alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Programul Mariner

Programul Mariner a fost un program american de explorare planetară cu stații automate. Între 1962 și 1973 au fost lansate 10 sonde spre Marte, Venus și Mercur.

Stații automate Mariner 
 Mariner-1 (lansată la 22 iulie 1962) - Comandă de autodistrugere de la sol, deoarece racheta purtătoare deviase de la culoarul de zbor.
 Mariner-2 (lansată la 27 august 1962) - A survolat planeta Venus, la 34600 km, după o călătorie de 3½ luni.
 Mariner-3 (lansată la 5 noiembrie 1964) - A rămas blocată în racheta purtătoare, s-a pierdut legătura, în prezent este pe o orbită heliocentrică.
 Mariner-4 (lansată la 28 noiembrie 1964) - Prima stație care fotografiază planeta Marte.
 Mariner-5 (lansată la 14 iunie 1967) - A survolat planeta Venus, la 3980 km.
 Mariner-6 (lansată la 24 februarie 1969) - A survolat planeta Marte.
 Mariner-7 (lansată la 27 martie 1969) - A survolat planeta Marte.
 Mariner-8 (lansată la 9 mai 1971) - Defect după 6 minute de la lansare, a căzut în Oceanul Atlantic.
 Mariner-9 (lansată la 30 mai 1971) - Primul satelit artificial al planetei Marte.
 Mariner-10 (lansată la 3 noiembrie 1973) - Primul survol al planetei Mercur. De asemenea, a fost primul vehicul spațial care a folosit asistența gravitațională, trecând la 5768 km de Venus.

Mariner-11 și Mariner-12 au fost rebotezate Voyager 1 și Voyager 2 și au făcut parte din următorul program spațial american, Programul Voyager.

Sonde spațiale
Astronautică
Științe aplicate
Programul Mariner
Stemă

Stemă (sin. blazon, herb, scut (rar folosit; sens impropriu)) reprezintă ansamblul semnelor distinctive și simbolice care alcătuiesc blazonul unei persoane, instituții, localități, provincii sau unui stat exprimând atributele și/sau elementele ce privesc istoria sau originea. Conform științei heraldice o stemă se compune din următoarele categorii de elemente: scut, figurile heraldice și elementele exterioare ale scutului.

Bibliografie 
 „Dicționar al științelor speciale ale istoriei“, București, 1982.

Vezi și 
 Heraldică
 Stema României
 DEX online

Legături externe 

 Stema națională a României - ue.mae.ro
 Imagini de steme la „Google” - images.google.ro

Note

Stemele statelor Uniunii Europene

Heraldică
Steme
Politehnica din Szczecin

Politehnica din Szczecin (în ) este printre cele mai mari universități din Szczecin, Polonia.

Istorie

Universitatea a fost fondată la 1 decembrie 1946, ca Școala de Inginerie din Szczecin (Szkoła Inżynierska w Szczecinie). A avut trei facultăți - Facultatea de Inginerie Electrică, Facultatea de Inginerie Civilă și Facultatea de Inginerie Mecanică. În 1947, a mai fost adăugată încă o facultate, cea de inginerie chimică.

La 1 septembrie 1955, Școala de Inginerie a fost combinată cu Școala de Economie din Szczecin (Szkoła Ekonomiczna w Szczecinie) și a fost deschisă Facultatea de Ingeria și Economia Transportului. La 3 septembrie 1955, a fost schimbat numele acestei universități la "Politehnica din Szczecin". Din 2009 sub numele Zachodniopomorski Uniwersytet Technologiczny w Szczecinie (ZUT). ZUT a fost creată după ce s-a alăturat unei alte universități Universitatea Agriculturală din Szczecin (Akademia Rolnicza w Szczecinie).

Facultăți
Politehnica din Szczecin are șase facultăți:
 Facultatea de Inginerie Chimică (Wydział Technologii i Inżynierii Chemicznej)
 Facultatea de Inginerie Civilă și Arhitectură (Wydział Budownictwa i Architektury)
 Facultatea de Informatică (Wydział Informatyki)
 Facultatea de Inginerie Electrică (Wydział Elektryczny)
 Facultatea de Tehnologie Maritimă (Wydział Techniki Morskiej)
 Facultatea de Inginerie Mecanică (Wydział Mechaniczny)

Legături externe
 Politehnica din Szczecin - sit oficial
 Zachodniopomorski Uniwersytet Technologiczny w Szczecinie

Szczecin
Arthur Koestler

Arthur Koestler () a fost romancier și ziarist evreu britanic.

Biografie

S-a născut la Budapesta într-o familie evreiască de limba germană. În tinerețe, după studii universitare la Viena (1922-1926) și trei ani petrecuți în Palestina, ajunge la Berlin unde lucrează ca jurnalist și devine membru al Partidului Comunist din Germania (1932-1938).

Participă la Războiul Civil din Spania de partea republicanilor, cade prizonier, dar este eliberat în 1937 și se stabilește în Franța. După marea epurare stalinistă din URSS (1938), se dezice definitiv de comunism și publică, pentru scurtă vreme, un săptămânal antinazist și antisovietic. Se înrolează în Legiunea Străină franceză, în 1940 este internat într-un lagăr de prizonieri, dar reușește să scape și să ajungă în Anglia, unde se stabilește definitiv și primește cetățenie. Adept, în ultimii ani ai vieții sale, al eutanasiei, se sinucide împreună cu soția sa, în anul 1983.

Cărți 

 Spanish Testament (1938)
 Gladiators (1939, 1965), trad. în l. română, cu titlul Gladiatorii, Ed. Humanitas, București, 2003
 Darkness at Noon (1940)
 Dialogue with Death (1942) 
 Scum of the Earth (1941)
 Arrival and Departure (1943)
 The Yogi and the Comissar (1945)
 Thieves in the Night (1946)
 Arrow in the Blue (1951)
 The Invisible Writing (1954)
 The Thirteenth Tribe (Cel de al 13-lea trib: Khazarii), London (1976)

Note

Legături externe 

 

Nașteri în 1905
Decese în 1983
Scriitori englezi
Scriitori evrei
Evrei maghiari
Evrei englezi
Scriitori care s-au sinucis
Duce de Bragança

Ducatul de Bragança a fost creat în 1442 de către infantele Henric Navigatorul, regent al Portugaliei pentru fratele său bastard Afonso, conte de Barcelos. După obținerea independenței și urcarea lui Afonso II de Bragança pe tronul Portugaliei, titlul de duce de Bragança a fost purtat de mai mulți prinți din noua dinastie. În ziua de azi titlul este purtat de capul familiei de Portugalia.
1442-1461 Afonso I de Bragança
1461-1478 Fernando I de Bragança
1478-1483 Fernando II de Bragança
1483-1532 Jaime de Bragança
1532-1563 Teodósio I de Bragança
1563-1583 João I de Bragança
1583-1630 Teodósio II de Bragança
1630-1645 João II de Bragança devine rege al Portugaliei în 1640
1645-1653 Teodósio III de Bragança
1653-1667 Afonso II, rege al Portugaliei (1656-1667)
al 11-lea duce João V, rege al Portugaliei (1706-1750)
al 12-lea duce José I, rege al Portugaliei (1750-1777)
al 13-lea duce Maria I, regină a Portugaliei (1777-1816)
1761-1788 José de Bragança, Infante de Portugalia
al 15-lea duce João VI, rege al Portugaliei (1816-1826)
al 16-lea duce Pedro IV, rege al Portugaliei (1826)
al 17-lea duce Miguel I, rege al Portugaliei (1828-1834)
al 18-lea duce Maria II, regină a Portugaliei (1826-1828, 1834-1853)
al 19-lea duce Pedro V, rege al Portugaliei (1853-1861)
1863-1908 Carlos I, rege al Portugaliei
1887-1908 Luis Filipe de Saxa-Coburg și Gotha Bragança, Prinț Regal al Portugaliei

Pretendenți la Ducatul de Bragança după abolirea monarhiei 

 1932 - 1987: Maria Pia de Saxa-Coburg-Gotha Bragança

1987 - Rosario Poidimani

Legături externe 
 Casa de Bragança

Istoria Portugaliei
Moșneni

Moșneni se poate referi la:

 Moșneni, un sat din comuna 23 august, județul Constanța
 Moșneni, un sat din Comuna Almăj, județul Dolj
 Moșneni, un sat din comuna Florești, județul Mehedinți

Vezi si 

 Moșna (dezambiguizare)
 Moșteni (dezambiguizare)
Mircea al III-lea

Mircea al III-lea (), confundat câteodată cu fratele lui mai mic Miloș, a fost domn al Țării Românești între octombrie 1509 - ianuarie 1510. Era fiul lui Mihnea I cel Rău.

Domnia sa a fost considerată incertă, sau că a fost doar asociat la domnie de tatăl său, dar documentele emise de el în cele câteva luni pe tron, spun altfel - Mircea le-a semnat cu numele lui în maniera obișnuită pentru voievozii vremurilor acelea. Mihnea cel Rău i-a cedat tronul fiului său în contextul numirii la Istanbul ca domn a lui Vlad cel Tânăr (Vlăduț), probabil cu intenția de a crește sprijinul intern pentru familia domnitoare, dată fiind impopularitatea lui Mihnea la acel moment. Tatăl a rămas însă în țară, probabil într-o poziție privilegiată de sfătuitor apropiat al fiului, până în ianuarie 1510 când a plecat în Transilvania pentru a obține sprijin acolo împotriva noului pretendent sprijinit de boierii Craiovești și de Mehmet Mihaloglu Bey, puternicul Pașă de Nicopole (și înrudit cu Craioveștii pe linie maternă). De aceea în februarie 1510 când a avut loc bătălia de la Cotmeana, Mihnea cel Rău nu apare printre combatanți, fiind plecat la Sibiu din ianuarie cu soția sa, Voica, și cu restul copiilor.

Rezultatul defavorabil al luptei îl face pe Mircea să se alăture pribegilor de la Sibiu, astfel încât pe 12 martie, ziua asasinării lui Mihnea cel Rău pe treptele Bisericii Parohiale, se afla acolo. Venind în întâmpinarea tatălui său, ce tocmai ieșea de la slujbă, a ajuns prea târziu pentru a-l mai ajuta, însă i-a ucis pe doi dintre asasini, pe Danciu Țepeluș, fiul lui Basarab cel Tânăr Țepeluș (Basarab al IV-lea - a domnit 1477-1482 cu întrerupere), și pe Albu vistierul, iar pe Dimitrie Iacșici(Jaksic) de Nădlac, coborâtor din despoții sârbi și a cărui soție fusese batjocorită de Mihnea, l-a rănit grav.

Mircea al III-lea a mai încercat în iarna lui 1511 să recâștige tronul trecând cu o mică armată din Brașov in Muntenia dar a fost învins la Gherghița de oastea lui Vlăduț în care s-a distins atunci boierul Danciu (Gogoașă) Craiovescu. O altă încercare tot nereușită a făcut tot plecând din Transilvania în vara lui 1512, de astă dată fiind învins de Neagoe Basarab. În anul 1514 este menționat la Cetatea de Baltă. A murit pare-se tot în Transilvania in 1534 (1537 după alții)  anul când se născu Petru fiul lui cel mai mic (viitorul domn Petru Șchiopul).

Note

Dinastia Drăculeștilor
Nobili români
Domni și domnitori ai Țării Românești
Epoca Napoleoniană

Epoca Napoleoniană este o perioadă din istoria Franței. Este considerată, în general, drept cel de-al patrulea stadiu al Revoluției franceze. Prima fază este considerată cea a Adunării Naționale, cea de-a doua fiind cea a Adunării Legislative, iar cea de-a treia fiind cea a Directoratului. 

Epoca Napoleoniană se poate spune că începe cu lovitura de stat a lui Napoleon, prin care a fost răsturnat Directoratul, și se încheie cu Cele o sută de zile și cu înfrângerea de la Waterloo (9 noiembrie 1799 – 28 iunie 1815).

Conducători din timpul Epocii Napoleoniene 
 Napoleon I al Franței – Primul Imperiu Francez.
 George al III-lea al Marii Britanii.
 Alexandru I al Rusiei.
 Franz al II-lea (până în 1806), mai târziu, după desființarea Sfântului Imperiu Roman, Franz I al Austriei.
 Carol al IV-lea al Spaniei.
 Prințul Regent George, (fiul regelui inapt George al III-lea al Marii Britanii – din 1811), mai târziu regele George al IV-lea al Marii Britanii (din 1820).
 Wilhelm al V-lea de Orania Conducătorul Olandei.

Războaiele Epocii Napoleoniene 

 Războaiele revoluționare franceze
 Războaiele napoleoniene
 Campania din Egipt
 Războaiele peninsulare
 Invazia napoleoniană a Rusiei
 Cele 100 de zile

Bătăliile Epocii Napoleoniene 
 Bătălia de la Trafalgar
 Bătălia de la Austerlitz
 Bătălia de la Jena
 Bătălia de la Wagram
 Bătălia de la Borodino
 Bătălia de la Dresda
 Bătălia de la Leipzig
 Bătălia de la Waterloo

Istoria Franței
Limpeziș, Buzău

Limpeziș este un sat în comuna Movila Banului din județul Buzău, Muntenia, România. Se află în zona de câmpie din sudul județului, pe DN2. Între 1931 și 1968, satul a format o comună de sine stătătoare.

Note 

Limpeziș, Movila Banului
Istria, Constanța

Istria este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Constanța, Dobrogea, România. La recensământul din 2002 avea o populație de 1438 locuitori.

Denumiri și etimologie 
În trecut, satul s-a numit Caranasuf (în turcă: „Karanasuf”, în traducere „Nasuf cel Negru”, Nasuf fiind întemietorul satului) și formele mai rar folosite: Cara-Iusuf și Cara-Isif. Înainte de 1879, a fost numit, de asemenea, Caranisip.

În urma războiului Crimeei, în retragerea trupelor rusești, acestea au luat numeroase familii pe care le-au așezat în Bucovina. Cum acestor familii nu le-au convenit condițiile de trai de acolo, s-au întors înapoi în sat. De aceea, acestea au dobândit denumirea de bucovineni și astfel, pentru o scurtă perioadă de timp, satul a purtat numele Bucovina.

Potrivit tradiției locuitorilor, la nord de actualul sat Istria, la cca. 5–6 km, a existat, acum câteva sute de ani, un sat turcesc numit „Haidân”. Din cauza unei epidemii care a omorât un număr considerabil de oameni din localitate, conducătorul satului, Nasuf a dat ordin să fie dărâmate casele și gospodăriile incendiate, iar vatra satului a fost mutată în locația actuală.

Note

Legături externe 
 Turiști pe urmele argonauților, 11 mai 2011, Cristian Hagi, România liberă

Istria, Istria
Arte vizuale

Artele vizuale sunt o clasă de forme de artă, ce includ pictura, sculptura, filmul, fotografia precum și altele, arte ce se concentrează pe crearea lucrărilor ce se desfășoară în principal în mediul vizual, (deși pot include și element nevizuale precum sunet). Artele vizuale sunt diferite de artele culinare, artele lingvistice, artele industriale, artele muzicale, artele spectacolului, artele marțiale, etc.

Arta în sine include și artele vizuale, iar multe componente ale artei includ aspecte legate de artele vizuale; astfel, definirea artelor vizuale nu poate fi strictă. 

În general, artele vizuale includ artele frumoase sau artele plastice, iar nu pe cele meșteșugărești. Uneori, artele vizuale sunt confundate cu artele frumoase, dar tehnicile de astăzi lărgesc spectrul artelor vizuale astfel încât acestea pot include mai multe domenii.

Feluri de arte vizuale 

 Animația
 Artă textilă
 Instalații
 Artă video
 Artă decorativă
 Arta modei (Design vestimentar)
 Benzi desenate
 Caricatură
 Ceramică
 Colaj
 Decolaj
 Desen
 Design
 Design grafic
 Desene animate
 Graffiti
 Fotografie
 Film
 Pictură
 Sculptură
 Tatuaj (Arta corpului)
 Tehnici mixte (Mixed media)
 Tiparul

Istoria artelor vizuale 

 Istoria designului
 Istoria modei
 Istoria picturii
 Istoria fotografiei
 Istoria sculpturii

Vezi și 

 Istoric de artă
 Artă

Legături externe 

 ArtLex – online dictionary of visual art terms.
 Calendar for Artists – calendar listing of visual art festivals.
 Art History Timeline by the Metropolitan Museum of Art.

 
Vizuale
Designul comunicațiilor
Medii artistice
De Stijl

De Stijl (pronunțat aproximativ dă-steil, insemnând stilul în neerlandeză) sau neoplasticism a fost un stil, sau mișcare, de artă în anii 1920 originar în Țările de Jos.

Artiștii care făceau parte din mișcarea de Stijl au vrut să exprime un nou ideal utopian, al armoniei și al ordinii spirituale. Ei suportau abstracția pură în artă, și universalitatea prin reducerea la elementele esențiale a formei și a culorii — adică, simplificau compozițiile visuale la linii sau forme doar în direcțiile verticale și orizontale, și foloseau doar cele trei culori primare: roșu, albastru și galben, în afară de alb și negru.

Filosofia neoplatonică a matematicianului M. H. J. Schoenmaekers, care a inventat termenul neoplasticism, a influențat semnificativ mișcarea de Stijl.

Piet Mondrian, artistul cel mai bine cunoscut a mișcării, a publicat Manifestul Neo-Plasticist în 1920. Pictorul Theo van Doesburg a publicat un jurnal numit De Stijl între 1917 și 1928, propagând teoriile mișcarii. Alți artiști de Stijl includ pictorul George Vantongerloo și arhitecții J.J.P. Oud și Gerrit Rietveld.

Lucrările mișcării de Stijl au influențat stilul Bauhaus și Stilul Internațional în arhitectură, în afară de diverse stiluri de modă și design interior.

Artiști (listă incompletă) 
 Theo van Doesburg (1883 — 1931)
 Piet Mondrian (1872 — 1944)
 Max Bill (1908 — 1994)
 Ilya Bolotowsky (1907 — 1981)
 Burgoyne Diller (1906 — 1965)
 Jean Gorin (1899 — 1981)
 Marlow Moss (1890 — 1958)
 Amédée Ozenfant (1886 — 1966)
 Georges Vantongerloo (1886 — 1965)

În afară de influențele de Stijl asupra artelor vizuale, arhitecturii și designului, a avut de asemenea un efect (deși relativ minor) în lumea muzicii — compozitor neerlandez Jakob van Domselaer (1890-1960), un prieten apropiat al lui Mondrian din 1912, a creat un număr de producții muzicale bazate pe princiiple neoplasticiste începând din 1913.

Arte vizuale
Artă abstractă
Curente artistice
 
Grupări artistice
Mișcări și genuri artistice
Live 8

Live 8 este numele unei serii de concerte maraton desfășurate pe 2 iulie 2005 în mai multe orașe de pe tot mapamondul. Live 8 a făcut parte din seria de activități sub titlul Make Poverty History (Să facem ca sărăcia să fie istorie) menite a crea presiune civică asupra liderilor G8 (Grupul celor mai industrializate 7 state, plus Rusia) în vederea eradicării sărăciei în Africa. Live 8 a avut loc cu doar 4 zile înainte de debutul unui summit al G8 la Edinburgh în Scoția.

Acțiunea a fost inspirată și organizată de către Bob Geldof, cel care organizase cu 20 de ani în urmă un alt mega-concert caritabil, Live Aid, pentru ajutorarea celor loviți de foamete în Etiopia. Spre deosebide de Live Aid, Live 8 nu a fost gândit ca un concert de binefacere, ci ca o încercare de creștere a conștiinței civice a cetățenilor din statele industrializate cu privire la problemele țărilor sărace din Africa.

Cel mai important dintre aceste concerte s-a desfășurat în Hyde Park, Londra, și a avut pe afiș artiști ca Elton John, REM, Dido, Madonna, Coldplay, Robbie Williams, Sting, Pink Floyd (reuniți după mai mult de 20 de ani), U2 și Paul McCartney.

Concerte s-au mai desfășurat în Paris, Johannesburg, Tokyo, Philadelphia, Berlin, Roma.

Legături externe
 Sit web oficial
 Listă video Live8 

Live
Istoria socialismului

Socialismul este ideologia conform căreia bunăstarea comună se dobândește prin implementarea politică a sistemului economic socialist. Socialismul este un produs al lumii moderne și, în special, al dezvoltării capitalismului industrial la începutul secolului al XIX-lea. Originile socialismului sunt strâns legate de apariția modului de producție capitalist și de dezvoltarea societăților urbane industriale. Intrarea pe scena istoriei a unei noi clase sociale - muncitorii industriali liberi - care trebuiau să-și vândă forța de muncă posesorilor de capital, a fost însoțită de o ideologie politică orientată spre apărarea drepturilor sociale. Ideologii socialismului își propuneau să-i susțină contra burgheziei profitoare și acaparatoare. Socialismul ca ideologie s-a născut, așadar, sub forma unui anti-liberalism, a unui protest moral, economic și politic la adresa ideologiei burgheze în ascensiune din cauza modalităților capitaliste, percepute ca exploatare inumană. Socialismul va susține egalitatea condițiilor de existență prin suprimarea proprietății particulare și socializarea economiei prin participarea la puterea politică a reprezentanților maselor de salariați. Ideologia socialistă susține primatul egalității sociale, adică egalitatea reală a condițiilor de viață și nu se limitează la egalitatea juridică, formală, preconizată de reprezentanții liberalismului. Ideologia socialistă denunță, astfel, abuzurile industrialismului capitalist cauzate de libera concurență și individualismul egoist.
Ioan Alexandru Brătescu-Voinești

Ioan Alexandru Brătescu-Voinești () a fost un prozator român, faimos pentru povestirile sale, scrise 
inițial pentru copiii săi.

Biografie 
Ioan Alexandru Brătescu-Voinești s-a născut la Târgoviște, pe 1 ianuarie 1868, ca descendent al unei familii de boieri. Eroul din nuvela „Neamul Udreștilor” e un strămoș al scriitorului. A făcut Liceul și Universitatea la București. A fost judecător în București, Ploiești, Pitești, Craiova și Târgoviște, unde în anul 1896 s-a stabilit definitiv. Intră în viața politică și este prezent până în 1940 în toate legislaturile parlamentare: a fost secretar general al Camerei Deputaților (1914-1940). A fost membru al Academiei Române din 1918. În anul 1945 a câștigat Premiul Național Pentru Proză. După 1937 alunecă în atitudini profasciste, teoretizate în opuscule programatice: Huliganism (1938), Germanofobie (1940). A fost un susținător al regimurilor legionare și antonesciene, susținând chiar și deportările evreilor.

În literatură a debutat sub îndrumarea lui Titu Maiorescu, care i-a fost profesor. Primul volum, culegerea „Nuvele și schițe” i-a apărut în 1903. A urmat în 1906 „În lumea dreptății”, iar în 1912, „Întuneric și lumină”. În anii primului război mondial a scris, în colaborare cu A. de Herz (1887-1936), o piesă de teatru numită „Sorana”. În perioada interbelică a publicat mai puțină proză.

Este cunoscut în special pentru scrierile sale pentru copii: „Puiul” (tragica moarte a unui pui de prepeliță), „Privighetoarea”, „Bietul Tric”, „Niculăiță Minciună” (un copil isteț de la țară neînțeles de săteni) ș.a.

S-a stins din viață în anul 1946, pe 14 decembrie, la București.

Operă

Antume 
 Nuvele și schițe, 1903
 În lumea dreptății, 1906
 Întuneric și lumină, 1912
 Firimituri, 1929
 Cu undița, 1933
 Din pragul apusului, 1935
Originea neamului românesc si a limbii noastre, 1942, Editura "Cartea Românească", Bucuresti

Reeditări 
 Niculăiță Minciună, Editura HERRA, 2006, ISBN 973-7923-65-0
 În lumea dreptății. Întuneric și lumină, Editura Gramar, 2007
 Pagini alese, Editura Ștefan, 2007
 Rătăcire, Editura Semne, 2009
 Nuvele și schițe, Editura Donaris, 2009

Teatru radiofonic 
În decursul timpului, Societatea Română de Radiodifuziune a dramatizat câteva din scrierile sale pentru emisiunea „Teatru radiofonic”: Călătorului îi șade bine cu drumul, În lumea dreptății și Un reghiment de antilerie.

Note

Legături externe 

 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – B

Nașteri în 1868
Nașteri pe 1 ianuarie
Decese în 1946
Decese pe 14 decembrie
Membri titulari ai Academiei Române
Decese în București
Editorii Revistei Simetria
Scriitori români din secolul al XX-lea
Scriitori români de literatură pentru copii
Târgovișteni
Diana Mocanu

Diana Iuliana Mocanu () este o fostă înotătoare română, retrasă din activitatea competițională din motive de sănătate. 

A câștigat două medalii de aur la Jocurile Olimpice de la Sydney din 2000, în probele de 100 și 200 de metri spate. În 2001 a obținut aurul la Campionatul Mondial de la Fukuoka la 200 de metri spate.

Din 1999 ea este cetățean de onoare al municipiului Brăila. În 2000 i-a fost conferit Ordinul Național „Serviciul Credincios” în grad de comandor.

Note

Legături externe 
 Bio at fina.org 
  
  Cariera Dianei Mocanu, distrusa de medici si antrenori?, 17 mai 2010, Pompiliu Comsa, Ziare.com
  

Nașteri în 1984
Înotătoare române
Înotători olimpici români
Înotători la Jocurile Olimpice de vară din 2000
Medaliați olimpici cu aur români
Brăileni
Decorați cu Ordinul Național Serviciul Credincios în grad de Comandor
Cetățeni de onoare ai Brăilei
Sportivi români în viață
Machu Picchu

Machu Picchu este un oraș-templu incaș din secolul al XV-lea d.Hr., situat pe teritoriul regiunii actuale Cusco din Peru. Ruinele au fost redescoperite în 1911 de către arheologul Hiram Bingham, fiind unele dintre cele mai frumoase și enigmatice locuri străvechi din lume. În timp ce incașii foloseau sigur vârful muntelui (2761,5 m înălțime), ridicând sute de structuri de piatră începând cu anii 1400, legendele și miturile indicau faptul că Machu Picchu (însemnând "vechiul pisc" în limba Quechua) era adorat ca un loc sacru din cele mai vechi timpuri.

În anul 1983, UNESCO a desemnat Machu Picchu drept sit al patrimoniului mondial, descriindu-l ca "o capodoperă absolută de arhitectură și un testimoniu unic al civilizației incașe".

Pentru vorbitorii de spaniolă, primul "c" din Picchu e tăcut. În limba spaniolă, numele e pronunțat "maciu piciu" sau "maciu pikciu", pe când în limba quechua, (Machu Pikchu) se zice "maciu pikciu". În quechua, machu înseamnă "vechi" sau "bătrân", în timp ce pikchu înseamnă ba "bucată de coca mestecată", ba "piramidă, masiv ascuțit pe mai multe fețe; con". Așadar, numele sitului arheologic peruvian e câteodată interpretat "muntele vechi".

Descriere

Panorame

Note

Legături externe
 Machu Picchu. YouTube

Patrimoniul mondial în Peru
Inca
Situri arheologice din Peru
Arheoastronomie
Liviu-Dieter Nisipeanu

Liviu-Dieter Nisipeanu () este un șahist român, mare maestru la șah. Din 2014 el reprezintă Germania. Mama sa este săsoaică.

Primul său antrenor, cel care l-a îndrumat de la vârsta de 7 ani, a fost maestrul internațional Radovici Corvin, același antrenor ce l-a descoperit și șlefuit pe Florin Gheorghiu, primul mare maestru român. La vârsta de 17 ani a câștigat campionatul național de seniori.

Consacrarea internațională o obține în anul 1996 când reușește un remarcabil loc 2 la Campionatul European de Juniori.

În anul 1999 a atins semifinalele Campionatului Mondial de Șah disputat în Las Vegas învingându-i în drumul său pe principalii favoriți ai turneului, Alexei Shirov și Vasily Ivanchuk. A fost învins de viitorul campion mondial Alexander Khalifman.

În vara anului 2005 reușește cea mai mare performanță din cariera sa și din istoria șahului românesc, câștigarea medaliei de aur la Campionatul European de Șah (Varșovia). Această performanță l-a propulsat pe locul 15 în ierarhia mondială cu un coeficient elo de 2707. Competiția a avut la start 220 de participanți. Nisipeanu a obținut 7 victorii și 6 remize, cu un rezultat foarte bun, de 10 puncte din 13 posibile.

În aprilie 2006, Nisipeanu a jucat la București un meci de patru partide împotriva campionului mondial FIDE Veselin Topalov. Topalov a câștigat cu scorul de 3:1.

Referințe

Legături externe 
 Liviu-Dieter Nisipeanu  download 193 of his games in pgn format.
 Play through the Nisipeanu vs. Topalov games
 Nisipeanu's FIDE card
 Nisipeanu's chess games
 10 critical positions of his games
 Nisipeanu the European Chess Champion 

Interviuri
 „Vreau sa fiu numarul unu mondial”, 4 iulie 2005, Evenimentul zilei
 Dieter Nisipeanu: "Credeam că șahul românesc se duce dracului de tot", 2 mai 2010, Dan Arsenie, Evenimentul zilei

Nașteri în 1976
Șahiști români
Sași transilvăneni
Cetățeni de onoare ai Brașovului
Sportivi români în viață
Cetățeni naturalizați în Germania
Șahiști germani
Germani originari din România
Sportivi sași
Șah (dezambiguizare)

Șah se poate referi la:

 titlul oficial al foștilor conducători ai Persiei (Iran), vezi Padișah;
 jocul de șah;
 viză a unei autorități pusă pe registrele comerciale.
Arhivistică

Arhivistica este disciplina care are drept domeniu de investigație izvoarele scrise pe suporți friabili (ușor deteriorabili) și pe baza cărora se efectuează cercetări fundamentale și aplicative în vederea stabilirii soluțiilor optime de selecționare, ordonare, inventariere, conservare și valorificare a documentelor. Arhivistica, ca disciplină științifică, dar și ca activitate practică, presupune cunoașterea unor discipline conexe cum ar fi: epigrafie, bibliologie, paleografie, cronologie și altele.

Primele lucrări care tratează modul  de organizare al cancelariilor și registraturilor sunt: Johan Peter Zwengel „New Grosse Formular“, 1568; Iacob de Raemingen (Jacob von Rammingen) „Von der Registratur und jren Gebäwen und Regimenten“, 1571, însă arhivistica se fundamentează ca știință abia în secolul al XIX-lea când s-au formulat primele reguli cu privire la păstrarea și folosirea documentelor, atunci apărând și terminologia necesară. Despre Rammingen 

Arhivistica are trei ramuri principale:
 Arhivologia (Teorie arhivistică) - cercetează istoria arhivelor și a arhivisticii, istoria dreptului arhivistic, precum și istoria fondurilor arhivistice.
 Arhiveconomia - cercetează și stabilește condițiile optime de păstrare și conservare a documentelor.
 Arhivotehnica (Tehnica arhivistică) - se ocupă cu problemele științifice, juridice și practice ale creării, selecționării, organizării și valorificării documentelor.

Conservarea
Conservarea are ca scop păstrarea într-o stare cât mai bună atât a documentelor propriu-zise, cât și a informațiilor legate de contextul acestora (unde, când și de ce au fost scrise, etc). Aceste informații au apoi rostul de a fi expuse publicului interesat.

Note

Bibliografie 
 „Dicționar al științelor speciale ale istoriei“, București, 1982.
 „Rammingen, Jacob von, The Earliest Predecessors of Archival Science, Jacob von Rammingens two manuals of registry and archival management, printed in 1571, translated by JBLD Strömberg“, Wallin&Dalholm-Lundaboken, Lund, 2010.
 Arhivele Naționale ale României, Bibliografie arhivistică online, http://www.arhivelenationale.ro/index.php?lan=0&page=243

Vezi și 
 Documentaristică
Documentaristică

Documentaristica sau informarea documentară, ca și arhivistica, are drept sferă de cercetare documentele scrise însă studiază informațiile, datele cuprinse în documente, în publicații, elaborând apoi mijloace de cercetare eficiente de prelucrare analitică și sintetică, de regăsire a datelor și de transmitere a lor cât mai bine la beneficiar.

Bibliografie
 Dicționar al științelor speciale ale istoriei. Arhivistică, cronologie, diplomatică, genealogie, heraldică, paleografie, sigilografie, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1982
 Adina Berciu Drăghicescu, Arhivistica și documentaristica, 360 pagini, Editura Credis, 2001
 Agnes Erich, Documentaristică-arhivistică, Editura „Valahia” University Press, Târgoviște, 2007
 Aurel Avramescu, Virgil Cândea, Introducere în documentarea științifică, Editura Academiei Republicii Socialiste România, 1960

Vezi și
Arhivistică
Drept arhivistic

Dreptul arhivistic reprezintă totalitatea legilor, normelor, regulamentelor stabilite prin legislație și acte normative care reglementează activitatea în domeniul arhivelor.

Vezi și 
 Drept

Arhivistică
Drept
William John Macquorn Rankine

Wiliam Rankine (), inginer britanic de origine scoțiană, a fost unul dintre fondatorii termotehnicii. A elaborat teoria generală a ciclurilor de funcționare a motoarelor termice. În termodinamică, a propus termenul de "energie", făcând distincție între energiile mecanică, potențială și cinetică.

Note

Legături externe 

 J. Macquorn Rankine

Vezi și 

 Stare a unui sistem
 Teoria momentului rotațional

Nașteri în 1820
Decese în 1872
Fellows of the Royal Society
Fizicieni britanici
Fizicieni scoțieni
Specialiști în termodinamică
Absolvenți ai Universității din Edinburgh
Specialiști în mecanica fluidelor
Eponime ale craterelor de pe Lună
Membri ai Royal Society of Edinburgh
Nașteri pe 5 iulie
Decese pe 24 decembrie
Fizicieni din secolul al XIX-lea
Graiul crișean

Graiul crișean este unul din graiurile românești recunoscute ca autonome de către majoritatea lingviștilor, de exemplu Sextil Pușcariu, Emil Petrovici, Ion Coteanu, Sever Pop, Romulus Todoran, Gheorghe Ivănescu. Face parte din grupul de nord al graiurilor și, în cadrul acestuia, din grupul graiurilor transilvănene. Unii lingviști, precum Emil Petrovici și Ion Coteanu, adaugă graiului crișean și pe cel din Oaș.

Graiul crișean se împarte în trei zone: Bihor, care se extinde și asupra județului Arad și la românii din Ungaria, Țara Moților și valea Someșului.

Caracteristici 

Fonetice:

Gramaticale:

Lexicale:

Note

Surse bibiliografice 

 Marius Sala (coord.), Enciclopedia limbilor romanice, București, Editura Științifică și Enciclopedică, 1989, ISBN 973-29-0043-1
 Vasile Ursan, Despre configurația dialectală a dacoromânei actuale, Transilvania (serie nouă), anul 37, nr. 1, 2008, p. 77–85 (accesat la 24 iulie 2020)

Legătură externă 

 Graiul crișean, Regionalisme.ro (accesat la 24 iulie 2020)

Graiurile limbii române
Bibliologie

Bibliologia („gr.“ biblon = carte; logos = vorbire, tratare; théké = dulap, loc de păstrare a cărților), fostă știință auxiliară a istoriei, în prezent, disciplină independentă, care se ocupă de carte și de munca  în bibliotecă. Prin bibliologie se înțelege „[...] studiul metodic, științific a tot ceea ce privește scrisul de mână sau tipar, pe hârtie sau pe alt material, deci orice vehicul al gândirii prezentat mai adesea sub forma cărții, de la fabricarea și condițiile ei materiale și până la viața ei ca factor cultural, cu imensa ei influență asupra individului și a  societății [...]”. Prin urmare, obiectul acestei științe include: istoricul scrisului, suportul său, instrumentele de scris, tehnica tiparului, fabricarea, legatul și ilustrarea cărții, punerea ei în circulație, publicațiile bibliografice, organizarea bibliotecilor, cataloagele. Unii specialiști definesc în prezent disciplina ca  Bibliologie și Știința Informării  definită ca fiind complexul teoretic și practic care organizează domeniile cunoașterii pentru a facilita accesul utilizatorului la resursele informationale achizițonate, organizate și gestionate, de obicei de bibliotecă.

Părțile componente ale acestei discipline sunt:

 Istoria cărților și a bibliotecilor de la începuturi până la epoca contemporană. Aici sunt incluse și problemele legate de istoria scrisului, a materialului de scris, tiparul, ilustrarea cărților, precum și istoricul bibliotecilor și rolul lor în viața socială și culturală a popoarelor.

 Bibliografia  se ocupă cu descrierea cărților spre a alcătui repertorii sau cataloage de cărți.

 Biblioteconomia se preocupă de organizarea, catalogarea, clasificarea și funcționarea bibliotecilor, inclusiv orientarea de carte, propaganda de carte, completarea și organizarea fondului bibliotecilor, conservarea cărților.

 Bibliotecografia se ocupă cu descrierea bibliotecilor din punct de vedere istoric, statistic, al construcției, al instalațiilor, al îngrijirii localurilor lor.

Bibliologia a devenit o știință în adevăratul înțeles al cuvântului la începutul secolului al XIX-lea. Tot atunci, francezul Gabriel Peignot punea în circulație, pentru prima oară, termenul de bibliologie.

În aceeași perioadă, când se punea bazele acestei discipline în principalele țări europene, în Principatele Române apăreau lucrări sistematizate referitoare la tipografii, la cărți, biblioteci, bibliografii. S-au remarcat în domeniul bibliologiei românești, cu toate subramurile sale, din secolul al XIX-lea și până astăzi: Gheorghe Asachi, Ion Heliade Rădulescu, Timotei Cipariu, George Barițiu, Bogdan Petriceicu Hașdeu, Ioan Bianu, Ilarie Chendi, Nicolae Georgescu-Tistu, Gabriel Strempel și alții.

Note

Bibliografie 
 Dicționar al științelor speciale ale istoriei, București, 1982.
 Adina Berciu-Drăghicescu, Arhivistica și documentaristica.

Lectură suplimentară 
 Studii de bibliologie, Alexandrina Ioniță, Editura Demiurg, 2003

Legături externe 
 Contribuții clujene la dezvoltarea științei bibliologice , bjc.ro
 Învățământul biblioteconomic de ieri și de astăzi, Mircea Regneală, lisr.ro

Bibliologie
Comuna Săcelu, Gorj

Săcelu este o comună în județul Gorj, Oltenia, România, formată din satele Blahnița de Sus, Hăiești, Jeriștea, Magherești și Săcelu (reședința).

Demografie 

Conform recensământului efectuat în 2021, populația comunei Săcelu se ridică la 1.305 locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 1.542 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (93,72%). Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (92,8%), iar pentru 6,44% nu se cunoaște apartenența confesională.

Politică și administrație 
Comuna Săcelu este administrată de un primar și un consiliu local compus din 9 consilieri. Primarul, , de la , este în funcție din . Începând cu alegerile locale din 2020, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:

Galerie de imagini

Vezi și 
 Villa rustica de la Săcelu
 Biserica de lemn din Magherești din Vale
 Biserica de lemn din Magherești din Deal
 Biserica de lemn din Săcelu

Note

Lectură suplimentară 
 Monografia comunei Săcelu județul Gorj, Ion Vilău, Viorel Vilău, Editura Etna, 2010

Legături externe 
 Săcelu (home page)
 Săcelu (scurt istoric) 

Săcelu
Hăiești, Gorj

Hăiești este un sat în comuna Săcelu din județul Gorj, Oltenia, România.

Legături externe 
 travelpost.com
 tageo.com

Hăiești, Săcelu
Râul Bârsa, Olt

Râul Bârsa este un râu din Transilvania care se varsă în râul Olt în apropiere de Feldioara. Se formează prin unirea a două brațe: Bârsa Tămașului și Bârsa Groșetului, la Plaiul Foii. Pentru diferențierea de diferiți afluenți cu denumirea de Bârsa, în special pe cursul superior este adesea numit și Bârsa Mare.

Hidronimie
Numele provine din cuvântul slavic "brza" care înseamnă "rapid". De aici vine și numele Țării Bârsei.

Ihtiofaună 
În râul Bârsa există următoarele specii de pești:
 Păstrăv de munte
 Clean
 Mreană
 Porcușor comun

Pescuit 
Pescuitul se poate practica în baza permisului eliberat de Agenția Națională pentru Pescuit și Acvacultură folosind momeli artificiale (muște, năluci) sau momeli naturale (râme, cașcaval, struguri, viermuși, nimfe).

Hărți 
 Harta Județului Brașov 
 Harta Munților Piatra Craiului

Note

Bibliografie
 Administrația Națională Apele Române - Cadastrul Apelor - București
 Institutul de Meteorologie și Hidrologie - Rîurile României - București 1971 
 Trasee turistice - județul Brașov 

Râuri din județul Brașov
Bazinul Olt
Râul Vulcănița, Homorod

Râul Vulcănița (ger. Neugraben) este un curs de apă, afluent al râului Homorod.

Bibliografie

 Administrația Națională Apelor Române - Cadastrul Apelor - București
 Institutul de Meteorologie și Hidrologie - Rîurile României - București 1971 
 ICPA - Comune vulnerabile - Județul Brașov  
 Trasee turistice - județul Brașov

Hărți

 Harta Județului Brașov 
 Harta munții Perșani 

Vulcănița
Gospodărirea apelor
Râuri din județul Brașov
Vulcănița
L&M

Create de compania Liggett & Myers, L&M este o marcă de țigări produse de Altria Grup, Inc. (cunoscute anterior ca Philip Morris Companies, Inc.).

Arome 
Este disponibil în 6 arome (unele nu se găsesc în orice țară):
 Filtru (roșu)
 Light (albastru)
 Super Light (gri)
 Ultra Light (alb)
 Menthol (verde)
 Struguri (mov)
 Căpșuni (roz)
 Night (negru)
 Max (maro închis)

Legături externe 
 Despre țigaretele L&M la wiki CigarettesPedia

Mărci de țigări
Județul Someș (interbelic)

Județul Someș a fost o unitate administrativă de ordinul întâi din Regatul României, aflată în regiunea istorică Transilvania. Reședința județului era orașul Dej.

Întindere 

Județul se afla în partea de nord-vest a României Mari, în nordul regiunii Transilvania. Se învecina la nord cu județele Satu Mare și Maramureș, la vest cu județul Sălaj, la sud cu județul Cluj, iar la est cu județul Năsăud. În prezent teritoriul județului Someș formează nordul județului Cluj, nord-estul județului Sălaj (până la comuna Letca, inclusiv), sudul județului Maramureș (zona orașului Târgu Lăpuș) și vestul județului Bistrița-Năsăud (zona orașului Beclean). Întinderea administrativă a județului Someș a fost cea a comitatului Solnoc-Dăbâca care a funcționat în perioada 1876-1920. Județul Someș a fost desființat odată cu reforma administrativă din 6 septembrie 1950.

Organizare 
Județul Someș cuprindea inițial șase plăși:
 Plasa Beclean (cu reședința la Beclean),
 Plasa Dej (cu reședința la Dej),
 Plasa Gârbou (cu reședința la Gârbou),
 Plasa Gherla (cu reședința la Gherla),
 Plasa Ileanda (cu reședința la Ileanda) și
 Plasa Lăpuș (cu reședința la Târgu Lăpuș).

Ulterior a fost înființată și a șaptea plasă:
 Plasa Chiochiș (cu reședința la Chiochiș).

Pe teritoriul județului Someș existau două comune urbane (orașe): Dej (reședința județului) și Gherla.

Populație 
Conform datelor recensământului din 1930 județul număra 219.335 de locuitori, dintre care 77,5% români, 15,4% maghiari, 4,8% evrei ș.a. Din punct de vedere confesional populația era alcătuită în majoritate de greco-catolici (63,5%), urmați de ortodocși (15,0%), reformați (12,8%), romano-catolici (3,2%) ș.a.

Mediul urban 
Populația urbană era formată din 41,3% români, 33,0% maghiari, 20,1% evrei, 1,7% armeni ș.a. Ca limbă maternă în mediul urban predomina româna (41,4%), urmată de maghiară (36,8%), idiș (18,3%), germană (1,0%) ș.a. Din punct de vedere confesional la oraș majoritatea era alcătuită tot din greco-catolici (33,2%), urmați de reformați (22,6%), mozaici (20,2%), romano-catolici (11,9%), ortodocși (8,6%), armeano-catolici (2,3%) ș.a.

Materiale documentare

Referințe

Legături externe 

 Portretul României Interbelice - Județul Someș
Abu Hamza al-Masri

Șeicul Abu Hamza al-Masri (n. 15 aprilie 1958) este un cleric musulman în Marea Britanie, condamnat la 7 februarie 2006 pentru ură rasială și incitare la omor.

Nașteri în 1958
Egipteni în viață
Anti-semiți
Musulmani
Pădurea Neagră

Pădurea Neagră (în ) este o zonă montană împădurită din landul Baden-Württemberg, în sud-vestul Germaniei. Este împrejmuită de valea Rinului la vest și sud. Cel mai înalt vârf este Feldberg cu o înălțime de 1.493 metri. Este o importantă zonă turistică cu mai multe stațiuni montane și balneare, printre care orașul balnear Baden-Baden.

Din acești munți izvorăște Dunărea, al doilea fluviu ca lungime din Europa, care se varsă în Marea Neagră prin Delta Dunării de pe teritoriul României.

Pădurea Neagră se întinde de la Rinul de sus din sud până la Kraichgau din nord. În vest este limitată de câmpia Rinului superior (care, dintr-o perspectivă a regiunii naturale, include și lanțul de jos de la poalele dealurilor); în est se trece la Gäu, Baar și la dealul de la vest de Klettgau. Pădurea Neagră este cea mai înaltă parte a sculpturilor din sudul Germaniei și o mare parte este împădurită dens, un fragment din pădurea herciană a antichității. Se află pe pietrele subsolului cristalin și Bunter Sandstone, iar granița sa naturală cu peisajele înconjurătoare se formează prin apariția mucegaiului, care este absent din piatra de temelie din Pădurea Neagră. Datorită fertilității solului care depinde de roca de bază, această linie este limită de vegetație. De la nord la sud, Pădurea Neagră se întinde pe o lungime de peste 160 km, atingând o lățime de până la 50 kilometri în partea de sud și până la 30 de kilometri în nord (31 mi × 19 mi).

Cele mai înalte vârfuri din zonă 
 Feldberg (1.493 m)
 Herzogenhorn (1.415 m)
 Belchen (1.414 m)
 Schauinsland (1.284 m)
 Kandel (1.241 m)
 Blauen (1.165 m)
 Hornisgrinde (1.164 m)

Galerie

Vezi și 
 Munții Mittelgebirge
 Listă de munți înalți în Germania

Legături externe 

Munți din Germania
Geografia landului Baden-Württemberg
Feldberg (Pădurea Neagră)

Feldberg este cel mai înalt vârf (1493 metri) din munții Pădurea Neagră, Mittelgebirge și landul Baden-Württemberg, fiind situat în sud-vestul Germaniei.

Numele său provine de la localitatea din apropiere, Feldberg.

Vezi și 
Munții Mittelgebirge
Listă de munți înalți în Germania

Legături externe 

 Liftverbund Feldberg
 Naturschutzzentrum Südschwarzwald

Munți din Germania
Selenicereus grandiflorus

Selenicereus grandiflorus este o specie de cactus originară din Antilele Olandeze. Speciei îi sunt atribuite mai multe nume comune, precum regina nopții (deși acest nume face referire la altă specie), cactus cu floare mare, cactus cu miros dulce și cactus de vanilie.

Descriere 

Tulpinile plantei sunt groase, cu o lățime de 1-1,5 cm, iar secțiunea transversală este un poligon cu 5-8 laturi. Floarea plantei poate ajunge până la un diametru de 30 cm și produce un miros dulceag, asemănător vaniliei. Acestea se deschid la apusul soarelui și se ofilesc după câteva ore. Fructele plantei sunt comestibile.

Habitat 
Planta crește natural în America Centrală și în America de Sud. Totuși, ca plantă de casă, este foarte greu de întreținut și de aceea este mândria oricărui pasionat de cactuși. De multe ori aceasta a fost încrucișată cu specii din genul Epiphyllum pentru a se obține plante de casă durabile și cu flori mari.

Utilizare 
Planta este folosită în homeopatie și este considerată ca fiind afrodiziac.

Cactaceae
Afrodiziace naturale
Plante epifite
Eugenio Montale

Eugenio Montale () a fost un poet, prozator, editor și translator italian, laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în 1975.

Montale s-a făcut cunoscut ca unul dintre principalii arhitecți ai poeziei italiene moderne a anilor 1920. Este inițiatorul și reprezentantul poeziei ermetice italiene; un liric meditativ abordând motivele simple: peisajul uneori "halucinant", evaziunea, iubirea, timpul mitic, copilăria, aspirația spre libertate dar și dialogul cu istoria recentă. Este considerat unul dintre cei mai importanți poeți italieni moderni alături de Giuseppe Ungaretti și Umberto Saba.

Motivația Juriului Nobel 

"pentru poezia lui distinctă, de o mare sensibilitate artistică în interpretarea valorilor umane sub semnul unei concepții de viață dincolo de iluzii".

Viața
Eugenio Montale s-a născut în 1896 la Genova. A urmat studii superioare de muzicologie și muzică teatrală în orașul natal. Aceste studii au fost întrerupte de încorporarea ca ofițer de infanterie în timpul primului război mondial. La sfârșitul primului război mondial, Montale și-a împărțit activitatea între poezie și cronica muzicală, colaborând la diverse reviste și publicând în 1925 prima carte de versuri, Ossi de sepia. 

În 1928 se stabilește la Florența unde va rămâne până în 1943. În timpul celui de-al doilea război mondial a fost în Elveția la Lugano, iar din 1948 la Milano, unde ține ani în șir cronica muzicală a ziarului "Corriere della sera".

Moare la 12 septembrie 1981 lăsând în urmă o operă restrânsă cantitativ, doar cinci volume de versuri și două de eseuri, dar impunătoare prin valoarea și particularităților artistice.

Opera
 Ossi di seppia (Oase de sepie) (1925) 
 Le occasioni (Prilejurile) (1939)
 Finisterre  (Finister) (1943)
 Quaderno di traduzioni (1948)
 La bufera e altro (Furtuna și altele) (1956)
 Farfalla di Dinard(1956)
 Xenia (1966)
 Auto da fè (1966)
 Fuori di casa (1969)
 Satura (1971)
 Diario del '71 e del '72 (1973)
 Sulla poesia (1976)
 Quaderno di quattro anni (1977)

Note

Bibliografie 

 Eugenio Montale, Poezii, Ediție și note de Șerban Stati, cu o prefață de Pietro Cataldi, Editura Humanitas, București, 2006

Legături externe 

  Biografie
  Biografie (Premiul Nobel)

Nașteri în 1896
Decese în 1981
Scriitori italieni din secolul al XX-lea
Poeți italieni
Laureați italieni ai Premiului Nobel
Laureați ai Premiului Nobel pentru Literatură
Poeți din secolul al XX-lea
Heilbronn

|componenta=
|suprafață_totală_km2=99.88
|suprafata_metropolitana_km2=
|altitudine=157
|populație_note_subsol=
|populație=121384
|recensământ=2006-12-31
|densitate=
|populatie_urbana=
|populatie_metropolitana=
|an=
|fus_orar=CET
|fus_orar_DST=CEST
|utc_offset=+1
|utc_offset_DST=+2
|camp1_gol_nume=Număr de înmatriculare (auto)
|camp1_gol_info=HN
|cod_poștal=74072–74081
|tip_cod=Cod zonal
|cod=07131, 07066
|website=www.heilbronn.de
|descriere_hartă2= 
}}

Heilbronn []  este un oraș în nordul landului Baden-Württemberg, din Germania, situat pe malul râului Neckar. Are cca 125 mii locuitori (în 1975 avea 115 mii, iar în 1939 cca 80 mii).

Istoric 
A fost fondat în 781. În sec. XIX devine un important centru industrial. În 1944-1945 orașul a suferit mult în urma bombardamentelor aviației anglo-americane (e cunoscut mai ales bombardamentul din 4 decembrie 1944 în care au murit peste 6 500 civili). După război orașul redevine un centru industrial și comercial dinamic (industrie electrotehnică, alimentară ș.a.).

Obiective turistice 
Printre principalele obiective turistice se numără biserica medievală Nikolaikirche, Biserica Sfântul Kilian, mănăstirea Sf. Petru și Pavel (în stil gotic), primăria, parcurile Pfühlpark, Wertwiesenpark, Grădina botanică de pomi fructiferi (Botanische Obstgarten Heilbronn)  ș.a.

Personalități marcante 
 Julius Robert von Mayer (1814-1878), medic și fizician
 Paul Finsler (1894-1970), matematician
 Heide Rühle (n. 1948), politician (GRÜNE), MdEP, Președintele partidului „Grüne” din 1990 până în 1991
 Sibel Kekilli (n. 1980), actriță, 2004 a câștigat „goldener Bär” la Berlinale, pentru rolul principal din filmul Cu capul înainte

Galerie

Vezi și 
 Sinagoga veche din Heilbronn

Legături externe 

Orașe din Baden-Württemberg
Orașe din Germania