Humà amb la seua primera esposa, Maria de Luna, filla i hereva del comte de Luna, i l'únic que superà la infantesa. Fou net per línia paterna de Pere el Cerimoniós i Elionor de Sicília, així com nebot del també rei Joan el Caçador.

Núpcies 
El febrer de 1392 es casà amb la reina Maria de Sicília, a qui li retornà el Regne de Sicília recuperant-lo mitjançant la força militar contra Andrea Chiaramonte, que es va revoltar a Palerm. Aprofitant el complicat moment polític hi van haver diversos actes antijueus el 1392, que el rei Martí va esmorteir amb la butlla Sicut Judaeis, del papa Martí IV (1281).

Hi regnà conjuntament amb la seua muller fins a la seua mort, el 1402. Morta Maria, rebutjà el Tractat de 1372 signat per l'anterior rei, Frederic el Senzill, i governà ell tot sol. D'aquest matrimoni en tingueren un fill:
 l'infant Pere de Sicília (1394-1400)

Martí el Jove es maridà en segones noces amb Blanca I de Navarra, hereva de la família Evreux i futura reina de Navarra. El casament es realitzà per poders el 21 de maig del 1402 i en persona a la catedral de Càller el 26 de desembre del mateix any. D'aquest casament hi nasqué un fill:
 l'infant Martí d'Aragó (1403-1407)

Descendència 

Cap dels fills d'aquests dos matrimonis sobrevisqué la infantesa, i l'únic que deixà fou dos fills il·legítims, Frederic de Luna i Violant d'Aragó i de Guzmán. Martí l'Humà intentà nomenar el seu net il·legítim Frederic com a successor de la Corona d'Aragó, però va morir el dia abans de l'estipulat per al nomenament. Quan Frederic presentà la seva proposta el 1412, fou rebutjada pels compromissaris de Casp.

Mort 

Martí el Jove dirigí les tropes de conquesta de Sardenya, i el 1409 vencé definitivament les autoritats d'Arborea en la Batalla de Sanluri, tot just abans de la seua mort per malaltia a la ciutat sarda de Càller, a la catedral de la qual es troba la seua tomba.

La Bella de Seddori 
La llegenda diu que, a la mort de Martí el Jove, va contribuir —a més de la malària— també una bella jove de la vila fortificada de Seddori, com a venjança per la massacre dels habitants i dels soldats d'Arborea que s'havien refugiat al castell. Segons la llegenda, Martí I va quedar afeblit i extenuat arran de les atencions luxurioses de la jove, de qui s'havia enamorat bojament.

Referències 

Casal d'Aragó
Prínceps d'Aragó
Marti 2
Luna (llinatge)
Morts a Sardenya
Morts de malària
Dendrocalamus

Dendrocalamus (Ness), Klemachloa (R.Parker), Oreobambos (K.Schum), Oxytenanthera (Munro) o Sinocalamus (McClure) és un gènere tropical de bambú gegant, similar al gènere Bambusa'', és originari d'Àsia i Àfrica. Té unes 29 espècies.

Bambusines
Cabellera (astronomia)

La cabellera, cua o coma és el núvol de pols i gas que embolica el nucli d'un cometa. Es forma quan un cometa s'acosta al Sol (a partir de 6 ua de distància), de manera que part de la superfície gelada del nucli s'evapora i junt amb altres materials (generalment pols) el rodegen, tornant-se el núvol visible per la refracció de la llum, i ocultant el nucli. Perquè puga formar-se, la velocitat de fuga del nucli ha de ser inferior a la velocitat mitjana de les molècules del gas.

Els gasos i partícules de la cabellera que són arrossegats pel vent solar formen la cua del cometa.

Referències 

Cometes
Ganxets de Reus

Els Ganxets de Reus van ser una de les dues colles castelleres de Reus. El seu nom provenia del gentilici popular que hom dona a la gent de Reus (ganxets).

Els castells es van iniciar a Reus al , carregant una torre en acabar el ball de valencians. El  es van fer a Reus castells de 8 i un de 9 (un 4 de 9 el 1884) però a càrrec de colles de fora (principalment els Xiquets de Valls). La colla es va crear el 1948 però va ser de curta durada (mesos). Es va refundar el 1991, i va aconseguir nombrosos castells de 7.

La seva camisa era morada i el pantaló blanc. L'any 2005 i després de dues temporades sense actuar van decidir dissoldre l'entitat, deixant els Xiquets de Reus com a única colla activa de la ciutat.

Referències 

Reus
Entitats culturals de Reus
Xiquets de Reus

Els Xiquets de Reus és la colla castellera de la ciutat de Reus. Es va fundar formalment el 18 de novembre de 1981, pel 125è aniversari de l'arribada del ferrocarril a Reus. El color de la seva camisa és marró com l'avellana, fruit sec típic del Baix Camp. El pantaló blanc i la faixa negra formen part de la indumentària castellera.

El 1996, la colla afrontà el castell de nou en la celebració dels quinze anys de la colla. El 10 d'agost es carregava finalment el 3 de 9 amb folre, convertint-se així en colla de nou. El castell es descarregaria al concurs de Tarragona on feren la millor actuació, fins aleshores, de la història de la colla, en descarregar el tres de nou juntament amb el 4d8 i el 2d8f.

El 19 de setembre del 2006 la colla va ser distingida amb la Creu de Sant Jordi, en reconeixement a la tasca de difusió del fet casteller en el seu 25è aniversari.

Pel concurs del mateix any, assoleix el dos de vuit folrat que carrega, vuit anys després de l'última aleta a aquesta construcció, i torna a descarregar el tres de vuit. Assolint així la vuitena posició.

Al 2012 descarrega el 2d8f després de 12 anys de no fer-ho. El mateix any descarrega el seu primer 5d8 a la Diada de la Colla (castell que només havia coronat el 1996).

El 2013 és un any trampolí pels Xiquets de Reus que recuperen els galons de 9 descarregant el 3d9f en dues ocasions (Diada del Mercadal i Diada de la Colla). Es manté la categoria de 9 fins al 2016, havent carregat en dues ocasions el 4d9f (Diada del Mercadal 2015 i Diada de la Colla del mateix any).

Al concurs del 2018, on actuen per primer cop en dissabte, recuperen la categoria de colles de 9 que havien perdut la temporada anterior, descarregant el dos de vuit amb folre, el tres de nou amb folre i el cinc de vuit. Assolint així la primera posició compartida amb Moixiganguers d'Igualada en la jornada de dissabte i en sisena posició a la classificació general.

El 2019 (temporada que es veu forçada a acabar abans de finalitzar el calendari casteller per la Sentència que el TSJE dicta contra els presos polítics catalans) els Xiquets de Reus viuen un moment dolç en comparació a la resta de colles de similar nivell (qui pateixen un estancament força pronunciat; de fet, tot el món casteller es veu ressentit d'una davallada força important) assolint tres 3d9f -el més matiner de la història, descarregat per la Diada de Sant Pere, el 22 de juny; a la Diada de Misericòrdia i a la Diada del Mercadal- i carrega, novament, el 4d9f a la mateixa Diada del Mercadal. Per aquest motiu, i sent una de les colles més segures del panorama casteller amb 2 caigudes en tota la temporada (5d8c a Gràcia i 4d9fc), rep el premi de "Colla de la Temporada" per la Revista Castells.

Referències

Enllaços externs 

 

Reus
Seguici festiu de Reus
Creus de Sant Jordi 2006
Entitats culturals de Reus
Ganxet

Gentilici popular de la gent de Reus, equivalent a «reusenc»
 Manufactura tèxtil: Ganxet (tèxtil)
 Objecte, normalment de paper, tirat amb una goma elàstica per a molestar algú
 Aperitiu lleuger i cruixent fet amb patata, blat de moro o altres ingredients, que té forma allargada o de ganxo, usat generalment en plural. També cuquet (en castellà ganchitos)
 Mongeta del ganxet, varietat tradicional de mongeta
Bravium Cultural

Bravium Artístic i Cultural és el nom d'un grup de teatre de la ciutat de Reus, conegut simplement com a Bravium teatre. Disposa d'un teatre on fan les seves representacions tancades, però participen activament a les festes de la ciutat com el Carnaval i la cavalcada de Reis, Mercat al Mercadal, Carro dels Romanços, etc.

El Bravium Teatre va néixer l'any 1951, quan una quarantena de persones procedents de la secció teatral del Centre Catòlic van separar-se de l'entitat i varen crear un grup propi de teatre. Inicialment s'anomenaren "Elenco Teatral Bravium del Teatro de Acción Católica".

El 1990 va ser elegit president Jaume Amenós, que dinamitzà l'entitat. Amenós va morir el 5 de desembre de 2014. Actualment (2014) té 290 socis i col·laboradors. El 20 de febrer de 2015, va ser escollida nova Junta directiva amb Ferran Figuerola al capdavant com a nou President. Aquesta nova Junta està formada per 9 càrrecs diferents més 10 Comissions de Treball per al bon funcionament de l'Entitat. El darrers anys es van crear diversos col·lectius al voltant del Bravium, com poden ser l'orquestra Símfim, la Cobla Reus Jove, el Circ de les Musaranyes, La Sonora de Sota els Ànecs o l'Associació de Mags i Il·lusionistes de Catalunya (AMIC).

El mes de març del 2021, l'Arquebisbat de Tarragona propietari de l'edifici, argumentant que el casal del Centre Catòlic, on el Bravium hi està ubicat, tenia defectes d'estructura i s'havia de restaurar, van demanar a la direcció del Teatre que desallotgessin immediatament l'espai que ocupaven. Després de diverses discussions, el teatre Bravium va marxar de la seva ubicació amb la promesa de l'església de que quan el local estigués restaurat, podrien tornar a instal·lar-s'hi.

Referències

Bibliografia 
 Margarida Riu. El Bravíum de tots: 1951-2001. Reus, 2003

Enllaços externs 
 Teatres de Reus: Bravium

Teatres de Reus
Companyies de teatre catalanes
Pere IV

Pere IV d'Alexandria, patriarca d'Alexandria (642-651)
 Pere IV de Barcelona o Pere el Conestable de Portugal (1429-1466), comte de Barcelona
 Pere IV de Ribagorça (1305-1381), comte de Ribagorça i comte d'Empúries
 Pere IV d'Aragó (1319-1387), comte de Barcelona i rei d'Aragó
 Pere IV de Portugal (1798-1834), rei de Portugal i emperador de Brasil
 Pere Quart o Joan Oliver i Sallarès''' (1899-1986)
Sultanat

Un soldanat (o sultanat) és el domini d'un soldà, el territori governat per un soldà.

Al llarg de la història s'han format i han desaparegut diversos soldanats. El primer que va adoptar aquest nom va ser el dels gaznèvides, que a partir de la ciutat de Gazni, a l'actual Afganistan, van governar uns dominis que anaven des del Ganges fins a Mesopotàmia.

Els turcs otomans van denominar soldanat el seu imperi. Com també ho van fer els aiúbides i els mamelucs a Egipte. El 1964 va desaparèixer el soldanat de Zanzíbar.

Actualment es pot trobar el soldanat d'Oman a la península d'Aràbia i el soldanat de Brunei a l'illa de Borneo.
Cornet

Cornet peut faire référence à :

instruments de musique
 cornet, jeu d'orgue ;
 cornet à pistons, instrument à vent de la famille des cuivres ;
 cornet à bouquin, instrument de musique ;

autres
 cornet, nom vernaculaire des calmars ;
 cornet, sac en papier pour faire ses courses, terme employé en Suisse romande.

Patronyme

Cornet 

 Alizé Cornet (1990-), joueuse de tennis française ;
 Annie Cornet, professeure de l'université de Liège ;
 Antoni Gaudí i Cornet (1852-1926), architecte catalan de nationalité espagnole ;
 Cayetano Cornet (1963-), athlète espagnol ;
 Charles Joseph Cornet (1879-1914), explorateur et écrivain français ;
 Denis Morel-Cornet (1793-1874), homme politique français ;
  (1889-1974), général français ;
 Henri Cornet (1884-1941), cycliste français ;
 Jacques Cornet (-1999), pilote de raid automobile français ;
 Jean Cornet (1909-1944), résistant et commandant FFI ;
 Joris Cornet (1991-), coureur cycliste belge ;
 Joseph-Aurélien Cornet (1919-2004), ethnologue et religieux belge ;
 Jules Cornet (1865-1929), géologue belge ;
 Lucien Cornet (1865-1922), homme politique français ;
 Mathieu-Augustin Cornet (1750-1832), homme politique français ;
 Maxwel Cornet (1996-), footballeur franco-ivoirien ;
 Paul Cornet (1892-1977), sculpteur français ;
 Peeter Cornet (v. 1575-1633), organiste bruxellois ;
 Séverin Cornet (1540-1582 ou 1583), compositeur franco-flamand ;
 Véronique Cornet (1968-), femme politique belge.

Cornet d'Elzius 
 
 Charles Cornet d'Elzius, (1924-2006), comte, homme politique belge ;
 Georges Cornet d'Elzius de Peissant (1872-1946), homme politique belge ;
 Christine Cornet d'Elzius, comtesse, femme politique belge.

Objets, par analogie de forme 
 Cornet acoustique, dispositif d'aide auditive
 Cornet nasal, structure osseuse du nez
 Cornet à dés, gobelet servant à mélanger puis jeter les dés
 Antenne cornet, antenne en forme de cylindre, de cône ou pyramide tronquée employée pour des liaisons directes
 Cornet d'alimentation, une pièce de guide d'ondes évasé qui permet de faire le passage à l'espace libre d'une onde radioélectrique venant de l'émetteur pour qu'elle puisse atteindre une antenne parabolique
 Antenne cornet-entonnoir, ustensile du même type que le précédent
 Cornet à glace, support comestible pour de la crème glacée ou du sorbet

Voir aussi 
 Le Cornet, goguette fondée en 1896 par Georges Courteline, Paul Delmet, Millanvoye et Albert Michaut
 Le Vieux Cornet
Instruments de musique d'Afrique

Cette page présente la liste des instruments de musique africains.

Liste alphabétique 

 Adjalin
 Antsiva (conque malgache)
 Balafon
 Bendir
 Bobre
 Bombolong
 Bunde
 Conga (ou congas)
 Darbouka
 Djembé
 Dum dum (ou doundounba)
 Ennanga
 Gasbâ (flûte tunisienne)
 Gambri
 Gongoba
 Inanga (cithare rwandaise)
 Kabosy
 Kalimba (ou calimba)
 Kankangui (trompette du Bénin)
 Kayamb
 Kora
 Magrouna
 Mezoued (cornemuse tunisienne)
 N’goni
 Nyatiti
 Oporo
 Orutu
 Pluriarc
 Rouleur
 Sanza (« piano à pouces »)
 Sodina (flûte malgache)
 Tama
 Udu
 Sistre
 Zokra (instrument à anche double tunisien)

Classification par organologie 
 Idiophones
 Balafon
 Bombolong
 Mbira
 Udu
 Sanza
 Membranophones
 Bendir
 Bunde
 Darbouka
 Djembé
 Doundounba
 Tama
 Aérophones
 Gasbâ
 Kankangui
 Oporo
 Sodina
 Zokra
 Cordophones
 Adjalin
 Ennanga
 Gambri
 Kabosy
 N’goni
 Nyatiti
 Orutu
 Seprewa

Voir aussi

Bibliographie 
 Monique Brandily, Introduction aux musiques africaines, Cité de la musique, Paris ; Actes Sud, Arles, 2001, 155 p. 
  Kurt Huwile, Musical Instruments of Africa, Mambo Press, 1995, 156 p. 
  Gerhard Kubik, Moya Aliya Malamusi, András Varsányi , Afrikanische Musikinstrumente : Katalog und Nachdokumentation der Musikinstrumente aus Afrika südlich der Sahara in der Sammlung Musik des Münchner Stadtmuseums, Nicolaische Verlagsbuchhandlung, Berlin, 2013, 384 p.  (catalogue)
 Antoine Manda Tchebwa, L'Afrique en musiques, tome 3, Panorama des instruments de musique du patrimoine africain, L'Harmattan, Paris, 2012, 184 p. 
 Ibrahima Thiaw (dir.), Instruments traditionnels de musique et de communication d'Afrique dans les collections du Musée Théodore Monod d'art africain de l'IFAN Ch. A. Diop (Dakar) : expo mai-, Musée Théodore Monod d'art africain, Dakar, 2009, 79 p. (catalogue)

Articles connexes 
 Instruments de musique du Ghana
 Instruments de musique du Maroc
 Instruments de musique Kongo

Liens externes 
 Base de données DEKKMMA du Musée royal de l'Afrique centrale (Tervuren, Belgique)

Instruments de musique
 
Afrique
Bombolong

Le bombolong est un instrument de musique à percussion (idiophone). C'est un tambour à fente africain servant à transmettre des messages de village en village, très répandu en Casamance, au Sénégal (utilisé par les Diolas, les Balantes et les Manjaques), en Guinée-Bissau et en Gambie.

Facture 

Il est fabriqué à partir d'un tronc d'arbre dont l'intérieur a été creusé à partir d'une fente.

Jeu 

Le son est produit en frappant le corps de l'instrument à l'aide de deux bâtons.

Tambour de guerre aussi utilisé pour les fêtes traditionnelles ou les cérémonies. Comme le batá, il est parfois sacré ; à Oussouye, seul le roi peut ordonner le réveil des bombolongs…

Liens externes 
  Instruments du Sénégal sur kassoumay.com

Idiophone
Instrument de percussion
Instrument de la musique gambienne
Instrument de la musique bissaoguinéenne
Instrument de la musique sénégalaise
Idiophone

Un idiophone, ou autophone, est un instrument de musique de la famille des percussions dont le son est produit par le matériau de l'instrument lui-même, lors d'un impact produit soit par un accessoire extérieur (comme une baguette), soit par une autre partie de l'instrument (comme des graines sur un filet qui l'entoure ou des battants de cloche). Le son une fois émis dans cet instrument auto-résonnant s'entretient lui-même pendant un certain temps.

Histoire 
Les idiophones sont probablement plus anciens que les membranophones en raison de la simplicité de leur conception. Ils forment certainement la famille instrumentale la plus représentée et la plus jouée dans le monde.

Cette famille rassemble les instruments qui ne sont ni à cordes (cordophones), ni à membrane (membranophones), ni à vent (aérophones). Les matières — végétales, animales ou minérales, comme le bois, le bambou, la corne, le verre, le métal, la pierre ou encore le plastique — sont utilisées pour leur son propre. Le terme idiophone vient du grec , « soi-même ». Nombre de ces instruments présentent une structure simple, et c’est la totalité de l’instrument même (idio-) qui vibre, qui produit le son (phone).

Classifications

Selon le mode d’« ébranlement » 
Il existe sept modes principaux :
 par frappement : ce mode implique un élément frappant et un élément frappé, en général immobile (cloche, ) ;
 par raclement ;
 par entrechoc : les deux éléments, frappé et frappant, sont jumeaux et mobiles, l'un va à la rencontre de l'autre (castagnettes, cuillers, kashaka) ;
 par pilonnement : il s'agit en général d'un élément frappé par plusieurs percuteurs ;
 par secousse ;
 par pincement ;
 par frottement : certains idiophones à entrechoc peuvent parfois entrer dans ce mode en fonction de leur utilisation (c'est le cas des cymbales qui peuvent tout autant être entrechoquées ou frappées que frottées).

Selon la variété des sons 
Parmi les instruments les plus représentatifs, on distingue les instruments mélodiques :
 les xylophones :
 xylophones européens
 marimba
 balafon
 xylophones d'Asie du Sud-Est
 cajón
 les métallophones :
 glockenspiel
 vibraphone
 handpan
 steel drum
 cloches tubulaires
 célesta
 les tambours à fente
 le tambour d'eau
 les lithophones

Et les autres idiophones qui ne donnent pas plus d'une note. Ils sont parfois plus petits mais tout aussi connus, même si souvent secondaires dans un ensemble orchestral :

Annexes

Articles connexes 
 Système Hornbostel-Sachs (classification organologique) 
 Liste des idiophones dans le système Hornbostel-Sachs
 Instrument de musique
 Instruments de percussion utilisés en musique classique
 Membranophone

Notes et références
Membranophone

Un membranophone est un instrument de percussion dont les sons sont produits par la vibration d'une membrane tendue sur un cadre.

La membrane peut être frappée par une main comme sur un djembé, par un instrument (baguettes, balais, etc.), comme sur la caisse claire. Elle peut aussi entrer en vibration par le frottement d'une tige solidaire de la peau tendue sur un fût résonnant comme la cuica (tambour à friction). Le tambour par exemple, est un membranophone.

Annexes

Articles connexes 
 Instrument de musique
 Les instruments de percussion utilisés en musique classique
 Idiophone
 Liste des membranophones dans le système Hornbostel-Sachs
 Système Hornbostel-Sachs (classification organologique)
Instruments de musique d'Extrême-Orient



Liste alphabétique d'instruments d'Extrême-Orient 
 Bāngdí (piccolo chinois)
 Biwa (nom japonais du pipa, chinois)
 Dízi (flûte horizontale chinoise)
 Dòngxiāo (flûte verticale chinoise)
 èrhú (violon à 2 cordes chinois)
 Gong
 Guqin (Cithare chinoise)
 Gŭzhēng (Cithare chinoise)
 Húqín (Viole à 2 cordes chinoise)
 Guimbarde, répandue dans le Nord de l'Extrême-Orient
 Koto (cithare japonaise)
 Morin khuur (vielle mongole)
 Ocarina
 Pípa (Luth chinois)
 Sanshin (Jabisen/shamisen)
 Shamisen
 Sheng (orgue à bouche à anches chinois)
 Suŏnà (trompe de cérémonie chinoise)
 Taiko (ou à l'origine, dagu en chinois)
 Tơ rưng (percussion en bambous, Viêt Nam)

Voir aussi 
 Instruments de musique de Chine
 Instruments de musique d'Inde 
 Instruments de musique d'Indonésie
 Instruments de musique d'Iran
 Instruments de musique du Japon
 Instruments de musique kazakhs
 Instruments de musique de Thaïlande
 Instruments de musique de Turquie

Instrument de musique par pays
Extrême-Orient
Java Database Connectivity

JDBC () est une interface de programmation créée par Sun Microsystems — depuis racheté par Oracle Corporation — pour les programmes utilisant la plateforme Java. Elle permet aux applications Java d'accéder par le biais d'une interface commune à des sources de données pour lesquelles il existe des pilotes JDBC. Normalement, il s'agit d'une base de données relationnelle, et des pilotes JDBC sont disponibles pour tous les systèmes connus de bases de données relationnelles.

Types de pilotes 
Il existe des pilotes commerciaux et gratuits. Ces pilotes appartiennent à un de ces types :
 Type 1 : Pilotes agissant comme passerelle en permettant l'accès à une base de données grâce à une autre technologie (JDBC-ODBC via ODBC) ;
 Type 2 : Pilotes d'API natifs. C'est un mélange de pilotes natifs et de pilotes Java. Les appels JDBC sont convertis en appels natifs pour le serveur de bases de données (Oracle, Sybase, ou autres) généralement en C ou en C++ ;
 Type 3 : Pilotes convertissant les appels JDBC en un protocole indépendant de la base de données. Un serveur convertit ensuite ceux-ci dans le protocole requis (modèle à 3 couches) ;
 Type 4 :  Pilotes convertissant les appels JDBC directement en un protocole réseau exploité par la base de données. Ces pilotes encapsulent directement l'interface cliente de la base de données et sont fournis par les éditeurs de base de données.

Liens externes 

  Présentation de JDBC sur le site d'Oracle

Bibliothèque logicielle Java
Interface de programmation pour les bases de données
Femto

Femto (symbole f) est le préfixe du Système international d'unités (SI) qui représente 10 fois l'unité (soit un millionième de milliardième).

Confirmé en 1964, le préfixe femto provient du danois «  », « quinze ».

Voir aussi 

 Laser femtoseconde
 Femtomètre

Multiple d'unité de mesure
Jansky (unité)

Le jansky, de symbole Jy, est l'unité employée généralement en radioastronomie pour mesurer l'intensité, ou plus précisément la densité de flux, des signaux radio d'origine galactique ou extragalactique. Elle est ainsi nommée en l'honneur de Karl Jansky, le physicien américain qui a découvert les ondes radio d'origine galactique en 1930.

Définition 
Pour mesurer l'intensité d'un signal, il est nécessaire de tenir compte de la surface de l'antenne de réception et de la largeur de la bande de fréquence du signal. En conséquence, on définit un jansky comme étant un flux de 10 watts par mètre carré de surface de réception et par hertz de largeur de bande, soit :
  =  (unités SI) ;
  =  (unités CGS).

Utilisation 
Bien que ce ne soit pas une unité du Système international, le jansky est approuvé par l'Union astronomique internationale, et largement répandu parmi les radioastronomes.

Ordres de grandeur 
Les sources radio les plus intenses ont des densités de flux de l'ordre , ce qui fait du jansky une unité appropriée à ce genre de signaux.

Notes et références

Articles connexes 
 Radioastronomie
 Magnitude AB

Unité non-SI
Unité de mesure électromagnétique
Radioastronomie
Instrument à anche double

Un instrument à anche double est un instrument à vent dont le son est produit par une anche formée de deux lamelles le plus souvent de roseau finement grattées, parfois taillées dans du bois. De nos jours, ces lamelles sont aussi produites en plastique. Pour les mettre en vibration, la colonne d'air peut être créée par le souffle du musicien (hautbois, basson, bombarde…), par une soufflerie mécanique (orgue, positif... ), par une soufflerie alimentée par le musicien (musette de cour, veuze et autres cornemuses), l'anche étant parfois libre ou contrôlée par les lèvres. Contrairement à celui de l'anche simple, dans le système de l'anche double, deux composants flexibles sont mobiles, leurs vibrations produisant le son. Certains instruments de la Renaissance comme la chalemie ou le cervelas disposent d'une pirouette.

Liste alphabétique d'instruments à anche double

Galerie d'images de anches doubles

Bibliographie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes 
 Anche
 Bois
 International Double Reed Society

Liens externes 
 
 
 
 AFH : Association Française du Hautbois
 Association Française du Basson
 Site sur le basson et les anches
 Liste des différents noms de hautbois suivant les pays

Instrument à vent de la famille des bois

de:Zunge (Tonerzeuger)#Doppelrohrblatt
La Chapelle-du-Fest

La Chapelle-du-Fest est une ancienne commune française du département de la Manche et la région Basse-Normandie, associée à Saint-Amand depuis le .

La commune disparait le  à la suite de la création de la commune nouvelle de Saint-Amand-Villages ; malgré la possibilité offerte de se constituer en commune déléguée, le conseil municipal a décidé en  sa fusion simple.

Géographie 
La Chapelle-du-Fest est une commune située au nord-ouest du territoire de Saint-Amand.

Toponymie 
Le nom de la localité est attesté sous les formes ecclesia Capelle de Festo vers 1350, la Chapelle du Feist en 1375, Cappelle du Feist en 1494, la Chappelle du Fest entre 1612 et 1636, la Chapelle du Fes en 1677, Chapelle du fez en 1689, la Chapelle du Fest en 1713.

La Chapelle-du-Fest est attesté sous la forme Capelle de Festo vers 1350. Ce toponyme serait dû à la position de la chapelle sur une ligne de faîte (ancien français fest) entre deux ruisseaux.

Cette localité est désignée sous le nom de Chapelle du Mesnil Corbet dans de nombreux actes des , , et le Mesnil-Corbet est toujours un des hameaux de la commune, cependant que le Fest se retrouve également comme nom de hameau à Condé-sur-Vire et Brectouville, communes voisines de La Chapelle-du-Fest.

Le toponyme emprunte le nom de la famille du Fest, à laquelle appartinrent Alwaredus de Festo (1234) et Guillaume du Fest (1316).

Histoire 
Un Alwaredus de Festo (1234) et un Guillaume du Fest (1316) sont cités dans les chartes de Hambye et Bayeux.

En 1973, Saint-Amand ( en 1968) absorbe La Chapelle-du-Fest () et Saint-Symphorien-les-Buttes ( également), qui ont gardé le statut de communes associées.

Administration

Démographie

Lieux et monuments 
 Église Notre-Dame () et son retable en bois et six chandeliers d'autel ().
 Croix de cimetière ().
 Le Vieux Manoir (). Sa partie la plus récente est datée de 1776. Il fut la possession des barons du Hommet. En 1259, Thomasse du Hommet l'apporte en dot à Robert du Hotot, dont la famille le conservera pendant quatre siècles. En 1634, il est acquis par Jean de Choisy, seigneur de Balleroy, puis passe dans le comté des Matignon jusqu'à la Révolution.
 Paul Bucaille (1873-1960), maire de Torigni, résidait au Vieux Manoir.

Activité et manifestations

Voir aussi

Bibliographie 
 .

Articles connexes 
 Anciennes communes de la Manche

Liens externes

Notes et références 

Chapelle-du-Fest
Chapelle-du-Fest
Chapelle-du-Fest