alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
John Irving

John Winslow Irving () este un scriitor american, canadian.

Biografie 
John Winslow Irving s-a născut ca John Wallace Blunt, Jr., numit după tatăl său. La vârsta de șase ani, numele a fost schimbat, după tatăl său vitreg, Colin Franklin Newell Irving, un profesor de limbă rusă, care l-a adoptat.

John Irving a fost pe rând antrenor de lupte, profesor universitar, actor, prozator și scenarist.

Încurajat de întâlnirea pe care și azi o socotește providențială cu John Yount, un tânăr romancier din sudul Americii, își alege teme atractive, unele surprinzătoare, și debutează cu Setting Free the Bears, un roman despre tentativa unor iubitori de animale de a elibera urșii de la Grădina zoologică din Viena.

Cu un box-office mai bun cu fiecare titlu, publică o serie de cărți care fie cunosc transpuneri cinematografice de calitate (The World According to Garp, The Cider House Rules), fie rămân borne epice ale unui palmares elogiat de revistele literare (The Water-Method Man, The 159-Pound Marriage, A Prayer for Owen Meany, A Son of the Circus, A Widow for One Year).

Cărțile lui Irving demontează tabuuri dragi societății americane, propun personaje greu de uitat și radiografiază o viață la care mulți râvnesc fără să-i cunoască dedesubturile.

Romane 
 1968 Setting Free the Bears. Random House. New York. 
 1972 The Water-Method Man. Random House, New York.
 1974 The 158-Pound Marriage. Random House New York.
 1978 The World According to Garp. E.P. Dutton, New York.
 1981 The Hotel New Hampshire.
 1985 The Cider House Rules.
 1989 A Prayer for Owen Meany.
 1994 A Son of the Circus.
 1998 A Widow for One Year.
 2001 The Fourth Hand.
 2005 Until I Find You.
 2009 Last Night in Twisted River.
 2012 In One Person.
 2015 Avenue of Mysteries.
 2022 The Last Chairlift..

Romane traduse în limba română 
 Lumea văzută de Garp. RAO, București. ISBN 978-973-103-296-2 (2007)
 Până te voi găsi. RAO, București. ISBN: 978-973-540-097-2 (2010)
 Văduvă pentru un an. RAO, București. ISBN 978-606-609-197-8 (2012)

Note

Nașteri în 1942
Romancieri americani
Scenariști americani
Americani în viață
Scriitori americani din secolul al XX-lea
Scriitori americani din secolul al XXI-lea
Nakamura Hajime

Nakamura Hajime (中村元) (n. 28 noiembrie 1911 – d. 10 octombrie 1999) a fost un filozof japonez budist. S-a născut în Matsue, prefectura Shimane. A absolvit Facultatea de Literatură din cadrul Universității Tokio, acolo unde a și predat între 1954 - 1973.

După ce obține titlul de doctor în 1943, la Universitatea Tokio, devine în același an profesor asociat de filozofie indiană și budistă.

Începe astfel o carieră didactică ce se va întinde pe parcursul a peste trei decenii, atât în Japonia, cât și în Statele Unite (la Universitățile Harvard, Stanford, Hawaii, Florida) și în Europa.

Activitatea sa didactică și de cercetare este încununată de numeroase titluri și distincții: „doctor honoris causa“ al Universității Nehru (1966), al Universității Vanhanh din Saigon (1973), al Universității Kalaniya din Sri Lanka etc., decan al Facultății de Litere din Tokyo (1962 – 1964), „Professor Emeritus“ al aceleiași universități, membru al Academiei Japoneze de Știinte, membru de onoare al Societății Regale Asiatice, director al Institutului Estic din Tokyo și președinte al Societății Japonia-India

Primește, de asemenea, Premiul Imperial al Academiei Japoneze de Știinte (1957), Ordinul Cultural din partea împăratului Japoniei (1977), Ordinul „Dakhina-bahu“ al regelui Nepalului (1978) și altele.

După retragerea de la Universitatea din Tokyo, a creat Toho Gakuin (Institutul Estic) și a oferit conferințe despre filozofie marelui public. Nakamura era un expert în sanscrită și printre printre multele sale lucrări găsim și comentarii despre scripturile budiste. A fost influențat de către filozofia indiană a budismului și cea chineză, japoneză și cea vestică A făcut remarce pe problema bioeticii.

Opera sa
Autor a peste 750 de articole în japoneză și a peste 200 în engleză și germană, Hajime Nakamura este editor asociat sau consultant la numeroase reviste de filozofie și religie, precum Filozofie Est și Vest, Monumenta Nipponica, Jurnalul Istoriei Ideilor, Jurnalul Filozofiei Religiei etc.

Volume publicate
În japonezăIstoria filozofiei Vedanta (4 volume)Metafizica limbajului
Ideile filozofiei Hua YanIntroducere în gramatica limbii tibetane
Operele alese ale lui Hajime Nakamura (23 de volume)
Dicționar de terminologie budistă
În engleză
 Ways of Thinking of Eastern Peoples
Indian Buddhism: A Survey with Bibliographical NotesA Comparative History of Ideas

Nașteri în 1911
Decese în 1999
Filozofi japonezi
Yasushi Inoue

Yasushi Inoue (în japoneză 井上靖 Inoue Yasushi, n. 6 mai 1907, Asahikawa, Hokkaidō, d. 29 ianuarie 1991) a fost un romancier, eseist și poet japonez. Tema principală a romanelor lui Yasushi Inoue este singurătatea, înfățișată ca o stare fundamentală a ființei umane, ba chiar ca o negare a vieții, având ca singură consolare frumusețea naturii.

A studiat estetica și filozofia la Universitatea Imperială din Kyoto, pe care a absolvit-o în 1936 cu o teza despre Paul Valéry. Inoue și-a început cariera literară în a doua jumătate a vieții, deși, în tinerețe, poezia a fusese una dintre pasiunile sale, alături de judo. 

A devenit cunoscut după război, odată cu publicarea romanelor istorice 闘牛 Tōgyū (Lupte cu tauri, 1947, pentru care i-a fost acordat importantul premiu Akutagawa pentru literatură) și 猟銃 Ryōjū (Pușca de vânătoare, 1949).

Din anul 1951 s-a dedicat scrisului. A fost membru al Academiei de Arte și președinte al Asociației Literare din Japonia; i-a succedat lui Yasunari Kawabata în funcția de președinte al PEN Clubului japonez.

Opera lui Yasushi Inoue cuprinde peste patruzeci de romane, optzeci de nuvele, un mare număr de proze scurte, mai multe volume de poezii, eseuri și însemnări, jurnale de călătorie, volume de estetică și critică literară. S-a impus ca prozator abia la vârsta de patruzeci și doi de ani cu impresionantele nuvele “Pușca de vânătoare” și “Lupta de tauri”.

Note 

Nașteri în 1907
Decese în 1991
Romancieri japonezi
Eseiști japonezi
Poeți japonezi
Ordinul dominican

Ordinul dominican (în latină, Ordo Praedicatorum, prescurtat OP) este un ordin călugăresc catolic întemeiat la începutul secolului al XIII-lea de Sfântul Dominic.

În România
Încă din primul secol al existenței sale ordinul dominican a întemeiat mănăstiri pe teritoriul actual al României, în Transilvania și Moldova. Una din cele mai vechi mănăstiri dominicane din Transilvania este actuala Biserică Franciscană din Cluj. Mănăstiri dominicane au mai existat la Bistrița, Brașov, Odorheiu Secuiesc, Oradea, Sebeș, Sibiu, Sighișoara și Teiuș.

Dominicanii au fost activi în Episcopia de Milcov, afectată de marea invazie mongolă din 1241.

După alungarea lor în contextul Reformei Protestante, dominicanii nu s-au mai întors în Transilvania.

Dominicani renumiți 
 , profesor la Bologna, ucis la 10 februarie 1241 în Moldova, fericit
 Albertus Magnus, filosof
 Fra Angelico, pictor renascentist
 Giordano Bruno, teolog, filosof
 Girolamo Savonarola, predicator
 Meister Eckhart, mistic, filosof
 Toma de Aquino, filosof, teolog
 Tomás de Torquemada, inchizitor
 Christoph Schönborn, cardinal, arhiepiscop al Vienei
 Alexandre do Nascimento, cardinal arhiepiscop emerit al Luandei
 Lorenzo Piretto, arhiepiscop de İzmir

Note

Vezi și 
 Tomism

Legături externe 
 Ordine călugărești
Lennon

Lennon este un nume de familie asociat mai ales cu unul din membrii formației de muzică The Beatles, John Lennon. De asemenea, se poate referi la cei doi fii ai săi, Julian Lennon și Sean Lennon, la Aeropotul John Lennon din Liverpool, la un jucător irlandez de fotbal, la un politician australian, etc.

Aeroport în Liverpool, Anglia 

 Liverpool John Lennon Airport (în limba română Aeropotul John Lennon din Liverpool), aeroport în Liverpool, Anglia, denumit postum în cinstea lui John Lennon, unul dintre cei mai celebrii fii ai Liverpool-ului.

Lennon ca prenume 

 Lennon Murphy, o cântăreață rock, o Suicide Girl.

Numele de familie Lennon 

 Lennon, John (născut John Winston Lennon) -- (1941 - 1980), britanic, muzician, cântăreț, chitarist, compozitor, activist al pacifismului, membru al formației The Beatles. 
 Lennon, Julian -- (născut în 1963 ca John Charles Julian Lennon), întâiul fiu al lui John Lennon și Cynthia Powell, muzician, căntăreț, compozitor, textier britanic. 
 Lennon, The Musical, un spectacol muzical (în limba engleză musical) jucat pe Broadway. 
 Lennon, Neil, un jucător irlandez de fotbal. 
 Lennon, Paul, un politician australian, actualmente premierul Tasmaniei. 
 Lennon, Sean -- (născut în 1975 ca Sean Taro Ono Lennon), a doilea fiu a lui John Lennon avut cu Yoko Ono, muzician american. 
 Lennon, Surorile, un grup muzical american format din patru surori ce obișnuiau să cânte în spectacole muzicale televizate de genul The Lawrence Welk Show. 

Nume de familie
Limbi japonice

Limbile japonice, avînd ca reprezentant principal limba japoneză, sunt o familie de limbi vorbite în Japonia și o serie de insule din această regiune a Pacificului. Se presupune că aceste limbi au provenit dintr-o limbă comună, numită limba proto-japonică. În privința relației dintre aceasta din urmă cu alte limbi teoriile sînt multiple și se confruntă cu lipsa de dovezi și argumente definitive.

 Cea mai plauzibilă teorie susține existența unei legături cu limba dispărută numită goguryeo. La aceasta, unii adaugă și ipoteza că limbile japonice și limba goguryeo fac impreună parte dintr-o familie mai largă, numită a limbilor fuyu, care ar mai include și alte limbi dispărute, foarte sărace în dovezi, cea vorbită de populația fuyu din nordul Manciuriei și cea vorbită în vechiul regat Baekje din sud-vestul peninsulei coreene.

 O altă teorie propune o înrudire între limbile japonice și limba coreeană modernă, și este susținută de similaritățile indiscutabile dintre gramaticile celor două, deși pe plan lexical există foarte puține asemănări, cu excepția vocabularului comun împrumutat din limba chineză. Susținătorii teoriei limbilor fuyu în general nu includ limba coreeană în această familie.

 O teorie foarte controversată este cea a limbilor altaice, care susține că limbile japonice, limba coreeană, limbile fuyu și goguryeo (sau numai o parte din ele) fac parte din familia limbilor altaice. Studiile de natură lexicală au arătat că dintre limbile nejaponice, limbile japonice se aseamănă în cea mai mare măsură cu limba uyghur, membră a familiei limbilor turcice.

Pe de altă parte se poate afirma că similaritățile dintre toate aceste limbi nu sînt dovezi clare de înrudire, ci pot fi simpla urmare a unei conviețuiri pe o perioadă de mii de ani în acestă zonă geografică a Asiei, ceea ce a putut duce la un Sprachbund (apariția de elemente lingvistice comune în limbi de origini diferite, ca urmare a învecinării geografice).

Limbile japonice sunt:

 Diversele dialecte ale limbii japoneze:
 Japoneza răsăriteană, reprezentată de graiurile din Aogashima (Tokio), Hachijōjima (Tokio), Minamidaitō (Okinawa), Kitadaitō (Okinawa) și alte cîteva insule;
 Japoneza apuseană, formată din dialectele vorbite în insulele principale ale arhipelagului Japoniei:
 Dialectele Japoniei de est, vorbite în Kantō și la est de acesta;
 Dialectele Japoniei de vest, vorbite în Kansai și la vest de acesta;
 Limbile ryukyuane:
 Amami:
 Dialectele din nord: Tanegashima, Yakushima, Ōshima de nord;
 Dialectele din sud: Ōshima de sud, Yoron;
 Limba okinawană:
 Dialectul Kunigami (okinawana de nord);
 Dialectul Ie;
 Dialectele din centru-sud (okinawana standard): dialectul insulei principale și cel din Shimajiri, la vest de insula principală, deși pentru acesta din urmă relațiile lingvistice sînt neclare.
 Miyako: dialectele Miyako și Irabu;
 Yaeyama: Ishigaki, Iriomote, Taketomi;
 Yonaguni.

Limbi aglutinante
Orientalistică
Limbi morice
Limbi japonice
National Health Service

National Health Service (Serviciul Național Medical), abreviat NHS, este sistemul de asistență medicală de stat în Regatul Unit. 

Serviciile NHS sunt gratuite, iar finanțarea provine din taxele percepute de stat. NHS a fost înființat la data de 5 iulie 1948. Principiile de bază au fost că serviciile ar trebui să fie complete, universale și gratuite la punctul de livrare — un serviciu de sănătate bazat pe nevoile clinice, nu pe capacitatea de plată.
 

Regatul Unit
Sfârșit de mileniu

Sfârșit de mileniu este un ciclu de șapte romane scrise de prozatorul român Radu Tudoran (1910 - 1992), rezultatul creației ultimilor 20 de ani ai vieții acestuia. "Sfârșit de mileniu" este o frescă complexă, originală și sofisticată a societății românești a secolului XX așa cum a cunoscut-o autorul însuși în calitatea sa de ofițer al Armatei Române între 1932 și 1938, iar, mai apoi, ca editorialist, scriitor și traducător. Cele șapte romane ale ciclului, precum și editurile, respectiv anii apariției lor sunt:

Casa domnului Alcibiade, București, Editura Cartea Românească, 1978;
Retragerea fără torțe, București, Editura Eminescu, 1982;
Ieșirea la mare, București, Editura Eminescu, 1984;
Victoria neînaripată, București, Editura Eminescu;
Privighetoarea de ziuă, București, Editura Eminescu, 1986;
O sută una lovituri de tun, București, Editura Eminescu, 1989;
Sub zero grade, București, Editura Arta Grafică, 1994.

Romane de Radu Tudoran
Cicluri de romane
Serii de romane
Universitatea Harvard

Universitatea Harvard (în ) este o universitate privată, aflată în orașul Cambridge, statul Massachusetts, Statele Unite. A fost întemeiată la 8 septembrie 1636, prin votul Înaltei Curți a coloniei britanice din golful Massachusetts, Province of Massachusetts Bay, fiind cea mai veche universitate din Statele Unite. 

În topul „Times Higher Education”, din 2014-2015, era considerată a doua universitate din lume ca performanțe.

Instituția a fost denumită Colegiul Harvard pe 13 martie 1639, după cel care a investit cei mai mulți bani în universitate, un tânăr preot numit John Harvard. Absolvent al Colegiului Emmanuel, din Cambridge, John Harvard a lăsat prin testament câteva sute de cărți care să formeze baza de carte a bibliotecii universității și câteva sute de lire sterline. 

La Harvard, la 5 iunie 1947, secretarul de stat George Marshall a rostit discursul despre Programul pentru redresarea economică a Europei (European Recovery Program (ERP)) cunoscut sub numele de „Planul Marshall”.

75 de laureați ai Premiului Nobel sunt asociați, într-un fel sau altul, cu această universitate. Din 1974, 19 câștigători ai Premiului Nobel și 15 laureați ai premiului Pulitzer au fost cadre didactice la celebra universitate. În prezent, universitatea Harvard are un buget mai mare decât orice altă instituție de învățământ din lume. Una dintre instituțiile cele mai importante ale Universității Harvard este Centrul de astrofizică Smithsonian și baza de date Astrophysics Data System, care stochează сele mai importante date astronomice din lume.

Note

Bibliografie 
 Enciclopedia Universală Britannica, B.-Ch., Ed. Litera, 2010

Vezi și
 Indexul Complexității Economice

Legături externe 
 Harvard University

Fondări în 1636 în Massachusetts
 
Instituții de învățământ superior din Massachusetts
Harvard
Eponime ale asteroizilor
George Cușnarencu

George Cușnarencu () a fost un prozator și publicist român contemporan. Este membru al generației optzeciste și desantiste cu vechi state în această mișcare literară.

Este absolvent al Facultății de Limba și Literatura Română a Universității din București (1977).

A frecventat cenaclul „Junimea” al Facultății de Limba și Literatura Română, condus de profesorul și criticul Ovid S. Crohmălniceanu.
A fost redactor-șef al revistei „Magazin”.

Volume publicate până în prezent

Debutează în 1983, cu volumul de proză scurtă Tratat de apărare permanentă.

Romane 
 Tangoul memoriei(1988)
 Dodecaedru (1991)
 Ultimul Isus, magnificul (1995)
 Călătoria Luceafărului (1997)
 Requiem (1998)
 Trandafirul Tăcerii Depline(1999)
 Saptamana Patimilor (2001)
 Piata Aristotel (2001)
 Colonia Penitenciară Oranj (2001)

Antologii

Este prezent în antologia de proză scurtă Desant 83 îngrijită de Ovid S. Crohmălniceanu. 

Este prezent cu proză scurtă în antologiile: Proză umoristică românească, (1985); Iubiri subversive (Cele mai bune povestiri din 1997), (1997); Generația ?80 în proza scurtă, (Editura Paralela 45, 1998).

De asemenea este prezent cu povestiri traduse în două antologii publicate la Moscova (1985, 1987) și în culegerea de proză scrisă de autori din țările central și est-europene, Description of a Struggle(Picador, 1994, Londra, New York). 

Povestirea sa „Cele trei dorințe” a apărut în Almanah Magazin 1993.

Premii și distincții

A primit premiul de debut al Uniunii Scriitorilor din România (1984), premiul "Ion Creangă" al Academiei Române (1993) precum si alte premii literare ale unor reviste și asociații scriitoricești.

Referințe critice
 Eugen Simion, Scriitori români de azi, volumul al patrulea
 Nicolae Manolescu, Lista lui Manolescu, Proza''

Note

Nașteri în 1951
Nașteri pe 27 ianuarie
Decese în 2023
Decese pe 3 august
Absolvenți ai Universității din București
Laureați ai premiilor Academiei Române
Membri ai Uniunii Scriitorilor din România
Prozatori români
Scriitori români
Alexandru Piru

Alexandru Piru () a fost un critic și istoric literar român, profesor de literatură la Facultatea de Litere a Universității din București. A fost senator român în legislatura 1990-1992 ales în București pe listele partidului FSN. În cadrul activității sale parlamentare, Alexandru Piru a fost membru în grupurile parlamentare de prietenie cu Statul Israel, Republica Populară Chineză și Republica Franceză-Senat. 

A fost unul dintre asistenții lui George Călinescu, alături de Dinu Pillat și Adrian Marino, până la „radierea" (îndepărtarea) acestuia din Facultate, și a îngrijit re-editarea monumentalei Istorii a literaturii române de la origini și pînă în prezent, semnând prefața ediției a doua, publicată în 1982 de Editura Minerva.

Istoricul literar 
Alexandru Piru a scris de asemenea o istorie a literaturii române, influențată ca manieră de abordare de cea a lui G. Călinescu, Istoria literaturii române de la origini până la 1830 (publicată în 1977), Istoria literaturii române (publicată postum în 1994) și nu în ultimul rând foarte utila Istorie a literaturii române vechi, considerată a fi a doua ca valoare după cea interbelică a lui Nicolae Cartojan. Alexandru Piru este și autorul unei retrospective a deceniului literar cinci, intitulată Panorama deceniului literar românesc 1940-1950 (apărută în 1968). În anul 2006 a fost ales membru post-mortem al Academiei Române.

Selecție din cărțile publicate

Istorii ale literaturii române 
 Literatura romînă veche, ediția întâi, 1961
 Literatura romînă veche, ediția a doua, 1962
 Literatura romînă premodernă, 1964
 Istoria literaturii române de la origini până la 1830, 1977
 Istoria literaturii române de la început pînă azi, 1981
 Istoria literaturii române, ediția revizuită de autor, apărută postum, 1993
 Istoria literaturii române, 1994

Monografii critice 
 Viața lui G. Ibrăileanu, 1946
 Opera lui G. Ibrăileanu, 1959
 Liviu Rebreanu, 1965
 C. Negruzzi, 1966
 Ion Eliade Rădulescu, 1971

Alte studii 
 Varia
 Poezia română clasică
 Studii și comunicări, în colaborare cu George Călinescu (1966)
 Universul poeziei, în colaborare cu George Călinescu; ediția a II-a (1971)
 Analize și sinteze critice (1973)
 Poezia românească contemporană (1975).
 Valori clasice (1978)
 Discursul critic (1987)
 Eminescu, azi (1993)

Note

Bibliografie 
 Alexandru PIRU - Sinteza activitatii parlamentare în legislatura 1990-1992

Legături externe

 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – P

Nașteri în 1917
Nașteri pe 22 august
Decese în 1993
Critici literari români
Istorici literari români
Pedagogi români
Membri post-mortem ai Academiei Române
Politicieni români din secolul al XX-lea
Senatori români 1990-1992
Membri ai FSN
Oameni din județul Bacău
Profesori universitari români
Werner Von Croy

Werner Von Croy (născut la Viena, Austria, 1940) este un personaj imaginar din seria de jocuri Tomb Raider. În joc, el este un renumit arheolog, explorator și nu în ultimul rând mentorul tinerei Lara Croft. Când ea avea 16 ani, s-a întâlnit cu Werne pentru prima oară, prin intermediul unui exemplar al revistei National Geographic. Într-un număr din 1984 scria despre o viitoare călătorie în Cambogia pe care Werner avea să o facă, la care Lara dorea neapărat să participe. S-a hotărât să trimită o scrisoare renumitului arheolog și astfel cei doi au ajuns să meargă împreună în călătorie. Conform seriei vechi de jocuri călătoria constituie una din primele aventuri ale Larei.

Călătoria Larei cu Von Croy are drept obiectiv un artefact ascuns în templul Angkor Wat, denumit Iris. Spre final, în camera în care se află artefactul Lara citește inscripțiile care prevestea primejdia ce avea să urmeze dar Von Croy le ignoră. Această cursă pentru "Iris" are un final nefericit în care Von Croy rămâne blocat în templu, neascultând de avertismentele Larei. Lara îi promite lui Werner că se va întoarce să îl ajute, lăsându-l singur în templu pentru a-și salva viața. Piciorul lui a fost rânit în urma acestei aventuri iar el se folosește acum de un baston pentru a se deplasa.

Povestea celor doi formează primele două nivele ale jocului Jefuitoarea de Morminte: Ultima Revelație. Primul nivel este cel în care Werner, pe post de mentor oferă indicații prețioase micuței Lara, despre cum să se comporte în viitoarele ei avenutri și în același timp oferă indicații jucătorului ce butoane de pe tastaură trebuie să apese pentru a reuși să o controleze pe Lara. Al doilea nivel îl constituie cursa celor doi pentru artefact, așa cum Werner propune Larei că "primul care va ajunge la Iris are dreptul la trofeu".

După câțiva ani Lara se pregătește să plece în căutarea armurii lui Seth, pentru a salva lumea. Acest lucru constituie acțiunea jocului Jefuitoarea de Morminte: Ultima Revelație. Ea și cu Werner se întâlnesc la un moment dat în timpul jocului dar ca inamici, Werner fiind acum posedat de Seth. După ce Lara reușete să salveze lumea de la Apocalipsă, piramida în care se afla se prăbușete. La ieșirea din piramidă, Lara îl zărește pe Werner, care vrea să o ajute, acesta nemaifind posedat. Von Croy nu reușete să o salveze, și rămâne îndurerat și întristat că nu a putut să o salveze. 

Pe tot parcursul jocului Jefuitoarea de Morminte: Îngerul Întunericului el este în căutarea trupului neînsuflețit (așa credeau persoanele apropiate ei) al Larei. Tot în Jefuitoarea de Morminte: Cronicile Lara fură Irisul de la el, iar conflictul crește.

Werner Von Croy a fost omorât în Paris în propriu lui apartament de un criminal mistic numit mostrum, toate acestea întâmplându-se în Jefuitoarea de Morminte: Îngerul Întunericului. Lara este acuzată că l-ar fi omorât.

Personaje din Tomb Raider
Personaje fictive
Monarhie

Monarhia este o formă de guvernământ în care puterea este simbolizată de o singură persoană numită monarh (rege,  împărat, principe, duce, etc.). 

Monarhia poate fi constituțională sau absolută, electivă sau ereditară.

Etimologie 
Cuvântul monarh () provine din grecescul μονάρχης (din μόνος "singur"  și ἄρχων; "conducător").

Istoric

Monarhia a fost o formă de guvernământ obișnuită în antichitatea veche. Monarhia a fost de obicei înlocuită cu oligarhia sau democrația în antichitatea clasică. 

Formele de guvernământ în perioada medievală și modernă au fost monarhia și republica.

Astăzi, 44 de țări  au ca șef de stat un monarh.

Monarhia în România

Monarhia electivă
Forma de guvernământ tradițională în Moldova și Valahia a fost monarhia electivă, rangul voievozilor români fiind echivalent cu cel al prinților sau regilor din țările apusene. Domnitorii erau aleși dintre câteva familii. Ei nu puteau să guverneze singuri într-o monarhie absolută, trebuind să țină cont de Sfatul Domnesc, alcătuit din marii boieri.

După un lung șir de domnitori separați, monarhia celor doua principate a fost reunită în persoana lui Alexandru Ioan Cuza. În timpul domniei lui Cuza s-a realizat unirea efectivă a principatelor române și s-a obținut autonomia internă.

Monarhia ereditară
La scurt timp după inaugurarea Principelui Carol I la 10 mai 1866 a fost adoptată o  constituție care stabilea regulile de succesiune la tron într-o monarhie ereditară la 1 iulie 1866.

Declarația de Independență a Principatele Române față de Imperiul Otoman a fost citită în Adunarea Deputaților de Mihail Kogălniceanu la 9 mai 1877 și a fost votată în aceeași zi. Conform Constituției, Declarația a căpătat putere de lege cu sancțiunea și promulgarea regală pe 10 Mai 1877. Independența va fi cucerită în Războiul de Independență din 1877-1878. Din acest moment, țara se va numi „România” și va avea propria politică externă. Pe 10 Mai 1881, România devine Regat, iar Principele Carol I este încoronat Rege al României.

Alți monarhi ai României au fost regele Ferdinand, regele Mihai I, regele  Carol al II-lea și, din nou, Mihai I, până la lovitura de stat din 30 decembrie 1947, orchestrată de comuniștii români și de ocupanții militari din Rusia sovietică.

Note

Legături externe 
 Monarhiile secolului XXI, Sandra Gătejeanu-Gheorghe, Ioan-Luca Vlad, 2013 - recenzie 
 Sfârșitul Europei regilor, 10 mai 2014, Adevărul - articol Historia
Iulia Timoșenko

Iulia Volodimirivna Timoșenko (născută Hrihean; în , n. 27 noiembrie 1960, Dnipropetrovsk, RSS Ucraineană) este un politician și om de afaceri ucrainean, fost prim-ministru al Ucrainei.

Biografie 

S-a născut cu numele de Grigyan și este fiica Ludmilei Nikolaevna Telegina - născută Nelepova la data de 11 august 1937 și a lui Vladimir Abramovich Grigyan, nascut pe 3 decembrie 1937 si care la origine era lituanian. Tatăl ei a părăsit familia atunci când Iulia avea doar trei ani. În 1977, a terminat liceul în orașul său natal, pentru ca un an mai târziu să se angajeze la Departamentul de Exploatări Miniere din cadrul Institutului de Exploatări Miniere.

În 1979, s-a măritat cu Oleksandr Timoșenko, fiul unui birocrat din cadrul Partidului Comunist. Cei doi au o fată Evghenia, născută în anul 1980. Iulia a început să progreseze urcând treptele evoluției în cadrul organizației de tineret a Partidului Comunist, organizație denumită Komsomol. A absolvit Universitatea de stat din Dnipropetrovsk, fiind licențiată în economie.

Cariera politică 

Înainte de a deveni prima femeie prim-ministru din Ucraina, a fost, alături de Viktor Iușcenko, unul din liderii importanți ai Revoluției Portocalii. În această perioadă unele dintre publicațiile din Occident au denumit-o Ioana D'Arc a acestei Revoluții.

Înainte de a face carieră în politică, Iulia Timoșenko a fost o femeie de afaceri de succes în domeniul industriei gazelor naturale, acest lucru ajutând-o să devină bogată. Revista Forbes o plasa, la data de 28 iulie 2005, pe locul al treilea în clasamentul celor mai puternice femei din lume, după secretarul de stat Condoleezza Rice și vicepremierul chinez Wu Yi.
Între 24 ianuarie 2005 și 8 septembrie 2005 a fost prim-ministru al Ucrainei. A fost demisă de președintele Viktor Iușcenko, sub pretextul problemelor de corupție. În urma alegerilor parlamentare din 2007, blocul condus de Timoșenko și blocul Ucraina Noastră, susținut de președintele Viktor Iușcenko a câștigat majoritatea în legislativul ucrainean, iar Iulia Timoșenko a devenit din nou Prim-ministru al Ucrainei, candidatura ei fiind propusă de Președinte și validată de Parlament cu 226 de voturi pentru minimul necesar.

A candidat la alegerile prezidențiale din 2010, dar a fost învinsă de liderul pro-rus Viktor Ianukovici.

A primit șapte ani de închisoare pentru abuz de putere, acțiune privită cu suspiciune de Uniunea Europeană și Federația Rusă. La data de 22 februarie 2014, Iulia Timoșenko a fost eliberată în urma presiunii populare care a determinat ca pe 21 februarie, Parlamentul să elimine din codul de procedură penală articolul în urma căruia Iulia fusese condamnată.

Note

Legături externe 
 Site-ul personal 
 CRIZA din UCRAINA. Parlamentul a votat demiterea lui Ianukovici. Iulia Timoșenko a fost ELIBERATĂ și se îndreaptă spre EuroMaidan | LIVE TEXT, 22 februarie 2014, Alexandra Ciliac, Cristina Botezatu, Paul Ciocoiu, Silvana Chiujdea, Ovidiu Albu, Evenimentul zilei

Nașteri în 1960
Oameni din Dnipropetrovsk
Prim-miniștri ai Ucrainei
Femei premier
Ucraineni în viață
Politiciene din secolul al XX-lea
Politiciene din secolul al XXI-lea
Femei din Ucraina
Politicieni condamnați
Iuri Iehanurov

Iuri Ivanovici Iehanurov (Юрій Іванович Єхануров, ) este un politician ucrainean.

A fost numit prim-minstru interimar al Ucrainei la 8 septembrie 2005.

Note 

Prim-miniștri ai Ucrainei
Ludovic al II-lea al Franței

Ludovic al II-lea cel Gângav (fr. Louis II le Bègue) (n. 846, Compiègne — d. 10 aprilie 879, Compiègne) a fost regele Franței între 877–879, conte de Autun între 866–867, precum și rege al Aquitaniei între 867–879.

Ludovic a fost fiul lui Carol cel Pleșuv și al Ermentrudei de Orléans. În 867, sub domnia tatălui său, este încoronat rege al Aquitaniei. Când în anul 875 tatăl său a devenit împărat al Sfântului Imperiu Roman, a plecat să apere Italia și l-a lăsat pe Ludovic regent sub tutela clerului și ai foștilor săi miniștri.

La moartea tatălui său, aceștia îl silesc pe Ludovic să le recunoască dreptul de a numi primii pe rege și îl încoronează cu condiția să le respecte privilegiile. În această situație Ludovic nu a avut prea multa influență politică. Sperând să schimbe starea de lucruri și sa-și poată numi oamenii lui în funcțiile regatului, el a slăbit coroana împărțind diferite posesiuni cu scopul de a-și atrage susținători.

Ludovic, se căsătorește în 862 cu Ansgarde de Bourgogne, sora lui Eudes, conte de Burgundia, unul din marii feudali ai regatului, apoi, după moartea acesteia, în 878 cu Adélaïde de Frioul.

Având o sănătate șubredă Ludovic nu i-a supraviețuit tatălui său decât doi ani, murind într-o campanie de reprimare a unei revolte a lui Bertrand, ducele de Septimania. După moartea sa regatul este împărțit între cei doi fii ai săi, Ludovic și Carloman.

Nașteri în 846
Decese în 879
Regi ai Franței
Franța medievală
Conu Leonida față cu reacțiunea

Conu Leonida față cu reacțiunea este o comedie a dramaturgului Ion Luca Caragiale, publicată în „Convorbiri literare”, XIII (1880), nr. 11  .

Subiectul 
Piesa șarjează pe micul funcționar la pensie, etern de partea puterii, care dorește republica pentru a avea pensie și leafă, și nu concepe revoluția decât cu aprobarea autorităților („Câtă vreme sunt ai noștri la putere, cine să stea să facă revoluție?“). Amețit de demagogia pseudoliberală, Leonida a auzit de „Galibardi“ și cei o mie de „volintiri“ ai lui și crede că papa, „iezuit aminteri nu prost“, a convins pe Garibaldi să-i boteze un copil. Clasice sunt explicațiile împărtășite de Leonida soției sale Efimița, privitoare la ipohondrie: 
 
Deși amândoi constată că s-au înșelat luând o petrecere de lăsata-secului, la care Ipingescu „chiuia și trăgea la pistoale“, drept mișcare de stradă, nici unul nu-și modifică atitudinea, Leonida pledând mai departe în atoateștiutor, iar Efimița admirând mai departe priceperea lui: 

Piesa este o demonstrație a dorinței unui om de a fi în rând cu lumea, dorință dublată de incapacitatea de a înțelege cele petrecute. Faptul că eroul principal este semidoct și depășit de situație poate fi observat din faptul că nici măcar nu folosește numele corect al eroului pe care îl admiră.

Note

Bibliografie

Vezi și 
 Scriitori români și străini:Pe marginea lui „Conu Leonida față cu reacțiunea”

Comediile lui Ion Luca Caragiale
1880 în literatura română
D-ale carnavalului

D-ale carnavalului este o comedie (în trei acte)  de Ion Luca Caragiale. A fost scrisă pentru concursul organizat de Teatrul Național din București, pe care autorul l-a câștigat. A avut premiera pe 8 aprilie 1885 și a fost publicată în „Convorbiri literare”, 1885, nr. 2 .

Premiera piesei 
Piesa a fost reprezentată la 8 aprilie 1885. Premiera a fost un insucces, din cauza fluierăturilor puse la cale de cronicarul dramatic D.D. Racoviță-Sfinx, redactor la România liberă. Presa a fost aproape unanimă în negație, motivul fiind pretinsa imoralitate prin aducerea pe scenă a drojdiei mahalalei.

Studiul lui Titu Maiorescu 
În același an 1885, când D-ale Carnavalului a fost fluierată, Maiorescu a scris și publicat în Convorbiri literare studiul Comediile domnului Caragiale, clarificând relația etic-estetic: 
Fără să fi reușit o curmare a șirului de adversități față de opera lui Caragiale, acest studiu, ca și cel din 1890, al lui Gherea (prima exegeză analitică a dramaturgiei lui Caragiale de până la Năpasta), au contribuit la consolidarea prestigiului scriitorului în viața literară.

Referințe

Bibliografie 
 

D'ale carnavalului
Cărți după care s-au făcut filme
Piese de teatru adaptate în filme
O făclie de Paște

O făclie de Paște este o nuvelă scrisă de Ion Luca Caragiale. A fost publicată inițial în revista Convorbiri Literare, în numărul XXIII din 1889–1890, apoi în 1892, într-o broșură separată, ulterior în alte colecții și antologii.

Rezumat 

Nuvela prezintă o întâmplare petrecută în satul Podeni, al cărui hangiu, evreul Leiba Zibal, este amenințat de argatul său Gheorghe cu jaful, în noaptea învierii. Atacat într-adevăr în noaptea hotărâtă, Zibal se salvează țintuind și carbonizând la flacăra lămpii mâna unui hoț, introdusă printr-o gaură tăiată în ușă. Întrebat de cauza reacției sale, Zibal cedează psihic, răspunzând că prin gestul său ar fi „aprins o făclie lui Christos”, și că ar fi devenit astfel „goi”, termen popular derivat din goyim, cuvânt care în limba idiș desemnează un om care nu face parte din poporul evreu, sau un „necredincios, din punctul de vedere al evreilor”.

Elemente tematice și compoziționale 
Temele explorate în nuvelă includ frica și starea psihologică de demență indusă de aceasta, precum și condiția omului străin de societatea în care trăiește. Discriminarea rasială / religioasă devine astfel un motiv pentru cedarea psihică a personajului.

Ca factor secundar apar boala (malarie) ca însemn al slăbiciunii și strămutarea lui Leiba Zibal cu familia de la Iași în satul Podeni, sugerând ieșirea de sub protecția legii și încredințarea sa pe mâinile unei autorități locale, rustice, marcate de sentimente ostile față de străini.

Leiba Zibal acționează din dorința de a aplica propria-i justiție într-o lume în care nu i se face dreptate. Disparitatea între accepțiunile sale și ale consătenilor, exprimată de aceștia prin injurii și termeni derogatorii la adresa lui Leiba, declanșează slăbirea psihicului personajului.

Stilul narativ adoptat este grăbit, stenografic, dar reprezentativ pentru procesele psihologice care se desfășoară în mintea personajului. Atenția la detaliu în descrieri sugerează caracterul naturalist al narațiunii, .

Note

Bibliografie 

 Șerban Cioculescu - Ion Luca Caragiale (1967)
 George Volceanov - Dicționar de argou al limbii române, Editura Niculescu, 2007.

Vezi și 

 În vreme de război

Operele lui Ion Luca Caragiale
Nuvele românești
Paști
1889 în literatura română
Păcat (Caragiale)

Păcat... este o nuvelă psihologică a lui Ion Luca Caragiale, apărută în 1892.

În Păcat se vede o intenție etică. Preotul Niță are un fiu nelegitim, ajuns măscărici de bâlci. El își propune să-și îndrepte greșeala din tinerețe, luând acasă pe „Mitu boierul“, dar când își dă seama că un alt păcat devine inevitabil, dragostea între frate și soră, își omoară amândoi copiii.

Legături externe

Operele lui Ion Luca Caragiale
Nuvele din 1892
Două loturi

„Două loturi” este o nuvelă scrisă de I.L. Caragiale și publicată în perioada 1898-1899 sub titlul „Două bilete pierdute” și apoi, începând din 1901, sub noul titlu. Nuvela i-a fost dedicată lui Constantin Dobrogeanu Gherea.

Pe lângă casierul public Anghelache din schița Inspecțiune, un alt personaj cehovian este și Lefter Popescu din Două loturi. Ideea că a câștigat dă eroului o stare de surescitare și euforie, prefăcută în revoltă când constată că numerele biletelor erau câștigătoare fiecare pentru cealaltă loterie. Monologul lui Lefter reproduce denivelarea psihică cu toate obsesiile indignării împotriva înșelătorilor oficiali într-o izbucnire comic incoerentă:

„- Vice-versa! Nu se poate, domnule! peste poate! Vice-versa! Asta-i șarlatanie, mă-nțelegi! Vă-nvăț eu minte pe d-voastră să umblați d-acu-ncolo cu infamii, și să vă bateți joc de oameni, fiindcă este o exploatare și nu vă mai săturați ca vampirii, pierzând toată sudoarea fiecare om onest, deoarece se-ncrede orbește-n mofturile d-voastră și cu tripotajuri ovreiești de bursă, care suntem noi proști și nu ne-nvățăm odată minte ca să venim, mă-nțelegi, și să ne revoltăm... da! să ne revoltăm! Evenimentele intrigii: Lefter și-a cumpărat două bilete de loterie cu bani împrumutați de la căpitanul Pandele. Acesta îl anunță pe Lefter că biletele au ieșit câștigătoare, dar el nu le mai găsește.Evenimentele desfășurării acțiunii: Lefter răscolește toată casa, dar biletele nu sunt nicăieri. Își amintește că le-a pus în jacheta cenușie, dar soția o vânduse. Dupa ce, înfuriat, sparge toate farfuriile soției, pleacă în căutarea țigăncilor care o cumpăraseră. Lefter recuperează jacheta dar nu și biletele. El lipsise de la serviciu și este somat de șeful său să se prezinte la minister. Trecând din nou pe la „chivuțe”, Lefter este agresat de acestea.

Istoricul publicării
Nuvela a fost publicată în perioada 1898-1899, sub titlul „Două bilete pierdute”, în revista bucureșteană Gazeta săteanului (condusă de Alexandru Vlahuță). Prima parte a nuvelei a apărut pe prima pagină a numărului 12 (din 22 martie 1898) al revistei Gazeta săteanului, cu dedicația „Lui Gherea”; dedicația a fost reluată în fiecare număr până la sfârșitul apariției nuvelei. Textul literar a fost retipărit de scriitor în anul 1901 într-o broșură de 30 de pagini,Ieronim Tătaru, Însemnări caragialiene, Fundația Culturală LIBRA, București, 2006, pp. 175, 538. care a fost distribuită prin intermediul debitelor de presă, unde era vândută „odată cu gazetele”, după cum își amintea Mihail Sadoveanu care a cumpărat un exemplar de acolo.

Caragiale a revizuit apoi nuvela și a publicat-o cu mici modificări și sub titlul definitiv „Două loturi” în volumul Momente'', care a apărut la 10 noiembrie 1901.

Note

Legături externe

Nuvele din 1898
Cărți din 1901
Nuvele românești
Operele lui Ion Luca Caragiale
Nuvelă

Nuvela este o specie a genului epic în proză, de dimensiuni medii, cuprinse între schiță și roman, cu un singur fir narativ, urmărind un conflict unic, concentrat, în care relativ puține personaje sunt antrenate în derularea unor evenimente, cu intrigă riguros construită, accentul fiind pus mai mult pe definirea personajului decât pe acțiune.

Etimologie 
Termenul de nuvelă provine din franceză (nouvelle) și înseamnă „noutate”. În limba franceză a pătruns din limba italiană, din novella, care însemna exact același lucru. Di Francia, un teoretician literar italian, scria că meritul nuvelistului constă tocmai în capacitatea de a ști „să aleagă subiecte interesante, să le adapteze cu abilitate scopurilor sale și, mai ales, să imprime semnătura de neșters a stilului, culturii și artei lui asupra unei materii care, înainte să încapă pe mâinile sale, fie nu avea o fizionomie proprie, fie avea una foarte diferită”.

Tipuri de nuvele 
-După criteriile comune ale subiectului cu modalitatea lui de realizare:
 istorice
 psihologice
 fantastice
 filozofice
 anecdotice

-După curentele literare în care se înscriu ca formulă compozițională:
 renascentiste
 romantice
 realiste
 naturaliste

Nuvela istorică 

Schema oricărei nuvele clasice, istorice are patru timpi:

 O prezentare a locului unde se desfășoară acțiunea și a personajelor 
 Un eveniment care modifică situația 
 O serie de acțiuni puse în pericol de acest eveniment cheie 
 Un deznodământ care stabilește noua situație

Primele două etape se pot confunda dar și alte combinații sunt posibile.

Guy de Maupassant, și povestirile din Les contes de la Bécasse, ale lui Honoré de Balzac sunt exemple de nuvele istorice. Nuvela Alexandru Lăpușneanul e poate cel mai cunoscut exemplu de nuvela istorică din literatura română.

Nuvela psihologică 

- rolul conflictului interior (plasarea situației conflictuale în conștiința personajului)

- prezentarea tensiunilor sufletești

- transformările (sufletești, morale, comportamentale) suferite de personaje în evoluția conflictului

- evoluția raporturilor dintre personaje

- mijloacele de investigație psihologică

- aspecte ale stilului

Exemple: 
Moara cu noroc de Ioan Slavici și 
În vreme de război de I.L.Caragiale

Nuveliști celebri

Străini 

 Jorge Luis Borgès
 Dino Buzzati
 Albert Camus
 Julio Cortázar
 Anton Pavlovici Cehov
 William Faulkner
 Stephen King
 Ernest Hemingway
 Katherine Mansfield
 Guy de Maupassant
 J. D. Salinger

Români 

 I.L. Caragiale
 Mircea Eliade
 Mihai Eminescu
 Nicolae Filimon
 Anton Holban
 Fănuș Neagu
 Constantin Negruzzi
 Alexandru Odobescu
 Hortensia Papadat-Bengescu
 Dumitru Radu Popescu
 Ion Popovici-Bănățeanu
 Marin Preda
 Liviu Rebreanu
 Mihail Sadoveanu
 Ioan Slavici
 Bogdan Suceavă
 Radu Tudoran 
 Nicolae Velea
 Emil Gârleanu

Nuveletă
Nuveleta este o nuvelă foarte scurtă sau o povestire mai lungă. Premii acordate nuveletelor iau în considerare lucrări scrise cu 7500 - 17500 cuvinte.

Referințe și note

Legături externe
Tratatul de la Verdun

Prin Tratatul de la Verdun din 843 cei trei fii rămași în viață ai lui Ludovic cel Pios, nepoții lui Carol cel Mare, și-au împărțit teritoriile sale, Imperiul Carolingian, în trei regate. Deși acest tratat este adesea considerat începutul sfârșitului și al dizolvării imperiului unitar al lui Carol cel Mare, de fapt reflectă aderența continuă la ideea francă de moștenire împărțită între urmași, nu revenită celui mai în vârstă dintre ei.

Când Ludovic cel Pios a murit în 840, fiul său cel mai mare, Lothar I, a pretins suzeranitate asupra regatelor urmașilor săi și a susținut încoronarea nepotului său Pepin al II-lea ca rege al Aquitaniei. După ce frații săi, Louis Germanul (sau Ludovic Germanul) și Carol cel Pleșuv l-au învins la Bătălia de la Fontenay (841) și au încheiat o alianță prin Jurământul de la Strasbourg, Lothar a acceptat să înceapă negocierile.

Fiecare dintre frați avea deja un regat al său - Lothar în Italia, Ludovic Germanul în Bavaria, și Carol cel Pleșuv în Aquitania. Lothar a primit partea centrală a imperiului - astăzi Țările de Jos, Lorena, Alsacia, Burgundia, Provence, și Italia, și titlul imperial, mai mult onorific, fără suzeranitate reală. Ludovic germanul a primit partea estică, Germania de astăzi, prin intermediul numeroaselor state ale Sfântului Imperiu Roman. Carol cel Pleșuv a primit partea vestică, aproximativ Franța de astăzi. Pepin al II-lea a primit regatul Aquitaniei, sub suzeranitatea lui Carol.

Lothar a primit titlul imperial, regatul Italiei și teritoriile dintre râurile Rin și Ron. Louis (Ludovic) a primit titlul de rege asupra tuturor pământurilor la est de Rin și în nordul și estul Italiei, un precursor al conglomerației medievale de state disparate, cunoscute sub numele de Sfântul Imperiu Roman, și de aici al Germaniei de astăzi. Carol a primit tot teritoriul la vest de râul Ron.

Verdun
Franci
Dinastia Carolingiană
Istoria Germaniei
Germania medievală
Istoria Franței
843
Julio Cortázar

Julio Cortázar (n. 26 august 1914, Bruxelles, Belgia - d. 12 februarie 1984, Paris, Franța) a fost un important romancier din Argentina, unul dintre cei mai importanți autori ai curentului școlii realismului magic sud-american.

Biografie 
Când Cortázar avea 4 ani familia sa a revenit la Buenos Aires unde au locuit într-un cartier numit Banfield. După ce și-a încheiat studiile la Facultatea de Litere a Universității din Buenos Aires în 1937, a devenit profesor de literatură franceză la Universitatea Națională din Cuyo, Mendoza, la jumătatea anilor '40. În Argentina a colaborat la revistele Sur și Realidad.  

În 1951, opunându-se ascensiunii regimului lui Perón, Cortázar a emigrat în Franța, unde a locuit până la moarte. Din 1952 a lucrat ca traducător pentru UNESCO. Între proiectele sale de traduceri se numără o versiune spaniolă a romanului lui Daniel Defoe, Robinson Crusoe, și a povestirilor lui Edgar Allan Poe, iar influența acestuia asupra povestirilor sale este unanim recunoscută.

La bătrânețe a devenit intelectual de stânga și a susținut cauza acesteia în America Latină, și a lăudat revoluția cubaneză a lui Castro și programul mișcării sandiniste din Nicaragua.

A fost căsătorit de trei ori, cu Aurora Bernárdez (în 1953), Ugné Karvelis și Carol Dunlop.

Julio Cortázar a murit de leucemie și a fost îngropat în Cimitirul Montparnasse.

Volume de povestiri 
Debutează în anul 1938 cu volumul de poeme Prezențe.

Alte volume antume sunt,

 Bestiario(1951)
 Sfârșitul jocului (1956)
 Armele secrete (1959)
 Povești cu cronopi si glorii (1962)
 Toate focurile, focul (1966)
 Ocolul zilei în optzeci de lumi (1967)
 Urmăritorul și alte povestiri (1967)
 Insula la amiază și alte povestiri (1971)
 Octaedrul (1974)
 Cineva în trecere pe aici, (1977)
 Un oarecare Lucas (1979)
 Cât de mult o iubim pe Glenda (1980)
 Ceasuri nepotrivite (1982)
 Autonauții de pe cosmopistă (1983)
 Celalalt cer

Romane 
Rayuela (1963)
Șotron (1964)
 Examenul (1950)
 Premiile (1960)
 Fantomas contra vampirilor multinaționali (1965)
 62 : model de asamblat, (1968)
 Cartea lui Manuel, (1974)

Alte publicații 
A publicat, de asemenea, numeroase volume de poezii, teatru și eseuri.

Scenarii de film 
 Blow-up, în regia lui Michelangelo Antonioni. Filmul a fost inspirat din nuvela lui Cortazar, Funigei.
 Casa ocupata, în regia lui Vladimir Albu

Cărți traduse în limba română 
 Toate focurile, focul
 Șotron
 Povești cu cronopi și glorii
 Câștigătorii
 Fetele medaliei (nuvele)
 Armele secrete
 Cât de mult o iubim pe Glenda
 Idolul cicladelor
 Manuscris găsit într-un buzunar și alte povestiri

Note 

Nașteri în 1914
Nașteri pe 26 august
Decese în 1984
Decese pe 12 februarie
Decese cauzate de cancer în Franța
Decese cauzate de leucemie
Înmormântări în cimitirul Montparnasse
Oameni din Bruxelles
Romancieri argentinieni
Scriitori ai realismului magic
Scriitori argentinieni
Horia Bonciu

Horia Bonciu - cunoscut și ca H. Bonciu - () este pseudonimul literar al lui Beniamin Haimovici, fiul lui Carol Haimovici și al Ghizelei, poet și prozator de avangardă al perioadei interbelice, asociat cu expresionismul, suprarealismul și postmodernismul.

Biografie artistică 
S-a remarcat mai întâi prin poezie (debutează în 1932 cu volumul Lada cu năluci), apoi prin cele două romane de factură expresionistă, Bagaj... (1934) și Pensiunea doamnei Pipersberg (1936), care îi aduc consacrarea artistică, în mare parte postumă, dar și antipatiile criticilor tradiționaliști (Nicolae Iorga) la care se adaugă respingerile categorice ale ideologilor extremei drepte.  

A frecventat cercurile artistice din Viena și Berlin, în calitate de corespondent al ziarului Rampa, familiarizându-se cu anumite tendințe literare ale vremii (neo-romantism, simbolism, expresionism). Nu și-a finalizat studiile universitare. Acuzat de pornografie, asemenea unor confrați cum ar fi Mircea Eliade, Geo Bogza sau Mihail Sebastian, i se intentează un proces de presă răsunător în 1937, dar numeroși intelectuali, în frunte cu Eugen Lovinescu, îi sar în apărare.

Este citat de Mircea Cărtărescu în volumul Postmodernismul românesc drept unul dintre precursorii acestui curent literar.

Opere 

 Lada cu năluci, 1932
 Eu și Orientul, 1933
 Poeme către Ead (după Anton Wildgans), 1933 
 Bagaj Strania dublă existență a unui om în patru labe, 1934
 Pensiunea doamnei Pipersberg, 1936
 Brom, 1939
 Requiem, 1945
 Concert la contrabas. Poemele republicane, 1948 (netipărite)

Note

Legături externe 
  
  
  

Nașteri în 1893
Nașteri pe 19 mai
Decese în 1950
Decese pe 27 aprilie
Artiști suprarealiști români
Avangarda artistică românească
Decadentism
Decese cauzate de cancer
Decese cauzate de cancer în România
Decese în București
Editorialiști români
Evrei români
Ieșeni
Poeți evrei
Poeți români din secolul al XX-lea
Postmodernism
Postmodernism în arealul limbii române
Prozatori români
Români cunoscuți sub pseudonimele folosite
Scriitori evrei de literatură fantastică
Scriitori evrei români interziși de regimul Antonescu
Scriitori expresioniști
Scriitori români de literatură fantastică
Scriitori români din secolul al XX-lea
Scriitori postmoderniști români
Scriitori suprarealiști români
Suprarealism
Suprarealiști români