alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Luceafăr

Luceafăr este numele popular al mai multor aștri, printre care se pot menționa planeta Venus și unele stele mai strălucitoare.

Termenul în Biblie 
Termenul este folosit în legătură cu regele Babilonului în cartea lui Isaia 14:12 „Cum ai căzut din cer, Luceafăr/Lucifer strălucitor, fiu al zorilor”... 

În Noul Testament Petru, referindu-se la Hristos, îl denumește Luceafăr-(Lucifer):

2 Petru 1:19 „Și avem cuvîntul proorociei făcut și mai tare; la care bine faceți că luați aminte, ca la o lumină care strălucește într-un loc întunecos, pînă se va crăpa de ziuă și va răsări Luceafărul de dimineață în inimile voastre.”

În Apocalipsa 22:16, Isus se recunoaște ca fiind steaua strălucitoare a dimineții (Stella splendida matutina) sinonimă cu Luceafărul.
Din această cauză în creștinismul occidental timpuriu, Isus era numit și Lucifer, dovada este în imnul "carmen aurorae"  dar și în numele unor sfinți creștini ca de exemplu Lucifer din Cagliari, dar și în faptul că Isus Christos a fost slăvit timp de peste o mie de ani în toate bisericile creștine, cu numele de Lucifer

În folclor 
În folclorul românesc luceafărul este asociat cu demonii, dar face aluzie și la Hyperion, titanul din mitologia greacă. 

Mihai Eminescu a scris un poem cu titlul Luceafarul în care a detaliat câteva dintre atributele credințelor populare asociate luceafărului de dimineață. Cuvântul luceafăr provine din latinescul Lucifer.

Aștri 
Următorii aștri au primit denumiri populare care conțin cuvântul „luceafăr”:

 planeta Venus văzută dimineața, înainte de răsăritul soarelui:
 Luceafărul-de-Dimineață
 Luceafărul-de-Ziuă
 Luceafărul-Porcilor
 Luceafărul-Boului

 planeta Venus văzută seara:
 Luceafărul-de-Seară
 Luceafărul-de-Noapte
 Luceafărul-Ciobanilor

 steaua Vega din constelația Lirei:
 Luceafărul-cel-Mare-de-Miezul-Nopții
 Luceafărul-cel-Frumos

 steaua Aldebaran din constelația Taurului:
 Luceafărul-Porcesc
 Luceafărul-Porcar

 steaua Hiperion (?):
 Luceafărul-cel-Mare-de-Noapte

 steaua Sirius din constelația Câinele Mare:
 Luceafărul-de-Ziuă
 Luceafărul-din-Zori

Vezi și 
 Lucifer

Bibliografie 
 Definiții în DEX '98 și Dicționarul de Sinonime, la DEX online

Astronomie
Mitologie românească
Planete
Stele]]
Măcelul din Chios

Măcelul din Chios este o pictură de Eugène Delacroix, pictată în 1824. Sursa de inspirație a tabloului este de natură istorică. În luna aprilie a anului 1822, populația greacă din insula Chios a fost masacrată de armata Înaltei Porți, cum era numit pe atunci imperiul otoman. Hecatomba înfricoșătoare a cutremurat întreaga Europă. Pregătindu-și tabloul, Delacroix a scos informații din cartea locotenentului Voutier, ofițer francez, care a luptat în rândurile grecilor și a scris în anul 1823 "Amintiri din actualul război grecesc".

Descriere 

Tabloul a fost expus la Salon în anul 1824 cu titlul integral: Scene din măcelul de la Chios; familii grecești în așteptarea morții sau a robiei etc. (vezi: diverse relații, precum și jurnalele vremii).

Pânza a provocat o mare indignare: "Un pictor plin de pretenții persistă  în urâțenie". - comentează unul dintre critici. Baron Gros (1771 – 1835) nu a ezitat să utilizeze calificativul "măcelul picturii", iar Ingres (1780 - 1876), observând intransigența estetică a lui Delacroix, îl numește un "Robespierre al picturii".

Într-adevar, Delacroix realizează o revoluție în pictură. Culorile lui șochează. Renunță la tonurile stinse ale primelor sale pânze, folosește culori noi, pure și intense: albastru cobalt, verde smarald, roșu aprins. 

Executarea tabloului este precedată de o întreagă serie de schițe. Delacroix dorește să exprime caracterul cutremurător al temei și caută îndelung o abordare cât mai dramatică a întregii scene. Creează o compoziție zguduitoare, în care reușește să transmită emoții diferite: resemnarea extremă din privirea bărbatului cu legătură roșie pe cap, disperarea femeii cu turban, care stă la picioarele lui, caracterul nemilos al cotropitorului otoman.

Forța și tragismul tabloului se concentrează pe chipul bătrânei femei în rochie roșie. Ochii ei exprimă o nefericire profundă, asemănătoare celei pe care o vedem pictată în același an în tabloul intitulat Orfana în cimitir și care, mai mult ca sigur, a fost un studiu de pregătire a scenei măcelului.

Alte articole 

 Eugène Delacroix

Referințe

Legături externe 

Picturi din 1824
Picturi realizate de Eugène Delacroix
Moartea lui Sardanapal

Moartea lui Sardanapal este un tablou pictat de Eugène Delacroix.

Ca temă a acestui tablou imens (aproximativ 4 x 5 m), pictorul a ales soarta regelui asirian Sardanapal. Punctul de inspirație al acestui tablou îl reprezintă operele lordului Byron (1788-1824), pe care Delacroix l-a admirat întotdeauna. Artistul a creat un Sardanapal propriu și original, o compoziție picturală de mare amploare.

Descriere 

În tablou figurează 15 personaje. Figura centrală este a regelui asirian care privește cum sunt distruse din propriul ordin toate bunurile și toți supușii lui. Locul central al compoziției –marginea patului regal- este gol.

De jur împrejur totul pare să fie cuprins parcă de un vârtej. Compoziția repiră forță și face impresia că depășește granițele ramelor care încadrează tabloul. Acest efect este accentuat de culori explozive, precum și de numărul mare de obiecte diverse îngrămădite în cadru. Sardanapal, plin de calm, observă masacrul ca o persoană care stăpânește haosul. Poate că regele îl reprezintă chiar pe artist care contemplă propria epocă furtunoasă în care trăiește? Femeia de la picioarele lui (prosternată, moartă sau inconștientă?) ne amintește de Rubens.

Compoziția în totalitatea ei se sprijină pe arabesc. Formele cailor, trupurile în poziții contorsionate ca niște șopârle, faldurile unduinde ale draperiilor formează un sistem de linii ingenios, creează senzualitatea tabloului care vibrează ca un organism viu.

Liniile pensulei lui Delacroix sunt energice și îndrăznețe, subordonate viziunii întregului, fapt ce-i conferă tabloului o mare doză de violență. Haosul aparent este plănuit cu măiestrie, dovada cea mai bună în acest sens fiind figura femeii din colțul din dreapta jos. Picioarele sunt prea scurte, însă sandalele victimei echilibrează proporțiile. Erotismul sugestiv al tabloului este tipic pentru posturile feminine pe care Delacroix le-a pictat în aceeași perioadă, cum ar fi, de pildă, Femeia cu papagal sau Femeia cu ciorapi albi.

Alte articole 

 Eugène Delacroix

Referințe

Legături externe 

Picturi din 1827
Picturi realizate de Eugène Delacroix
Libertatea conducând poporul

Libertatea conducând poporul (în ) este o pictură celebră a pictorului Eugène Delacroix.

Descriere 

Acțiunea se petrece la Paris, în fundal, în partea dreaptă se vede catedrala Notre-Dame. Siluetele principale din prim-plan sunt despărțite de restul revoluționarilor printr-un nor de fum. Eugène Delacroix redă în mod realist îmbrăcămintea și personajele. Reprezentantul orășenilor este bărbatul cu joben, îmbrăcat în negru. În mulțime, în plan secund, se vede pălăria în colțuri a studentului de la Politehnică. Băiatul din dreapta femeii simbolizează copilul parizian al străzii, pe care Victor Hugo avea să îl imortalizeze mai târziu în Mizerabilii (1862), sub numele de Gavroche. În partea stângă, bărbatul cu sabie și țăranul de la picioarele lui simbolizează populația Parisului. În felul acesta Delacroix creează o compoziție cu un subtext extrem de sugestiv: întregul popor se ridică împotriva despotismului.

Realismul tabloului 

Și totuși, realismul tuturor personajelor contrastează cu figura centrală a tabloului. Femeia care se cațără pe vârful baricadei este reprezentată în manieră clasică, îmbrăcămintea și poziția în care pozează trimițând la modele antice. Opera nu a fost primită favorabil de critici. Figura care întruchipează libertatea este numită de unii „precupeață”.

Tabloul avea să fie cumpărat de Ludovic Filip, noul rege al Franței, din propriile fonduri, la prețul de 3000 franci. Ulterior, tabloul a fost dăruit nou-înființatului Muzeu Luxembourg, care urma să expună artiști contemporani. Opera lui Delacroix a fost expusă însă numai pentru câteva săptămâni, deoarece guvernul se temea că amintirea sugestivă a confruntărilor de stradă care îl instauraseră putea să stârnească din nou spiritul de protest. Abia în anul 1855, cu ocazia Expoziției Mondiale, publicul a putut în sfârșit să admire capodopera lui Delacroix.

Tabloul a fost vandalizat în 7 februarie 2013, de o femeie de 28 de ani, care a mâzgălit tabloul. Oficialii muzeului au declarat că ar fi vorba de daune superficiale, ușor de reparat.

Referințe

Bibliografie 

 Cook, Bernard A. (2006). Women and war: a historical encyclopedia from antiquity to the present 1. Santa Barbara, Calif. [u.a.]: ABC-Clio. ISBN 1-85109-770-8
 Noon, Patrick, et al. (2003). Crossing the Channel: British and French Painting in the Age of Romanticism. London: Tate Publishing. ISBN 1-85437-513-X
 Pool, Phoebe (1969). Delacroix. London: Hamlyn. ISBN 0-600-03796-7
 Prideaux, Tom, etc. (1972). The World of Delacroix. United States: Time Life.
 Toussaint, Hélene (1982). La Liberté guidant le peuple de Delacroix. Paris: Editions de la Réunion des Musées Nationaux.

Picturi din 1830
Picturi realizate de Eugène Delacroix
Domeniu Internet

În Internet, domeniile sunt colecții de host-uri. De exemplu, pentru host-ul ro.wikipedia.org, numele domeniului este wikipedia.org. Un nume de domeniu reprezintă un șir de caractere care corespund unei adrese IP numerice aferente unei mașini de calcul (server) conectată permanent la Internet. Numele de domeniu este unic. Folosind numele de domeniu vizitatorii se pot conecta la interfața de utilizare a mașinii de calcul, respectiv web site-ul dvs, prin intermediul căreia pot avea acces la informațiile, fișierele sau orice alt tip de materiale pe care dvs le oferiți.

Domeniile sunt arborescente: un domeniu poate fi subdomeniu al unui alt domeniu. Domeniile "rădăcină" se mai numesc și domenii de nivel superior (în engleză Top Level Domain, prescurtat TLD: Domeniu de top-nivel). În același exemplu, "org" este TLD-ul pentru host-ul ro.wikipedia.org.

Pentru domeniile .ro, autoritatea națională este RoTLD.

Istorie
Primele domenii .com au fost:

și primele domenii .edu au fost:

Statistici 
La sfârșitul primului trimestru al anului 2005, în lume fuseseră înregistrate peste 76,5 milioane nume de domenii.

Vezi și 
 DNS (Domain Name System)

Note

Legături externe 
 Internetul, noul Turn Babel, 30 octombrie 2009, Oana Țepeș Greuruș, Evenimentul zilei
Henrik Pontoppidan

Henrik Pontoppidan (n. 24 iulie 1857 – d. 21 august 1943) a fost un scriitor danez, laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în 1917, „pentru modul autentic în care descrie viața din Danemarca”.

Date biografice 
Strămoșii lui Henrik, care se numeau Broby, bro însemnând "pod", și by "oraș", și-au latinizat numele în secolul al XVII-lea, transformându-l, prin calc lingvistic, în Pontoppidan, format din pons și oppidanus.
Henrik s-a născut, în 1857 în orașul Fredericia din Iutland, partea continentală a Danemarciei, într-o familie de păstori, care se mută ulterior către nord, în Randers, unde viitorul scriitor urmează studiile primare și secundare. Deși destinat de familie carierei ecleziastice, preferă să se înscrie la institutul politehnic din Copenhaga, decizie ce denotă spiritul realist-pozitivist ce domnea în rândurile tineretului studios la acea vreme. Curând însă abandonează aceste  preocupări inginerești îndreptându-și interesele spre literatură. În acest timp, călătorind în Elveția, se stabilește la țară ca învățător și se căsătorește cu o țărancă. Începe acum să publice nuvele și romane în care frumuseților naturii le contrapune aspecte din viața grea a țărănimii sărace, cu grave probleme sociale, înăsprite încă și mai mult de influența nefastă a bisericii și școlii sătești. Amărăciunea, pesimismul - generate de destrămarea iluziilor într-o viață câmpenească idilică, dar și de eșecul pe planul vieții personale - îl determină, în 1892, să divorțeze și să se reîntoarcă la Copenhaga. Odată recăsătorit, se dedică exclusiv  literaturii, abordând marea sa trilogie Pământul făgăduinței, o veritabilă frescă socială în care, printre evidente influențe autobiografice, se distanțează atât de creștinism, cât și de orice idealizare a țăranului, de tip rousseau-ist și tolstoian.

Bibliografie 

 Trilogia Det forjættede land (Pământul făgăduinței) (1891 - 1895), alcătuită din:
 Muld (Pământul natal) (1891)
 Det forjættede land  Pământul făgăduinței) (1892)
 Dommens dag (Ziua judecății) (1895)
 Lykke Per (Per cel norocos) (1898 - 1904)
 De dødes rige (Împărăția  morților) (1912 - 1916)

Traduceri
 Dragoste de primăvară, traducere Anna-Maria Bottez, Editura H.Steinberg, București, s.d.;
 Per cel norocos, traducere Iulia Soare și Al. Budișteanu, Editura pentru literatura universală, București, 1965.

Note

Legături externe 
 Biografie

Nașteri în 1857
Decese în 1943
Pontoppidan, Henrik
Laureați danezi ai Premiului Nobel
Nuveliști danezi
Scriitori danezi
Karl Gjellerup

Karl Adolph Gjellerup (n. 2 iunie, 1857 - d. 13 octombrie 1919) a fost un  scriitor danez, laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în 1917.

Motivația Juriului Nobel 
"Pentru poetica sa  variată și bogată, inspirată din idealuri înalte".

Date biografice 

Karl Gjellerup s-a născut în 1857 la Roholte. Deși student în teologie, în climatul spiritual de liberalism instaurat de mișcarea de renaștere intelectuală denumită Det Moderne Gennembrud și sub influența marelui critic danez Georg Brandes și a romancierului Schandorph, trece la o opoziție deschisă față de creștinism. Din această perioadă datează primele sale romane: Un idealist, Tânăra Danemarcă și Antigonas  (a cărui acțiune se desfășoară în Grecia secolului al II-lea). Totodată, sub înrâurirea teoriilor darwiniene, își afirmă opiniile deterministe în teza sa Ereditatea și morala.

La întoarcerea dintr-o lungă călătorie în Germania, Grecia și Rusia, moment care marchează ruptura sa cu Brandes, se orientează spre un idealism de inspirație germană. Dramele sale poetice, dintre care și Brynhild, poartă amprenta influenței lui Schiller, iar, în ceea ce privește stilul savant, pe cea a lui Swinburne. Romanele sale aparținând aceleași perioade, și în special Romulus, sunt tributare romancierilor ruși, cu precădere lui Turgheniev.

În 1892 se stabilește în Germania prin căsătorie și, sub neta înrâurire a lui Schopenhauer, publică atunci romanele Minna și Moara, ultimul fiind considerat capodopera sa.

Câțiva  ani mai târziu evoluează din nou, cufundându-se în studiul religiilor hinduse. Experiența budismului se oglindește printre altele, în romanul exotic Pelerinul Kamanita. 

Ultimele sale romane marchează o revenire spre creștinism și mărturisesc adâncirea desprinderii sale de realitățile pământului natal. 

La doi ani după primirea Premiului Nobel, în 1919, moare la Klotzsche, lângă Dresda.

Bibliografie 
 En idealist (Un idealist) (1878)
 Det unge Danmark (Tânăra Damemarcă) (1879)
 Antigonos (1880)
 Germanernes loerling (Discipolul germanilor) (1882)
 Brynhild (1884)
 Minna (1889)
 Møllen (Moara) (1896)
 Pilgrimmen Kamanita (Pelerinul Kamanita) (1906)

Note

Legături externe 
 Karl Gjellerup – Autobiography
 Karl Gjellerup 
 Pelerinul Kamanita

Nașteri în 1857
Decese în 1919
Laureați ai Premiului Nobel pentru Literatură
Laureați danezi ai Premiului Nobel
Nuveliști danezi
Poeți danezi
Dramaturgi danezi
Carl Spitteler

Carl Spitteler () a fost un poet, nuvelist, romancier, dramaturg, critic și eseist elvețian, laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în 1919, considerat "cel mai cunoscut scriitor elvețian de la începutul secolului".

Motivația Juriului Nobel

"...drept apreciere deosebită pentru epopeea sa  "Primăvara olimpică" ".

Date biografice
Carl Spitteler s-a născut la Liestal, Elveția, pe 24 aprilie 1845. După studiul dreptului la Basel, predă un timp teologia la Zürich și Heidelberg - catedră pe care o părăsește datorită convingerilor sale ateiste. Este un timp profesor particular, apoi de liceu (la o școală de fete din Bern), în cele din urmă redactor  la Neue Züricher Zeitung. Din 1892 trăiește ca scriitor liber profesionist. În anul 1905 își ia doctoratul în filosofie la Zürich. La începutul primului război mondial  pledează pentru neutralitatea patriei sale, fiind de aceea atacat de cercurile naționaliste din Germania. Opera sa pledează în exclusivitate pentru umanism, încearcă modernizarea unor simboluri antice și a unor idei mitice, "cosmice", este influențată de gândirea filosofică a lui Schopenhauer, Nietzsche, Jacob Burckhardt și ar putea chiar fi criticată de estetism și elitarism exagerat.

Opera 

 Prometheus und Epimetheus (Prometeu și Epimeteu) - (1881)
 Extramundana (1883)
 Ei Ole (1887)
 Samojeden (1887)
 Hund und Katze (1887)
 Olaf (1887)
 Bacillus (1888)
 Das Bombardement von Åbo (1889)
 Schmetterlinge (Fluturi) - (1889)
 Der Parlamentär (1889)
 Das Wettfasten von Heimligen (1890)
 Friedli der Kolderi (1891)
 Gustav (1891)
 Literarische Gleichnisse (Ecuații literare) - (1892)
 Der Ehrgeizige (1892)
 Jumala. Ein finnisches Märchen (1893)
 Balladen (Balade) - (1896)
 Der Gotthard (1897)
 Conrad, der Leutnant  (locotenentul Conrad) - (1898)
 Lachende Wahrheiten (1898)
 Die Auffahrt  (1900)
 Hera die Braut (1901)
 Die hohe Zeit (1903)
 Ende und Wende (1904)
 Olympischer  Frühling  (Primăvara olimpică) (epopee) - vol. I (1900); vol. II (1910)
 Imago (1906)
 Glockenlieder (Cântece de clopote) - (1906)
 Die Mädchenfeinde (1907)
 Meine Beziehunger zu Nietzsche (Relațiile mele cu Nietzsche) - (1908)
 Meine frühesten Erlebnisse (1920)
 Prometheus der Dulder (Prometeu răbdătorul) - (1924)

Note

Legături externe

  Carl Spitteler – Autobiography

Nașteri în 1845
Decese în 1924
Laureați ai Premiului Nobel pentru Literatură
Laureați elvețieni ai Premiului Nobel
Poeți elvețieni
Nuveliști elvețieni
Dramaturgi elvețieni
Scriitori de limbă germană
Eponime ale craterelor de pe planeta Mercur
Europa de Sud

Europa de Sud (Europa Mediteraneană) cuprinde cele trei mari peninsule sudice ale Europei (Peninsula Italică, Peninsula Iberică și Peninsula Balcanică), o serie de insule și porțiunile din Marea Mediterană strâns legate de continent (golfuri, mări semideschise).

Caracteristici 

Limitele

Limitele regiunii mediteraneene au un caracter convențional (adică sunt stabilite printr-o înțelegere) și sunt cuprinse între limita nordică a măslinului și limita nordică a palmierilor.

Clima reprezintă elementul geografic determinat. Ea se caracterizează prin veri călduroase și secetoase. Această combinație rară reprezintă originalitatea majoră a regiunii mediteraneene. Un fenomen deosebit este reîncălzirea atmosferei datorită Mării Mediterane (care este o mare închisă și caldă).

Vegetația

Vegetația este adaptată la uscăciunea estivală, predominând plantele adaptate la secată (laur, arbuști, leandru, măslin), asociațiile de tip garriga și maquis; în afara zonelor montane înalte, pădurile sunt mai reduse ca întindere, datorită exploatării îndelungate.

Hidrografia
 
O caracteristică interesantă a Mării Mediterane (ca și a Mării Negre, de altfel) este absența mareelor ceea ce a favorizat dezvoltarea porturilor pe linia țărmului.

Relieful

Predominant este cel montan și aparține, în cea mai mare parte, sistemului alpin format în urma orogenezei alpine. De asemenea țărmurile sunt foarte crestate. Se observă o mare mobilitate a scoarței terestre, datorită deplasării plăcilor tectonice din această regiune.

Agricultura

Se cultivă plante specifice acestei zone cum ar fi: viță-de-vie, citrice, măslini și alți pomi fructiferi. Seceta este combătută cu ajutorul irigațiilor.

Turismul

Turismul litoral este foarte dezvoltat, atrăgând anual peste 150 milioane de turiști (peste un sfert din turiștii înregistrați pe glob).

Europa de Sud include următoarele țări:

Portugalia - Lisabona;Spania - Madrid;Malta - Valletta;Italia - Roma;Grecia - Atena;

Romania - Bucuresti;Cipru - Nicosia;Albania - Tirana;Bulgaria - Sofia;Serbia - Belgrad; Muntenegru - Podgorița;Slovenia - Ljubljana (Liubliana);Croația - Zagreb;Macedonia de Nord - Skopje (Scopie);Bosnia și Herțegovina - Sarajevo (Saraievo);Turcia - Ankara;
Europa de Sud-Est

Europa de Sud-est este o regiune din Europa care include următoarele țări:

 

 (partea europeană, doar 5 procente din teritoriu)

Câteodată, Republica Moldova, Ungaria, Slovenia, partea europeană a Turciei și Cipru sunt excluse:
 Cazul Republicii Moldova este dezbătut între, pe de-o parte, istoricii și romaniștii care iau în considerare trecutul, limba și cultura băștinașilor, și pe de altă parte specialiștii în slavistică sau sovietologie, care iau în considerare apartenența Basarabiei la Imperiul Rus, mai târziu la Uniunea Sovietică și astăzi la C.S.I.: primii o includ în Europa de Sud-Est, ceilalți în Europa de Răsărit;
 Ungaria și Slovenia sunt considerate de mulți autori, mai ales germani și anglo-saxoni, ca făcând parte din Europa centrală;
 Cazul Turciei europene este dezbătut între autorii cu punct de vedere politic, care o exclud din Europa luând în considerare apartenența regiunii la o țară asiatică în proporție de 96%, și cei cu punct de vedere geografic care o includ și o socotesc europeană, luând în considerare trecutul regiunii și apartenența sa tradițională la Europa;
 Cazul Ciprului este dezbătut între autorii cu punct de vedere politic, care o includ în Europa de Sud-Est luând în considerare apartenența insulei la Uniunea Europeană, și ceilalți care o exclud și o socotesc asiatică, luând în considerare distanța geografică față de coastele Asiei.

Note

Referințe

Vezi și 
 Lista statelor lumii
 Lista statelor din Europa
 Lista țărilor după continent
 Listă de teritorii dependente după continent
 Lista statelor cu recunoaștere limitată
 Lista țărilor și teritoriilor nesuverane europene

Legături externe 
 Lista țărilor, a teritoriilor și a monedelor  din Ghidul de redactare interinstituțional al Uniunii Europene

Geografia Europei
Europa de Est
Europa de Sud
Femei din Alger

Pânza Femei din Alger este primul tablou important care s-a născut pe fondul „impresiilor orientale” din călătorie. În acestă pictură, Eugène Delacroix ilustrează o viziune pe care și-o notase în jurnalul său: „În această abundență de mătăsuri și aur trăiesc frumoase gazele omenești”.

Descriere 
Femei visătoare, înveșmîntate cu fast se armonizează de minune cu bogăția aceasta orientală a interiorului, creând o compozițe senzorială scăldată în lumină și culoare.

În acest tablou, pictorul folosește o tehnică prin care se aplică culori pure –cum ar fi, de pildă, perna din stânga, conferind astfel luminozitate întregii compoziții. Grație acestor culori curate, artistul reușește să redea efectul scânteirii, și al bijuteriilor.

Referințe 

Picturi din 1834
Picturi realizate de Eugène Delacroix
Intrarea cruciaților în Constantinopol

În anul 1838, regele Franței, Ludovic Filip, începe reconstruirea palatului de la Versailles. Pictorul primește comanda pentru un tablou care să decoreze Sala "Expedițiile Cruciaților".

Descriere 

Delacroix se inspiră din viața lui Baudouin, contele de Flandra, care a participat la a patra expediție a cruciaților (1202-1204), terminată prin cucerirea Constantinopolului. 
Scena impresionează prin teatralitatea ei: Baudouin, supranumit Împăratul, măsoară cu privirea ruinele orașului cucerit. La picioarele lui se înghesuie necredincioșii învinși. Garda scoate afară din casă un cetățean bogat, în timp ce un alt bărbat imploră îndurare noului conducător. Delacroix prezintă o scenă de război tragică. Măcelul continuă, prin fumurile dense se văd urmele tâlhăriilor și ale distrugerilor. În planul îndepărtat al tabloului, cerul, marea și munții închid de minune compoziția imaginară.

Fundalul clar, orașul alb, cerul albastru și scena luminată din prim-plan se împletesc cu locurile umbrite din partea stângă a pânzei și cu grupul călăreților. Pictorul mai introduce un alt procedeu de compoziție interesant, care îi permite să formeze două nivele ale tabloului: scena din prim-plan maschează  versantul unui deal, ce permite expunerea orașului la poalele lui –nu există o trecere directă între primul și al doilea plan.
 
Datorită acestei elipse picturale, Delacroix a evitat necesitatea pictării peisajului care pe el, în acest caz, nu-l interesa.

Alte articole 

 Eugène Delacroix

Referințe

Legături externe 

Picturi din 1841
Picturi realizate de Eugène Delacroix
Luptă de cai arabi într-un grajd

Pe baza unor notițe și a două schițe mici din carnetul său, executate în timpul luptelor de cai din Maroc în anul 1832, Eugène Delacroix pictează Luptă de cai arabi într-un grajd. Începe să lucreze la un tablou după aproape 30 de ani de la călătoria efectuată în Africa de Nord, dar compoziția lui despre doi cai și trei bărbați stânjeniți nu pierde nimic din intensitatea trăirilor.

Descriere 
Lumina intră doar printr-o ferăstruică. Dar ce lumină! Ea se reflectă asupra punctelor centrale ale compoziției (caii și spinările bărbaților), subliniind dinamica mișcărilor.

Notițele lui Delacroix despre caii arabi :
"Sub cerul patriei, ei simbolizează un caracter de excepție, plin de mândrie și energie, pe care îl pierd o dată cu schimbarea climei; li se întâmplă adeseori să-și arunce călărețul din spate cu violență, pentru a se dedica luptei care poate să dureze ore întregi. Se luptă cu înverșunare, ca tigrii, și nimic nu poate să-i despartă. Răsuflări fierbinți, zgomotoase ies din nările însângerate, precum vălătucii de aburi ai unei locomotive, coamele de păr zburlite și încleiate de sânge, gelozii periculoase, resentimente ucigătoare: întreaga lor înfățișare și caracterul lor se ridică pe culmi de poezie"

Vezi și
 Eugène Delacroix

Referințe 

Picturi din 1860
Picturi realizate de Eugène Delacroix
Autoportret cu vestă verde

Autoportret cu vestă verde este cel mai vestit autoportret al lui Eugène Delacroix, din cele patru pe care le-a pictat. Delacroix avea la vremea respectivă 40 de ani. În pictură, privirea sa oarecum infatuată trădează personalitatea hotărâtă și sigură de sine a artistului. Calda tonalitate coloristică îi conferă armonie compoziției și este o mărturie a măestriei artistice a lui Delacroix.

Descriere 

Haina pictorului contrastează cu fundalul pământiu, iar nuanțele de negru ale veșmântului, abil diferențiate, pun în lumină gulerul de mătase. Vesta a fost pictată în aceeași nuanță de verde care apare în fundalul Portretului în costumul lui Hamlet (primul autoportret a lui Delacroix).
O atenție deosebită a acordat Delacroix feței foarte bine lucrate: culorile din umbre și lumini pun în valoare formele, accentuează trăsăturile și vioiciunea chipului.

Alte articole 

 Eugène Delacroix (1798 - 1863)

Referințe

Legături externe 

Picturi din 1837
Picturi ale anilor 1830
Picturi realizate de Eugène Delacroix
Vector (dezambiguizare)

Cuvântul vector provine din latină, în care înseamnă purtător.

 Vector (fizică)
 În matematică, se referă la un element al unui spațiu vectorial abstract peste un corp.
 Vector (spațial)
 Concepte înrudite: cuadrivector (generalizare în continuum-ul spațiu-timp, în teoria relativității), pseudovector, calcul vectorial, vector unitate, vector nul, vector normal;
 Vector de probabilitate
 În biologie - vectorul biologic este un animal (insectă, rozătoare) care răspândește un microorganism patogen (virus, bacterie, protozoar sau ciupercă)
.ac

.ac este un domeniu de internet de nivel superior, pentru Insula Ascension (ccTLD). Este administrat de NIC.AC, o filială a Internet Computer Bureau cu sediul în Anglia. Înregistrarea acestor domenii este deschisă tuturor.

.ac este de asemenea domeniu de nivel mediu pentru instituțiile academice cum sunt universitățiile, în unele țări cum ar fi Anglia (.ac.uk), Japonia (.ac.jp), Belgia (.ac.be), și altele. Multe țări folosesc .edu pentru aceleași scopuride exemplu .edu.au în Australia, .edu.my în Malaezia. Totuși alte țări (exemplul include Franța și Elveția), nu mențin un domeniu de nivel mediu special pentru instituțiile academice. Fiecare instituție va avea propriul domeniu de nivel mediu (cum ar fi sorbonne.fr pentru Sorbonne, sau tum.de pentru Universitatea Tehnică München)

Legături externe 
 Informații whois IANA .ac (limba engleză)
 Internet Computer Bureau Website  (limba engleză)

ac
ac
Biserica Catolică în România



În țară

Credincioșii catolici din România sunt organizați în două entități distincte, aflate în comuniune, și anume Biserica Romano-Catolică din România (de rit latin) și Biserica Română Unită cu Roma, Greco-Catolică (de rit bizantin). Pe lângă aceste două rituri, în România se mai găsesc și catolici de rit armean, având un ordinariat propriu, afiliat Arhidiecezei de Alba Iulia, cea mai veche episcopie catolică din țară.

Cele mai importante ordine religioase catolice feminine din România sunt: Surorile Baziliene (organizate după regula Sf. Vasile cel Mare), Congregația Surorilor Maicii Domnului, Congregația Inimii Neprihănite etc. Ordine religioase masculine sunt: franciscanii (conventuali, observanți și capucini), bazilienii (Ordinul Sfântul Vasile cel Mare), iezuiții (Societatea lui Isus), benedictinii (Ordinul Sfântului Benedict), dominicanii (Ordo Praedicatorum) etc.

Ierarhie

Biserica Catolică este condusă de papa Romei. În prezent, papa de la Roma este Papa Francisc.

Ambasadorul papal este nunțiul apostolic. Conform Convenției de la Viena privind relațiile diplomatice (1961), nunțiul apostolic este de regulă decanul corpului diplomatic din statul în care este acreditat, în afara cazului în care statul respectiv stabilește altfel. De la 1 ianuarie 1998, Guvernul României a revenit la tradiția ca nunțiului apostolic să-i fie recunoscută onoarea de decan al corpului diplomatic.

În prezent, arhiepiscopul Miguel Maury Buendía este acreditat ca nunțiu apostolic în România și în Republica Moldova.

Legături externe
Portalul Catholica.ro 
Arhidieceza Romano-Catolică de București
Facultatea de teologie romano-catolică 
  Catholic Church in Romania
Tabel de derivate

Găsirea derivatei este o operație primară în calculul diferențial. Acest tabel conține derivatele celor mai importante funcții, precum și reguli de derivare pentru funcții compuse.

În cele ce urmează, f și g sunt funcții de x, iar c este o constantă. Funcțiile sunt presupuse reale de variabilă reală. Aceste formule sunt suficiente pentru a deriva orice funcție elementară.

Reguli generale de derivare

Derivatele funcțiilor simple

Derivatele funcțiilor exponențiale și logaritmice

Derivatele funcțiilor trigonometrice

Derivatele funcțiilor trigonometrice inverse

Derivatele funcțiilor hiperbolice

Derivatele funcțiilor hiperbolice inverse

Vezi și
 Tabel de integrale
Analiză matematică
Listă de funcții matematice

În matematică există unele funcții importante care și-au câștigat un nume de sine stătător. Lista de față cuprinde referințe la articole care explică aceste funcții în detaliu.

Funcții elementare 
 Funcția constantă: are valoare fixă, indiferent de argument.
 Funcția identitate: transformă argumentul în el însuși.
 Funcțiile liniare: au graficul sub forma unei drepte.
 Funcția exponențială: ridică un număr fix la o putere dată de variabilă (reală sau complexă).
 Logaritmul: inversa funcției exponențială; util în rezolvarea ecuațiilor care implică exponențiale.
 Radicalul: produce un număr al cărui pătrat este egal cu argumentul.
 Funcția putere: ridică un număr dat de variabilă la o putere fixă.
 Polinoamele: funcții obținute din combinații de adunări și înmulțiri.
 Valoarea absolută: păstrează neschimbate numerele pozitive, înmulțește numerele negative cu -1 pentru a le face pozitive.
 Funcțiile trigonometrice: sinus, cosinus, tangentă etc.; folosite în geometrie și pentru a descrie fenomene periodice.
 Funcțiile hiperbolice: asemănătoare cu cele trigonometrice.

Funcții speciale 
 Funcția parte întreagă
 Funcția semn
 Funcția gamma
Funcția beta
Funcția digamma, Funcția poligamma
 Funcția zeta a lui Riemann
 Funcția eta a lui Dirichlet
 Integrale eliptice
 Funcții eliptice
 Funcții hipergeometrice
 Funcția Legendre
 Funcțiile Bessel
 Funcția Lommel

Diverse
 Funcția lui Ackermann
 Funcția delta a lui Dirac
 Treapta unitate Heaviside
 Funcția lui Dirichlet: discontinuă în orice punct;
 Funcția lui Weierstrass: continuă, nediferențiabilă 

 
Analiză matematică
Liste referitoare la matematică
Romanizare (lingvistică)

Romanizare transliterală și/sau transcriptivă sau latinizare desemnează în lingvistică reprezentarea unui cuvânt, text sau a unei limbi în alfabetul latin, atunci când respectivul cuvânt, text sau respectiva limbă se scrie cu un alt sistem de scriere. Metode de romanizare sunt transliterarea, reprezentarea textelor scrise, și transcrierea, reprezentarea cuvintelor vorbite. Cea din urmă se mai poate subdiviza în transcriere fonologică, ce înregistrează fonemele sau unitățile cu semnificație semantică în vorbire, și mai stricta transcriere fonetică, ce înregistrează cu precizie sunetele vorbirii. Fiecare romanizare fonetică are propriul set de reguli de pronunție a cuvintelor romanizate.

Metode
Există multe sisteme de romanizare consistente sau standardizate. Ele pot fi clasificate în funcție de  caracteristici. Caracteristicile unui anumit sistem pot fi mai potrivite pentru diverse aplicații, uneori contradictorii, inclusiv recuperarea documentelor, analiza lingvistică, citirea ușoară, pronunțarea.

 Sursa sau limba-donator - un sistem poate fi adaptat pentru a romaniza textul dintr-o anumită limbă sau o serie de limbi sau pentru orice limbă dintr-un anumit sistem de scriere. Un sistem specific limbii păstrează în mod tipic funcții de limbă precum pronunțarea, în timp ce cel general poate fi mai bun pentru catalogarea textelor internaționale.
 
 Țintă sau limbă-receptor - majoritatea sistemelor sunt destinate unui public care vorbește sau citește o anumită limbă (Așa numitele sisteme romanizatoare internaționale pentru textul chirilic se bazează pe alfabete central-europene precum alfabetul ceh și croat.).
 
 Simplitate - alfabetul latin de bază are un număr mai mic de litere decât multe alte sisteme de scriere, digrame, diacritice sau caractere speciale trebuie folosite pentru a le reprezenta pe toate în scriptul latin. Acest lucru afectează ușurința creării, stocării și transmiterii digitale, reproducerii și citirii textului romanizat.
 Reversibilitatea - posibilitatea restaurării originalului din textul convertit. Unele sisteme reversibile permit o versiune simplificată ireversibilă.

Transliterare

Transcriere

Sisteme de romanizare 
 Pentru limba chineză:
 pinyin
 Wade-Giles
 Pentru limba japoneză:
 Hepburn

Romanizare (lingvistică)
Ortografie
Număr real

Mulțimea numerelor reale este alcătuită din mulțimea numerelor pozitive și negative, cu oricâte zecimale (inclusiv cu un număr infinit de zecimale neperiodice). Numerele reale sunt definite intuitiv ca fiind acele numere care sunt în corespondență unu-la-unu cu punctele de pe o dreaptă infinită: axa numerelor. 

Termenul de "număr real" a apărut ulterior noțiunii de "număr imaginar". Numerele reale pot fi raționale sau iraționale, algebrice sau transcendente, pozitive sau negative. Numerele reale iraționale pot fi aproximate prin șiruri de numere raționale prin aproximație diofantică cu o eroare prin lipsă de 10-n.

Simbolul mulțimii numerelor reale este R (sau alternativ, ). Este o mulțime nenumărabilă.

Abordarea axiomatică 

Fie R mulțimea numerelor reale. Atunci:

 Mulțimea R, împreună cu operațiile de adunare și înmulțire formează un corp . 
 Corpul R este ordonat, adică există o relație de ordine totală ≥ pe R astfel încât, pentru orice x,y și z din R, avem:  
 dacă x ≥ y atunci  x + z ≥ y + z; 
 dacă x ≥ 0 și y ≥ 0 atunci xy ≥ 0. 
 Ordinea este Dedekind-completă, adică, orice submulțime nevidă S a lui R care are margine superioară în R are o cea mai mică margine superioară (numită supremum) în R.

Ultima proprietate diferențiază mulțimea numerelor reale de cea a numerelor raționale. De exemplu, submulțimea numerelor raționale cu pătratul mai mic decât 2 are o margine superioară rațională (de ex. 1,5), dar nu are o cea mai mică margine superioară rațională, pentru că rădăcina pătrată a lui 2 nu este număr rațional.

Se poate demonstra că numerele reale sunt definite exact de proprietățile de mai sus. Mai exact, date fiind două corpuri ordonate Dedekind-complet R1 și R2, există un unic izomorfism de corpuri între R1 și R2, ceea ce ne permite să privim cele două corpuri ca pe același obiect matematic.

Referințe

Bibliografie 
 Richard Dedekind, Essays on the Theory of Numbers, Courier Dover Publications, 1963, ISBN 0-486-21010-3
 William Andrew Coppel, Number Theory: An Introduction to Mathematics, Springer, 2006, ISBN 0-387-30529-7
Funcție continuă

În analiza matematică, o funcție se numește continuă într-un punct dacă o modificare mică a argumentului în jurul punctului dat produce o modificare mică a imaginii funcției și, mai mult, se poate limita oricât de mult variația valorii funcției prin limitarea variației argumentului. O funcție care este continuă în fiecare punct al domeniului de definiție se numește simplu funcție continuă.

Păstrând limbajul intuitiv, o funcție este continuă dacă graficul acesteia nu are întreruperi sau "rupturi".
Dacă o modificare mică a argumentului poate produce un salt (o ruptură) în graficul funcției,se zice că funcția este discontinuă, sau că are una sau mai multe discontinuități.

Continuitate într-un spațiu metric 
Dacă , unde X și Y sunt submulțimi ale unor spații metrice (de exemplu, ), funcția f se numește continuă în punctul  dacă pentru orice valoare  există un  astfel încât , să aibă loc , unde  reprezintă distanța din spațiul metric X, iar  reprezintă distanța din spațiul metric Y.

Echivalent, f este continuă într-un punct de acumulare  dacă  (f este continuă într-un punct dacă limita sa în acel punct (de acumulare) există și este egală cu valoarea funcției în acel punct).

Nu se poate formula continuitatea unei funcții într-un punct în care funcția nu este definită; dar într-un punct din domeniul său de definiție ce nu este punct de acumulare al domeniului său de definiție (adică un punct izolat), orice funcție este continuă.

O funcție se numește discontinuă într-un punct dacă nu este continuă în acel punct. Un punct în care funcția nu este continuă se numește discontinuitate a funcției.

O discontinuitate poate exista fie pentru că funcția are un "salt" (limita funcției sau cel puțin una din limitele laterale există, dar este diferită de valoarea funcției) - o astfel de discontinuitate se numește de primă speță, fie pentru că funcția nu are limită în acel punct -- discontinuitate de speța a doua.

Exemple:

este continuă în toate punctele cu excepția lui 0 unde are o discontinuitate de prima speță.

este continuă în toate punctele cu excepția lui 0 unde are o discontinuitate de speța a doua. De notat că această funcție este un exemplu de funcție Darboux care nu este continuă.

Continuitatea funcțiilor reale 
Definiția 1.
Fief o funcție definită pe  și   
Se spune că funcția f este continuă în punctul  dacă pentru orice  astfel încât oricare ar fi  cu proprietatea  se respectă relația:   

Definiția 2
Se spune că funcția  este continuă în punctul  dacă pentru orice șir  convergent către  șirul valorilor funcției  converge către 

Definiția 3.
Spunem că funcția f definită pe o vecinătate a punctului  este continuă în  dacă f are limita în punctul  și dacă această limită este egală cu

Vezi și 
 Limită a unei funcții
 Derivată

Bibliografie 
 Gh. Sirețchi, Analiză matematică, Editura didactică și pedagogică.

Funcții matematice
Analiză matematică
Topologie
René Jeannel

René Jeannel (n. 23 martie 1879, Paris - d. 20 februarie 1965, Paris) a fost un zoolog francez pasionat de entomologie și speologie, prieten și coleg al lui Emil Racoviță. În 1920 a venit împreună cu Racoviță la Cluj, unde au întemeiat Institutul de Speologie, primul de acest fel din lume. Tot aici a fost numit profesor de biologie generală la Facultatea de Științe. În 1928 a fost ales membru de onoare al Academiei Române (1928). Ulterior a fost profesor la Muzeul Național de Istorie Naturală din Paris.

A fost printre primii savanți care au admis realitatea derivei continentale, deși în acea perioadă nu putea încă fi demonstrată geologic, deoarece Geneza faunelor terestre (titlul monumentalei sale lucrări, apărută în 1940) nu putea fi biogeografic explicată decât prin despărțirea continentelor actuale dintr-o masă continentală unică, conform ipotezei lui Alfred Wegener. În activitatea sa entomologică, René Jeannel s-a ocupat îndeosebi cu studiul lepidopterelor, alcătuind o colecție cu fluturi din jurul Clujului și Bucureștiului, și al coleopterelor, specialitatea sa de bază, alcătuind o colecție uriașă de micro-coleoptere la Muzeul Național de Istorie Naturală din Paris.

Referințe

Vezi și 
 Emil Racoviță
 Institutul de Speologie „Emil Racoviță”

Legături externe 
 40 de ani de la moartea principalului colaborator al lui Emil Racoviță

Imagini 

Nașteri în 1879
Decese în 1965
Membri de onoare din străinătate ai Academiei Române
Institutul de Speologie
Profesori universitari francezi
Speologi francezi
Zoologi francezi
Biologi din secolul al XX-lea
Apulum (dezambiguizare)

Apulum poate fi:
 Alba Iulia
 Castrul roman Apulum
 Apulum Alba Iulia, companie producătoare de ceramică
 FC Unirea Alba Iulia, numită și Apulum Alba-Iulia, echipă de fotbal
 Apulum, ziar din județul Alba
Ecuație diferențială

În matematică, o ecuație diferențială este o ecuație pentru o funcție necunoscută de una sau mai multe variabile; ea are forma unei relații între funcția însăși și un număr de derivate ale sale de diferite ordine. Ecuațiile diferențiale au un rol important în formularea cantitativă a problemelor din știință și tehnică.

O ecuație diferențială ordinară determină dependența funcției necunoscute de o singură variabilă și conține doar derivate în raport cu această variabilă. O ecuație cu derivate parțiale se referă la o funcție de mai multe variabile și conține derivate parțiale.

Software 

 Maple: dsolve
 Xcas: desolve(y'=k*y,y)

Note

Legături externe
Ecuație

În matematică, o ecuație este o propoziție logică ce stabilește o relație între două expresii matematice care sunt egale (o identitate) doar pentru anumite valori ale variabilelor implicate în acestea (sau chiar pentru nici o valoare). Valorile variabilelor pentru care egalitatea este adevărată poartă numele de soluții. Propozițiile matematice care definesc ecuațiile pot avea o valoare de adevăr: adevărul (dacă au cel puțin o soluție) sau falsul (dacă nu au soluție).

Ecuațiile pot apărea la nivel elementar, în operațiile aritmetice elementare, când cere se cere inversarea unei operații, de exemplu de adunare a unor numere naturale, prin scădere, de exemplu cât adunat cu 3 dă 8.

De exemplu:

este o identitate, care este adevărată pentru orice valoare a variabilei x, în timp ce

este o ecuație algebrică (fiind simultan și una polinomială) de grad doi (întrucât necunoscuta sau variabila este la puterea a doua), ale cărei soluții sunt x = 2 și x = 3. (Pentru soluțiile unei astfel de ecuații, care se numește ecuație de gradul doi, există o formulă standard de rezolvare, prezentată în manualele de algebră:
)

În sensul discuției de față, literele de la începutul alfabetului, cum ar fi a, b, c, ... sunt considerate constante, în timp ce literele de la sfârșitul alfabetului, x, y, z, ... sunt de obicei variabile. Astfel, pentru a rezolva o ecuație, acele valori ale variabilelor care sunt soluții trebuie exprimate în funcție de constantele care apar în ecuație. Această convenție a fost inițiată de Descartes.

Noțiunea de ecuație poate apărea în legătură cu orice operație matematică (ce constituie o structură matematică). Operația unui grup (sau monoid) poate fi efectuată repetitiv, permițând folosirea exponenților numerici întregi pentru indicarea numărului termenilor identici ai operației repetate. Folosirea exponentului permite folosirea noțiunii de logaritm, sub formă de logaritm discret.. 

Ecuațiile pot fi folosite in calculul unor mărimi.

Diferite tipuri de ecuații 
 Ecuații algebrice
 Ecuații transcendente
 Ecuații diferențiale
 Ecuații integrale
 Ecuații cu derivate parțiale

Note

Bibliografie 
, Manuale de algebră pentru liceu, anii 1986 - 2012

Legături externe 

Algebră
Vila Franca do Campo

Vila Franca este un oraș în Portugalia în sudtul insulei São Miguel din estul Azore. Are o populație de 11 150 (date din 2001).

Populație: 11 150 (2001)
Area: 142,95 km²
Densitate: 78/km²
Cod poștal: 9???

Vezi și: Listă de orașe din Portugalia

Orașe din Portugalia
Cuirasatul rusesc Potiomkin

Potiomkin (Потёмкин în rusă, pronunțat aproximativ Pa-'tiom-chin), numele întreg: Kniaz Potiomkin Tavriceski (Князь Потемкин Таврический) a fost un cuirasat (Броненосец) al flotei Mării Negre a Rusiei. A fost construit la  șantierul naval Nikolaev începând cu anul 1898 și a fost lansat la apă în anul 1904. A fost botezat astfel în onoarea lui Grigori Alexandrovici Potiomkin, o personalitate militară din secolul al XVIII-lea.

Vasul a fost făcut faimos de Revolta de pe crucișătorul Potiomkin, o rebeliune a echipajului împotriva ofițerilor despotici, rebeliune care a avut loc în iunie 1905  (în timpul Revoluției ruse din 1905).

După revoltă, vasul a fost predat autorităților românești, care au returnat cuirasatul guvernului rus. În octombrie 1905, vasul a fost rebotezat Panteleimon (Пантелеймон). În aprilie 1917 vasului i s-a schimbat numele în Potiomkin-Tavriceski (Потемкин-Таврический) din nou, pentru ca în mai să se schimbe din nou numele în Boreț za svobodu (Борец за свободу - Luptătorul pentru Libertate). În 1918 a fost capturat de germani, apoi recapturat de Rușii Albi. În aprilie 1919, intervenționiștii l-au sabordat în portul Sevastopol, ca să nu cadă în mâinile bolșevicilor. După Războiul civil din Rusia, Potiomkin a fost scos de pe fundul mării și a fost demontat datorită distrugerilor ireparabile pe care le suferise.

Caracteristici generale 

 Tonaj: 12 500 tone
 Viteză: 29,6 km/h (16 noduri)
 Armament: 4 tunuri x 305 mm (12 țoli) în două turele, 16 tunuri x 152 mm (6 țoli), 14 tunuri x 75 mm (3 țoli),  diferite tunuri de calibru mic, 5 tuburi lansatoare de torpile x 380 mm.
 Echipaj: 730 ofițeri și trupă.

Legături externe 

Battleship "Kniaz Potemkin Tavricheskiy"
Panteleimon

Potiomkin
Revolte ale marinarilor
Cuirasate
Cuirasate rusești
Epave în Marea Neagră
Nave de război
Nave militare
Sculptură

Sculptura este o artă a volumelor în spațiu care încearcă să atingă coarda sensibilă a persoanelor umane prin expunerea spațială a diferite obiecte reale, tridimensionale. Perceperea obiectelor tridimensionale poate avea loc atât vizual cât și pe cale tactilă. Aparent, sculptura se adresează văzului, dar în realitate această formă de artă se adresează, mai ales, tactilului. Din păcate, nu poate fi atinsă întotdeauna o sculptură, așa cum ar fi firesc, dar se pot compensa cu ușurință convențiile sociale de privire de la distanță a pieselor de sculptură prin vedere, ce are remarcabila proprietate de a transmite la creier și tridimensionalitatea obiectelor, întrucât vederea umană este stereoscopică.

Despre sculptori și modul în care ei s-au exprimat sculptând, în sensul ideii „clasice” de sculptură, folosind materiale naturale precum lutul, piatra și lemnul, precum și despre sculptorii moderni și contemporani, care adaugă noi fațete noțiunii de sculptură, prin folosirea unor materiale inedite, criticii de artă plastică au scris numeroase studii de specialitate.

Tipuri de sculptură 
 Altorelief
 Basorelief
 Relief
 Sculptura în piatră
 Statuie
 Statuie ecvestră

Vezi și 
 Sculptura în piatră
 Sculptura în nisip
 Sculptura în gheață

Legături externe

 Sculptura in Bizant, 26 mai 2008, Charles Delvoye, CrestinOrtodox.ro
 Sculptura in Bizant, 29 mai 2008, Charles Delvoye, CrestinOrtodox.ro
 Sculptura religioasa bizantina, 29 mai 2008, Charles Delvoye, CrestinOrtodox.ro
 Sculptura intre secolele IX-XIII, 11 iunie 2008, C. Delvoye, CrestinOrtodox.ro
 Sculptura în arta bizantină, 26 iunie 2008, C. Delvoye, CrestinOrtodox.ro
 Sculptura in lemn , Arta Maramureseana si sculptura locala