alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Szojuz–23

A Szojuz–23 (7K-T/A9) (oroszul: Союз 23) szovjet háromszemélyes, kétszemélyessé átalakított szkafanderes személyszállító, szabványos rendszerben épített Szojuz űrhajó. Az űrhajó vitte volna a harmadik legénységet a Szaljut–5 űrállomásra.

Küldetés
A küldetést 14 naposra tervezték, de több technikai probléma miatt félbeszakították a program végrehajtását.

Jellemzői
Központi tervező iroda CKBEM (OKB-1, ОКБ-1), most OAO RKK Energiya im. SP Korolev. Az űrhajót kis átalakítással emberes programra, teherszállításra és mentésre (leszállásra) tervezték.

1976. október 14-én a bajkonuri űrrepülőtér indítóállomásról egy Szojuz hordozórakéta (11А511U) juttatta Föld körüli, közeli körpályára. Az orbitális egység pályája 89,5 perc, 51,6 fok hajlásszögű, elliptikus pálya-perigeuma 239 kilométer, apogeuma 269 kilométer volt. Hasznos tömege  kilogramm. Szerkezeti felépítését tekintve megegyezik aSzojuz–14 napelemtáblák nélküli változatával. Összesen 2 napot, 6 percet töltött a világűrben, 32 alkalommal kerülte meg a Földet.

A felszálláskor olyan erős volt a szél, hogy majdnem működésbe lépett a fellövést félbeszakító automatika. Az elért keringési pálya magassága alacsonyabb volt a tervezettnél. Erőteljes űzemanyag-fogyasztás felhasználásával hajtottak végre pályamódosítást. Ráadásul elromlott a megközelítéshez szükséges radar elektronikája, ami meghiúsította az automatikus dokkolást.

Október 16-án belépett a légkörbe, a leszállás hagyományos módon – ejtőernyős leereszkedés – történt. A szovjet űrkutatás történetének eddigi egyetlen vízre szállását hajtotta végre.

Az űrhajó nem rendelkezett napelemekkel, csak akkumulátorokkal, az újonc űrhajósok minden nélkülözhető energiafogyasztót kikapcsoltak és a hideg kabinban, szkafanderbe öltözve várták, hogy az űrhajó kedvező pozícióban érkezzen a leszálláshoz. A fékezőrakéták rendben működtek, de a leszállás körzetében az erős szél eltérítette a leszállókabint, ami Celinográdtól 121 km-rel délnyugatra érkezett meg a Tengiz-tó jegére, ami beszakadt alatta. A külső hőmérséklet -22 °C, a levegő ködös volt. A kabin hőmérséklete rohamosan csökkent. A mentést hátráltatta, hogy éjszaka volt és nem állt rendelkezésre megfelelő eszköz a kabin kiemelésére, amit csak másnap reggel tudtak megtenni. A tó sekély volt, így a kabin nem süllyedt el, a nyomáskiegyenlítő szelepen pedig friss levegő tudott beáramlani.

Személyzet 
 Vjacseszlav Zudov parancsnok
 Valerij Rozsgyesztvenszkij fedélzeti mérnök

Tartalék személyzet 
 Viktor Vasziljevics Gorbatko parancsnok
 Jurij Nyikolajevics Glazkov fedélzeti mérnök

Jegyzetek

Források 
 Almár Iván: Űrhajózási Lexikon – 1981. Akadémia Kiadó/Zrínyi Katonai Kiadó 
 Tim Furniss, David J. Shayler: Praxis Manned Spaceflight Log 1961-2006, Springer, 2007,

Külső hivatkozások 
 
 
 
 
 
 
 

Szojuz 7K–T/A9
Szojuz-042
Szojuz–22

A Szojuz–22 (oroszul: Союз–22) a szovjet Szojuz 7K–TM űrhajó repülése.

Küldetés
A Szojuz–22 repülése jelentősen eltért a korábbiaktól. Az űrrepüléshez használt Szojuz 7K–TM típusú űrhajót eredetileg a Szojuz–Apollo-programhoz készítették tartalék űrhajónak. Napelemtáblákkal volt felszerelve. Nem rendelkezett dokkolóberendezéssel, helyére kamerák voltak szerelve.

Jellemzői
Központi tervező iroda CKBEM <= Центральное конструкторское бюро экспериментального машиностроения (ЦКБЕМ)> (OKB-1 <= ОКБ-1>, most OAO RKK Energiya im. SP Korolev <= ОАО РКК Энергия им. С. П. Королёва> – Központi Kísérleti Gépgyártási Tervezőiroda). Az űrhajót kis átalakítással emberes programra, teherszállításra és mentésre (leszállásra) tervezték.

1976. szeptember 15-én a Bajkonuri űrrepülőtér indítóállomásról egy Szojuz hordozórakéta (11А511U) juttatta Föld körüli, közeli körpályára. Az orbitális egység pályája 89.3 perces, 64.8 fokos hajlásszögű, elliptikus pálya-perigeuma  kilométer, apogeuma  kilométer volt. Hasznos tömege  kilogramm. Akkumulátorait az űrállomás napelemei által tartották üzemi szinten. Összesen 7 napot, 21 órát, 52 percet és 17 másodpercet töltött a világűrben. Összesen  alkalommal kerülte meg a Földet.

A szolgálati ideje alatt kipróbálták a szovjet-NDK fejlesztésű MKF-6 spektrozonális fotokamerát. A dokkoló szerkezet helyére helyezték a műszerrekesz modult. A kamera segítségével a Szovjetunió és az NDK területét, a Holdat, a légkört valamint a szürkületi horizontot rendszeresen fotózták. Az előírt napirendi programok között szerepeltek navigációs, csillagászati, műszaki, légkörkutatási, földfotózási, földmegfigyelési, orvosi és biológiai kutatási feladatok. A Vszpiska (magyar: felvillanás) kísérletben speciális szemüveggel vizsgálták a fényeffektusokat. A Roszt (magyar: növekedés) kísérletsorozatban mikroorganizmusok, Crepisz (pipacslevelű zörgőfű) növényi magvak és halikrák súlytalanságban történő növekedését vizsgálták. A békalencse nevű növény növekedést a repülés különböző időszakaiban, antibiotikus állapotból aktivizálták. Kukoricamagokat csíráztattak.

Szeptember 23-án belépett a légkörbe, a leszállás hagyományos módon – ejtőernyős leereszkedés – történt, Celinográd városától 150 kilométerre értek Földet.

Személyzet
(zárójelben a repülések száma a Szojuz–22-vel együtt)
 Valerij Fjodorovics Bikovszkij (2) űrhajós parancsnok
 Vlagyimir Akszjonov (1) fedélzeti mérnök

Források 
 
 Tim Furniss, David J. Shayler: Praxis Manned Spaceflight Log 1961-2006, Springer, 2007,

További információk
 
 
 
 
 
 
 

Szojuz 7K–TM
Szojuz-041
Szojuz–21

A Szojuz–21 (oroszul: Союз 21) szovjet háromszemélyes, kétszemélyessé átalakított szkafanderes személyszállító, szabványos rendszerben épített Szojuz űrhajó. Az űrhajó vitte az első űrhajósokat a Szaljut–5 űrállomásra.

Küldetés
Feladata a sokkabinos űrállomás egységeinek: zsilipkamra, lakókabin, vezérlőfülke, laboratórium beüzemelése, berepülése. Az előírt napirendi programok között szerepeltek navigációs, csillagászati, műszaki, légkörkutatási, földfotózási, földmegfigyelési, orvosi és biológiai kutatási feladatok.

Jellemzői
Központi tervező iroda CKBEM <= Центральное конструкторское бюро экспериментального машиностроения (ЦКБЕМ)> (OKB-1 <= ОКБ-1>, most OAO RKK Energiya im. SP Korolev <= ОАО РКК Энергия им. С. П. Королёва> – Központi Kísérleti Gépgyártási Tervezőiroda). Az űrhajót kis átalakítással emberes programra, teherszállításra és mentésre (leszállásra) tervezték.

1976. június 6-án a bajkonuri űrrepülőtér indítóállomásról egy Szojuz hordozórakéta (11А511U) juttatta Föld körüli, közeli körpályára. Az orbitális egység pályája 89,7 perces, 51,6 fokos hajlásszögű, elliptikus pálya-perigeuma  kilométer, apogeuma  kilométer volt. Hasznos tömege 6570 kilogramm. Akkumulátorait az űrállomás napelemei által tartották üzemi szinten. Összesen 49 napot, 6 órát, 23 percet töltött a világűrben, 790 alkalommal kerülte meg a Földet.

A dokkolás automatikus megközelítéssel, majd kézi vezérléssel történt. Az űrhajósok 8 órát aludtak, 3 órát tornáztak, 11 órát dolgoztak, és 2 órát személyes szabadidőként használhattak. A laboratórium az elmúlt űrprogramokban használ és bevált eszközökkel volt felszerelve. A szolgálatot befejezve, a kutatási program eredményeit átrakodva a leszálló kabinba, befejezték az űrállomás lezárást, majd megkezdték a leszállási műveleteket.

Augusztus 24-én levált az űrállomásról, majd belépett a légkörbe, a leszállás hagyományos módon – ejtőernyős leereszkedés – történt, Kokcsetav városától 200 kilométerrel délnyugatra értek Földet.

Személyzet 
 Borisz Volinov parancsnok
 Vitalij Mihajlovics Zsolobov fedélzeti mérnök

Tartalék személyzet 
 Vjacseszlav Dmitrijevics Zudov parancsnok
 Valerij Iljics Rozsgyesztvenszkij fedélzeti mérnök

Mentő személyzet 
 Viktor Vasziljevics Gorbatko parancsnok
 Jurij Nyikolajevics Glazkov fedélzeti mérnök

Források 
 
 Tim Furniss, David J. Shayler: Praxis Manned Spaceflight Log 1961-2006, Springer, 2007,

További információk 
 
 
 
 
 

Szojuz 7K–T/A9
Szojuz-040
Szojuz–20

A Szojuz–20 (oroszul: Союз 20) szovjet háromszemélyes, kétszemélyessé átalakított szkafanderes személyszállító, szabványos rendszerben épített Szojuz űrhajó, űrhajósok nélkül repült. A harmadik dokkolás és a 37 repülés volt a Szojuz-programban.

Küldetés
Folyamatos átalakítások (új számítástechnikai rendszer, híradástechnikai eszköztár, pályakorrekciókat segítő gázfúvókák), próbák (Koszmosz, Szojuz) után hosszabb világűri terhelésnek vetették alá. Automatikus üzemmódban sikeresen dokkolt a Szaljut–4 űrállomással. Összekapcsolódva, három hónapos biológiai programot hajtott végre.

Jellemzői
Központi tervező iroda CKBEM <= Центральное конструкторское бюро экспериментального машиностроения (ЦКБЕМ)> (OKB-1 <= ОКБ-1>, most OAO RKK Energiya im. SP Korolev <= ОАО РКК Энергия им. С. П. Королёва> – Központi Kísérleti Gépgyártási Tervezőiroda). Az űrhajót kis átalakítással emberes programra, teherszállításra és mentésre (leszállásra) tervezték.

1975. november 17-én a bajkonuri űrrepülőtér indítóállomásról egy Szojuz hordozórakéta (11А511U) juttatta Föld körüli, közeli körpályára. Az orbitális egység pályája 89.1 perces, 51.6 fokos hajlásszögű, elliptikus pálya-perigeuma  kilométer, apogeuma  kilométer volt. Hasznos tömege  kilogramm. Szerkezeti felépítését tekintve a Szojuz–15 napelemtáblák nélküli változatával megegyező. Akkumulátorait az űrállomás napelemei által tartották üzemi szinten. Összesen 90 napot, 11 órát és 46 percet töltött a világűrben,  alkalommal kerülte meg a Földet.

A biológiai kísérletek végrehajtásához kutatótartályában teknősöket, drosophilákat, mikroorganizmusokat és mintegy 20-féle magasabb rendű növényt (kukorica, zöldség és babfélék magvait, kaktuszokat, gladióluszhagymákat) helyeztek el. Új típusú manőverezőképességét felhasználva négy pályakorrekció végrehajtásával jutott dokkolási pályára. 500 métertől az űrhajó 1 méter/szekundum sebességgel közelítette meg az űrállomást.

1976. február 26-án földi parancsra levált az űrállomásról, majd belépett a légkörbe, a leszállás hagyományos módon – ejtőernyős leereszkedés – történt, Arkalik városától 56 kilométerre északra ért Földet.

Források

További információk 
 
 
 
 

Szojuz 7K–T/A9
Szojuz-039
Szepesváry Tamás

Szepesváry Tamás (Budapest, 1931. május 26. – Budapest, 1992. március 7.) tudományos könyvtáros, rendszerszervező informatikus, az ELTE Tanárképző Főiskolai Kar (ELTE TFK) tanszékvezető főiskolai tanára. Síklaky István és Virághalmy Ferenc munkatársa, a Csittvári krónika szerkesztője, terjesztője.

Bibliográfia 
 Az olvasószolgálat: referensz munka a szakkönyvtárakban. Budapest, 1982
 Referáló és indexelő szolgáltatások a természettudományi és műszaki információs rendszerekben. Budapest, 1979
 Tudományos tájékoztatás: tájékoztatási kiadványok és szolgáltatások tipológiája. Budapest: Nemzeti Tankönyvkiadó, 1992
 Az információs és könyvtáros szakemberképzés fejlesztése. Német-holland-magyar közös kutatási program a TEMPUS támogatásával. = Könyvtári Figyelő. 1(37.) 1991. 2. sz. 206-209. p.
  Az európai információs szakemberképzés és Magyarország. Felzárkózás vagy távolodás. = Könyvtári Figyelő. 1989. 35. évf. 5-6. sz. 545-554. p.
 Az információforrás és -közvetítés stúdium összehasonlító vizsgálata. = Tudományos és Műszaki Tájékoztatás. 39. évf. 1992. 5. sz. 221-225. p.
 A XIX. Országos Tudományos Diákköri Konferencia Humán Tudományok Szekciója : 1989. április 5-8.: a dolgozatok szerzői kivonatai / [szerk. Szepesváry Tamás]. Budapest : ELTE, 1989.

Források

Külső hivatkozások 
 Glatz József: Előszó a „Csittvári Krónika – anno 1952” tervezett kiadásához

Magyar könyvtárosok
Magyar informatikusok
Magyar egyetemi, főiskolai oktatók
1931-ben született személyek
1992-ben elhunyt személyek
Szojuz–19

A Szojuz–19 a Szojuz–Apollo-program szovjet Szojuz 7K–TM típusú űrhajója volt.

A Szojuz-19 egy szovjet kétüléses, emberes űrhajó volt a Szojuz sorozatból, amely első nemzetközi űrrepülését az amerikai Apollo űrhajóval való randevúval teljesítette. 1975. július 15-én indították a Szojuz-Apolló közös kísérleti repülési projekt részeként. A repülés során a 7K-TM Szojuz űrhajó egy speciális módosítását használták az újonnan kifejlesztett APAS-75 dokkolóegységgel és beépített napelemekkel, amelyeket a korábbi, orbitális állomásokra irányuló űrhajószállító küldetéseken (a Szojuz-12-től, 1973-tól) még nem szereltek be.

Repülési paraméterek 
 Jármű súlya – 6790 kg
 Orbitális dőlésszög – 51,78 (51,79)°
 A pálya periódusa – 88,53 (88,92) perc
 Perigeum – 186,5 (222,1) km
 Apogeum – 222,1 (226,6) km

Szojuz-033
Szojuz 7K–TM
Aiszóposz-regény

Az Aiszóposz-regény Aiszóposz ógörög meseíró regényes életrajza.

Létrejötte 

Fokozatosan jött létre, különböző korszakokban, különböző személyek írták, bővítették; ennek megfelelően több, egymástól eltérő változatban maradt fenn.  

Legismertebb változatát a 14. században adta közre a bizánci Maximosz Planudész, az aiszóposzi mesék bevezetőjeként.

Szerkezete 
 
A mű első része Aiszóposz szamoszi rabszolgaéveit és felszabadítását tárgyalja, a második Aiszóposz babilóniai és egyiptomi útját írja le, majd Aiszóposz halála következik Delphoiban. 

A szinte önálló történetek sorozatából álló regény egyes részei minden bizonnyal a nagy meseíró valóságos életén alapulnak, más részük azonban kitaláció vagy kimondottan mesés elem. A valós és képzeletbeli részek elválasztása szinte lehetetlen.

Irodalom
 Világirodalmi lexikon (Budapest, Akadémiai Kiadó) I. kötet 118. oldal
 Niklas Holzberg (Hrsg.): Der Äsop-Roman. Motivgeschichte und Erzählstruktur. Classica Monacensia 6. Narr, Tübingen 1992, 
 P. Marc: Die Überlieferung des Äsopromans. In: Byzantinische Zeitschrift 19 (1910), S. 383-421
 Ben E. Perry: Studies in the Text History of the Life and Fables of Aesop. Philological monographs of the American Philological Association 7. Haverford, Penn. 1936
 Anton Wiechers: Aesop in Delphi. Beiträge zur klassischen Philologie 2. Hain, Meisenheim 1961

További információk 
 Eredeti szövegek 

Ókori görög irodalom 
Ókori irodalmi művek
Alcimus Ecdicius Avitus

Avitus Alcimus Ecdicius vagy Vienne-i Avitus (kb. 460 – 518. február 5.) késő római keresztény író. Előkelő családból származott, 494-ben Vienne (Frank Birodalom) püspöke lett. Katolikus hitre térítette az ariánus Sigismundud trónörököst és a burgundiai uralkodóház több tagját.

Tevékenységét és írásaiban fennmaradt szellemiségét leginkább az ariánusok elleni harc jellemezte. Irodalmi hagyatéka nyolcvanhat levelet, köztük komoly teológiai értekezéseket foglal magában, amelyekben elsősorban a monofizitizmus és a szemipelagianizmus ellen foglalt állást. Harmincnégy homíliájából mindössze három maradt fenn, ezek egyike a Libelli de spiritualis historiae gestis V. (Az üdvtörténet eseményeiről írt öt könyvecske) című költeménye. Ebben feldolgozza a teremtéstörténetet, a bűnbeesést, a vízözönt, s a kereszténység előképeként értelmezi az Egyiptomból való kivonulást, valamint Mózes és a fáraó történetét.

Fuscina szerzetesnőhöz írta a szüzesség erényét dicsőítő elbeszélő költeményét, amelyet a Lucifer alakját megjelenítő, az elveszett paradicsom első irodalmi feldolgozásaként tartanak számon. Ezt dolgozta fel később John Milton Elveszett paradicsom (Paradise Lost) című eposzában, és ez inspirálta Madách Imre Az ember tragédiáját is.

Verseire a jó szerkesztés és a tiszta latinság jellemző, prózai alkotásai azonban már magán viselik a hanyatlás jeleit. Avitus védelmezte a pápai tekintélyt is, híres kijelentése szerint: ha kétségbe vonják, hogy a pápa a világ pápája, nem a püspök, de a püspökség inog meg.

Művei 

 Libelli de spiritalis historiae gestis V.
 I. De origine mundi
 II. De originali peccato
 III. De sententia Dei
 IV. De diluvio mundi
 V. De transitu maris rubri
 De laude virginitatis
 Epistulae

Források

Középkori írók
6. századi püspökök
Gall szentek
A 460-as években született személyek
518-ban elhunyt személyek
Međurić

Međurić (régi magyar neve Vasmegyericse) falu Horvátországban, Sziszek-Monoszló megyében. Közigazgatásilag Kutenyához tartozik.

Fekvése 
Sziszek városától légvonalban 44, közúton 57 km-re, községközpontjától 15 km-re keletre, Novszkától 20 km-re északnyugatra az Ilova és a Pakra folyók között fekszik.

Története 
Međurić területe már a középkorban lakott volt. Itt állt Vasmegyericse mezővárosa, melyet a határában található gazdag régészeti lelőhelyek is igazolnak. A Bijela-pataknak a Pakra folyóba való torkolásánál levő magaslaton található a Podbrdalje régészeti lelőhely, ahol számos középkori eredetű cseréptöredék került elő. A Bijela-patak feletti Ribnjačke Njive és Ribnjački Lug lelőhelyeken szintén nagy mennyiségű középkori cseréptöredéket találtak. Mindhárom lelőhelyet a Zágráb - Lipnik vasútvonal szeli ketté. Területén állott egykor Megyericse vára, melyet valószínűleg a Megyericseiek építtettek. 1403-ban Zsigmond elkobozta és másoknak adta. 1448-tól a Marótiaké. 1497-ben a Drágffyakkal eszközölt csere révén lett a Kanizsai család örökjogú birtokává. A mezőváros és a vár a 16. században a török hódítás következtében pusztult el.

A mai település karlócai békét követően a horvát lakosság betelepítésével keletkezett. A falu 1773-ban az első katonai felmérés térképén „Dorf Medjurich” néven szerepel. A településnek 1857-ben 369, 1910-ben 932 lakosa volt. Pozsega vármegye Novszkai járásához tartozott. Ebben az időszakban a könnyebb megélhetés reményében a Monarchia csehországi és felvidéki területeiről nagy számú cseh és szlovák lakosság telepedett le itt, akik idővel többségbe kerültek. 1918-ban az új szerb-horvát-szlovén állam, majd később Jugoszlávia része lett. A II. világháború idején a Független Horvát Állam része volt. A háború után a béke időszaka köszöntött a településre, enyhült a szegénység és sok ember talált munkát a közeli városokban. 1991-ben lakosságának 43%-a cseh, 43%-a horvát, 11%-a szlovák volt. 1991. június 25-én a független Horvátország része lett. A településnek 2011-ben 485 lakosa volt.

Népesség

Nevezetességei  
Megyericse középkori vára Banova Jaruga mellett északkeletre a mai Međurić területén állt. Branko Nadilo szerint némi nyomai még maradtak.

Jegyzetek

Források 
Kutenya város hivatalos oldala 
Kutenya község kulturális látnivalói 
Kutenya község rendezési terve 
Branko Nadilo: Védelmi építmények a Monoszló-i (Moslavina) vidékén – A Građevinar építészeti folyóirat 56. évfolyamának (2004.) 10. számában.
Az első katonai felmérés térképe (1763-1787)

További információk 
Kutenya város információs portálja 
Kutenya város információs portálja 
A kutenyai turisztikai iroda honlapja 

Sziszek-Monoszló megye települései
Összehasonlító vallástudomány

Az összehasonlító vallástudomány a vallástudomány egy szakterülete, mely a világ vallásai közös témáinak és fogalmainak értelmezési különbségeit vizsgálja. Ez a szakterület a leírt történetek megvizsgálásával igyekszik értelmezni vallásos szóképeket és változatos módszerekkel próbálja a különböző vallási hagyományok közötti lehetséges közvetlen kulturális kapcsolatokat feltárni.

Szakterületek

A fő világvallások 
 A világvallások összehasonlítása

Buddhizmus
A buddhizmus és a dzsainizmus
A buddhizmus és a hinduizmus
A buddhizmus és a keleti vallások
A buddhizmus és a kereszténység
A buddhizmus és az iszlám
Gautama Buddha a világvallásokban

Hinduizmus
A hinduizmus és a buddhizmus
A hinduizmus és a dzsainizmus
A hinduizmus és az iszlám
A hinduizmus és a kereszténység

Iszlám
Az iszlám és a buddhizmus
Az iszlám és a hinduizmus
Az iszlám és a kereszténység
A zsidóság és az iszlám

Kereszténység
A kereszténység és az iszlám
A kereszténység és a zsidó vallás
A kereszténység és a buddhizmus
A kereszténység és a hinduizmus
A kereszténység és a keleti vallások

Egyéb
 Túlvilág
 Etika (vallás)
Fundamentalizmus

Egyértelműsítő lapok
Teremtés (egyértelműsítő lap)

Kapcsolódó szócikkek 
Vallás

Külső hivatkozások
2nd International Online-Conference "Comparative Religion: from Subject to Problem" 
Academicinfo.net
Rutgers University

össze
Varasd vármegye

Varasd vármegye (horvátul: Varaždin, Varaždinska županija, németül: Komitat Warasdin, szlovákul: Varaždínska župa) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság déli területein. Területe 1991 óta Horvátország része.

Földrajz
A vármegye területének nagy része dombság, csak északi részén található a Dráva folyó síkság. Északról a Magyar Királyság Zala vármegye, keletről szintén a Magyar Királyság Somogy vármegyéje, délről Belovár-Kőrös és Zágráb vármegyék, nyugatról pedig Stájerország határolta.

Történelem
A vármegye területe a 12. században lett a Magyar Királyság része, mert ekkor jött létre a magyar-horvát perszonálunió. 1526-tól a Habsburg Birodalom része volt. 1918-tól Jugoszlávia, majd 1991-től a független Horvátország része.

Lakosság
A vármegye összlakossága 1910-ben 307.010 személy volt, ebből:
 300.033 horvát (97,72%)
 2.384 szerb (0,77%)
 1.172 német (0,38%)
 1.095 magyar (0,35%)

Közigazgatás
A vármegye nyolc járásra volt felosztva 1917-ben:
 Ivánci járás, székhelye Ivánc (horvátul: Ivanec)
 Klanyeci járás, székhelye Klanyec (horvátul: Klanjec)
 Krapinaszentmiklósi járás, székhelye Krapinaszentmiklós (horvátul: Krapina)
 Ludbergi járás, székhelye Ludberg (horvátul: Ludbreg)
 Pregradai járás, székhelye Pregrada (horvátul: Pregrada)
 Újmarofi járás, székhelye Újmarof (horvátul: Novi Marof)
 Varasdi járás, székhelye Varasd (horvátul: Varaždin) törvényhatósági jogú város
 Zlatari járás, székhelye Zlatar (horvátul: Zlatar)

Horvát-Szlavónország vármegyéi
Gyászmagyarok

A Képes krónika szerint a 955. évi augsburgi csata után a legyőzött magyarokat a szász seregek megölték, hét harcos kivételével. Őket fülüket levágva megcsonkították és megalázásként gyalog indították útnak, hogy legyen, aki figyelmeztetésként elviszi a vereség hírét hazájukba. Nevezték őket a gyászmagyaroknak, gyászvitézeknek, gaz magyaroknak és magyarkának is, megvetésként, amiért nem haltak meg a többiekkel. Minden vagyonukat elvesztették és sátorról sátorra járva, koldusként kellett járniuk az országot, sőt, még unokáik is koldusok voltak. Rajtuk állítólag I. István könyörült meg, és Esztergom Szentlázár nevű külvárosának Szent Lázár kolostorába helyezte őket. Innentől kezdve Szent Lázár szegényeinek nevezték a gyászmagyarokat.

A történet ebben a formában valószínűleg legenda. A hét mágikus, szent szám, így nem feltétlenül jelenti a harcosok valódi létszámát. Nagy győzelmek után megcsonkítva elengedett hírmondók sokszor előfordultak a történelemben, de nem tudható biztosan, hogy ezt a szokást valóban alkalmazták-e Augsburgnál. Annyi biztos, hogy a meggazdagodni nem tudó veteránok énekmondóként járták az országot, így a krónikában eredetileg szereplő „gyak” nem biztos, hogy gyászt jelent, egyes elméletek feltételezése szerint inkább „diák”ot, kóbor énekest.

Szent Lázár szegényei egy Európa-szerte elterjedt, leprások ápolásával foglalkozó rend tagjai voltak, így a név nem illethette kizárólagosan a gyászmagyarokat.

Külső hivatkozások 
Kalandozások kora
Tóth Béla:Mendemondák
Jókai Mór: A magyar nemzet története regényes rajzokban

Irodalom 
 László Gyula: 50 rajz a honfoglalókról (Móra ferenc Könyvkiadó, 1982.)
 Révai nagy lexikona

A magyarok története az államalapításig
Virághalmy Géza

Virághalmy Géza (Budapest, 1932. április 21. – 2019. október 18.) magyar fizikus, csillagász. 2021-ben kisbolygót neveztek el róla.

Életrajza   
Az Eötvös Loránd Tudományegyetemen végzett 1955-ben. 1954-től 1971-ig Országos Mérésügyi Hivatal tudományos munkatársa, majd főmunkatársa és csoportvezetője. 1957 és 1971 között annak az Optikai és Fotometriai Laboratóriumnak vezetője, amelyet a Candela magyarországi bevezetéséhez, etalonok képzésére és ipari fénymérő eszközök vizsgálatára ő hozott létre. Feladata volt többek között még a színmérések és reflexiós színetalonok kidolgozása, ipari színmérők vizsgálata, a Magyarországon gyártott vagy forgalmazott optikai eszközök típusvizsgálata, fotondetektorok és képátalakítók intenzitás- és fáziskontraszt-vizsgálata. Közreműködött több magyar és nemzetközi szabvány készítésében.

1961-től az MTA Csillagászati Kutatóintézetében levelező aspiráns csillagászati polarimetria témában.

1971-től 1999 végéig az MTA Csillagászati Kutatóintézet igazgatóhelyettese. Erre az időszakra esett az általa épített piszkéstetői 1m-es RCC teleszkóp építése (Carl Zeiss Jena), egy kétcsatornás csillagászati polariméter, valamint több integráló rendszerű és impulzusszámláló fotométer megépítése (UBV és UBVRI rendszerek). 1973-tól online számítógép vezérelt mérésadatgyűjtő rendszerek kialakításával és folyamatos korszerűsítésével, a piszkéstetői obszervatórium Rb frekvenciasztandardon alapuló időalapjának kialakításával foglalkozott. 2000. január 1-jétől az MTA Konkoly Thege Miklós Csillagászati Kutatóintézete igazgatójának tanácsadója műszaki ügyekben.

Felesége Körtvélyessy Katalin, zenetanárnő. Négy lány és két fiú édesapja.

Hosszabb tanulmányútjai
Deutsches Amt für Messwesen, Berlin, 1958
Mengyelejev Intézet, Leningrád, 1960
Bureau International des Poids et Measures, Párizs, 1968
Observatoire de Lyon, Saint Genis Laval és Observatoire de Haute Provence, St. Michael de l'Observatoire, 1974
Asztrofizikai Obszervatórium, Bjurakan, 1980 – 1989 között több alkalommal

(Az MTA Konkoly Thege Miklós Csillagászati Kutatóintézetének weblinkje alapján)

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Szeidl Béla – Virághalmy Géza: UBVRI photometry of AE Ursae Maioris at Konkoly Observatory, 1974-1998. In: Communications from the Konkoly Observatory of the Hungarian Academy of Sciences, 98. Budapest, 2000.
 New Observations of the Pulsating DA White Dwarf G117-B15A
 Dézsi Gyula – Fillinger László – Virághalmy Géza: Színetalonok képzése In: Mérésügyi Közlemények, 1968/1-2. 34-36. p.
 Astronomy & Astrophysics Juni 4, 2005.
 Föld és Ég. A Tudományos Ismeretterjesztő Társulat csillagászati-űrkutatási és földtudományi folyóirata, XI. évfolyam 1-12. szám. Budapest, 1976.
  https://www.csillagaszat.hu/hirek/kariko-katalin-es-tobb-magyar-csillagasz-is-kisbolygot-kapott/

1932-ben született személyek
2019-ben elhunyt személyek
Budapesten született személyek
Magyar fizikusok
Magyar csillagászok
Magyarok, akikről kisbolygót neveztek el
Kempelen Béla

Kempeleni és kismagyari Kempelen Béla (Budapest, 1874. június 21. – Budapest, 1952. augusztus 27.) családtörténetíró, heraldikus, genealógus, újságíró.

Életpályája
Édesapja kismagyari Kempelen Géza (1844-1902), királyi tanácsos, pénzügyi titkár, édesanyja bernátfalvi és földvári Földváry Adeline (1849-1877). Apai nagyszülei az Egerben lakó kismagyari Kempelen Radó (1814-1892), királyi pénzügyi tanácsos, és Brudermann Ágosta (1819-1890) voltak. Anyai nagyszülei bernátfalvi és földvári Földváry János (1811-1884), Heves megyei főispáni helytartó, és bernátfalvi és földvári Földváry Róza voltak. Dédapja Kempelen Károly (1771-1822), aki fogalmazó volt az udvari kamaránál, és fia volt a híres Kempelen Farkas tudósnak.

Budapesten jogot végzett és 1906-ig a közigazgatásban dolgozott. 1897-től szolgabíró volt Zsadányban, 1902 és 1906 között Göncön. 1902-től újságíróként is működött. Megvált a hivatalától, címertannal és családtörténettel foglalkozott. Ő volt a nagykanizsai Zalai Közlöny felelős szerkesztője 1924 és 1926 között, majd az Országos Társadalombiztosító Intézetnél (OTI) dolgozott 1927-től 1934 szeptemberéig. Írásai számos napilapban és irodalmi vagy szakmai hetilapban láttak napvilágot. Családtörténeti és címertani művei forrásértékűek.

Magyar nemes családok című művében Nagy Iván hiányait akarta pótolni, de nem javította ki a hibáit, csak a családok számát növelte. 120 ezer nemesi családról akart írni, ebből mintegy 40 ezer sikerült. Többnyire közli a nemességszerzés időpontját és a nemeslevél lelőhelyét. Messze felülmúlta a Nagy Ivánnál szereplő 10-12 ezer családot, de tudományos igényesség tekintetében messze elmarad tőle.

Művei
 A nemesség. Útmutató az összes nemességi ügyekben. Genealógiai és heraldikai kézikönyv (Budapest, 1907)
 reprint kiadás: Nemzeti Örökség kiadó, Budapest, 2012
 Magyar nemesi almanach. Az 1867–1909-ben magyar nemességre, bárói, grófi, hercegi méltóságra emelt családok (Bp., 1910)
 Magyar nemes családok (I-XI. kötet, Bp., 1911-1932) 
 reprint kiadás: Nemzeti Örökség kiadó, Budapest, 2011–2017
 A magyar nemes családok címerei (I., Bp., 1914)
 Csonka-Magyarország compass-szerű helységnévtára (Bp., 1922)
 Magyar Nemesi Évkönyv I. (Bp., 1923)
 Nagykanizsa r. t. város címtára (Nagykanizsa, 1926)
 Magyar nemesi családkönyv. Budapest, 1927
 Magyar főrangú családok (Bp., 1931)
 reprint kiadás: Nemzeti Örökség kiadó, Budapest, 2015
 Magyar zsidó és zsidóeredetű családok (I-III., Bp., 1937-1939)
 reprint kiadás: Makkabi Kiadó, Vác, 1999
  Családkönyv. I. Nemes családok, polgárcsaládok (Bp., 1940)
 reprint kiadás: Nemzeti Örökség kiadó, Budapest, 2020,

Források
 
 Kempelen Béla. Magyar Életrajzi Index. Petőfi Irodalmi Múzeum. Hozzáférés ideje: 2015. november 17.

További információk

Jegyzetek

Magyar genealógusok
Magyar történészek
1874-ben született személyek
1952-ben elhunyt személyek
Budapesten született személyek
Magyar újságírók
Magyar heraldikusok
Magyar jogászok
Újlak (egyértelműsítő lap)

Újlak, település Horvátországban
 Újlak, település Romániában, Hargita megyében
 Újlak, (Budaújlak vagy Óbuda-Újlak) Budapest városrésze a II. és a III. kerületben
 Abaújlak, Borsod-Abaúj-Zemplén megye
 Alsóújlak, Vas megye
 Balatonújlak, Somogy megye
 Bodzásújlak (szk. Novosad), Szlovákia, Kassai kerület, Tőketerebesi járás
 Felsőújlak (ném. Neusiedl bei Güssing), Ausztria, Burgenland tartomány, Németújvári járás
 Fertőújlak Sarród község része
 Kaposújlak, Somogy megye
 Kisújlak Románia, Beszterce-Naszód megye
 Kisújlak (szk. Nová Vieska pri Bodrogom), Szomotor része, Szlovákia, Kassai kerület, Tőketerebesi járás
 Nyitraújlak (szk. Veľké Zálužie, korábban Újlak), Szlovákia, Nyitrai kerület, Nyitrai járás
 Sárosújlak (szk. Údol), Szlovákia, Eperjesi kerület, Ólublói járás
 Szamosújlak, Szabolcs-Szatmár-Bereg megye
 Tiszaújlak (ukr. Вилок), Ukrajna, Kárpátalja, Nagyszőlősi járás
 Zalaújlak, Zala megye

Történeti földrajz
 Újlak, Fancsika, ma Debrecen városrésze
 Újlak, középkori falu, Tihany

lásd még: Újlak elfoglalása
Vas vármegye története

Vas vármegye (, ) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság dunántúli részében. Területét Magyarország, Ausztria és Szlovénia között osztották fel. Székhelye Vasvár, majd Szombathely volt. 2023-tól ismét ez Vas megye hivatalos elnevezése.

Földrajza 
A vármegye területe két részre osztható: keleti, kisebb része a Kisalföld, vagy a Pozsonyi-medence része, valamint nyugati része, amely az Alpokhoz tartozik. A vármegye legfontosabb folyói a Rába és a Lapincs.

Északról Sopron vármegye, keletről Veszprém vármegye, délről Zala vármegye, nyugatról pedig Ausztria határolta.

Története 
A vármegyét Szent István király hozta létre az államalapítás és a királyi vármegyerendszer megszervezése idején Vasvár központtal.

Néhány községét, például Sinnersdorf (Határfalva vagy Pinkahatárfalu, ma Kramarovci, Szlovénia), Oberwaldbäuern stb. a középkor folyamán Stájerország bekebelezte, bár rájuk a vármegye továbbra is igényt formált. Nyugati részét 1922-től Ausztria, délnyugati részét pedig 1920-tól a Szerb-Horvát-Szlovén Királyság területéhez csatolták, bár a déli részén 1919-ben megpróbálták kialakítani az ún. Vendvidéki Köztársaságot, amit a terület magyar, majd szerb megszállása követett. 1950-ben a vármegye magyarországi területe kiegészült Sopron vármegye egy részével, illetve Veszprém és Zala vármegyék kaptak területéből. Szintén 1950-ben a vármegye neve hivatalosan megyére, majd 2023-ban ismét vármegyére változott.

Lakossága 
A vármegye összlakossága 1891-ben 390 371 személy volt, ebből:
 197 389 (50,6%) magyar
 125 526 (32,2%) német
 47 080 (12%) vend (szlovén)
18 197 (4,7%) horvát
A vármegye összlakossága 1910-ben 435 793 fő, ebből:

 247 985 (56.9%) magyar
 117 169 (26.9%) német
 54 036 (12.4%) vend (szlovén)
 16 230 (3.7%) horvát

Közigazgatás 

A vármegye a következő tíz járásra volt felosztva az állandó járási székhelyek kijelölésétől (1886):
 Celldömölki járás, székhelye Celldömölk (a neve Kiscelli járás, székhelye pedig Kiscell volt ennek Nemesdömölkkel történt egyesüléséig, 1903-ig)
 Felsőőri járás, székhelye Felsőőr
 Körmendi járás, székhelye Körmend
 Kőszegi járás, székhelye Kőszeg (rendezett tanácsú város)
 Muraszombati járás, székhelye Muraszombat 
 Németújvári járás, székehelye Németújvár
 Sárvári járás, székhelye Sárvár
 Szentgotthárdi járás, székhelye Szentgotthárd
 Szombathelyi járás, székhelye Szombathely (rendezett tanácsú város)
 Vasvári járás, székhelye Vasvár

Jegyzetek

Források 
Csánki Dezső 1894: Magyarország Történeti Földrajza a Hunyadiak korában – Vasvármegye.
Borovszky Samu: Magyarország vármegyéi és városai. Vas vármegye (1898)
Palatinus József 1911: Vasvármegyei nemes családok története - nemes családok. Szombathely.
Herényi István 1987: A középkori Vas vármegye genealógiája. Magyar Személynévi Adattárak 80.
1910. évi népszámlálás 1.

Kapcsolódó szócikkek 
 Vas megye

Vas
I. Jóannész trapezunti császár

I. Jóannész vagy Axuch Jóannész (), (1215 körül – 1238?) trapezunti császár 1235-től 1238-ig, a Nagy Komnénosz cím birtokosa.

Élete 
A birodalmat megalapító I. Alexiosz és Axukhaina Teodóra császárné idősebb fia. A sógorát, nővérének a férjét követte a trónon. Uralma rövid és eseménytelen volt, korai halálát egy lovaspóló közben elszenvedett baleset következtében szenvedte el. Fiát, Jóannikioszt kolostorba zárták – egyes források szerint rövid ideig uralkodott, mielőtt lemondott és visszavonult volna a szerzetesi létbe – így Jánost  öccse, I. Manuél követte a trapezunti trónon.

Kapcsolódó szócikkek 
Trapezunti császárok családfája

Trapezunti császárok
Janos
Az 1210-es években született személyek
Az 1230-as években elhunyt személyek
Marsz–96

A Marsz–96 (időnként Marsz–8-nak is nevezték) orosz űrszonda, melynek célja a Mars kutatása volt. Sok különbség volt a Marsz–8 és a korábbi szovjet Marsz szondák között. A Marsz–8 inkább egy különálló program volt. A szonda penetrátorokat és leszállóegységeket is magával vitt. A műszerek építésében részt vettek magyar szakemberek is. 1996. november 16-án indították Proton hordozórakétával a bajkonuri űrrepülőtérről. Indításkor a 4. rakétafokozat hibája miatt a szonda nem tudott elindulni a Mars felé, és visszatért a földi légkörbe. A Csendes-óceánba csapódott be.

Marskutató űrszondák
Pozsega vármegye

Pozsega vármegye (horvátul: Požega, Požeška županija, szlovákul: Požecká župa) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság déli részén. Területe jelenleg Horvátországhoz tartozik.

Földrajz 
A vármegye területének északi része hegység, délen a Száva folyó széles síksága volt. Északról Verőce vármegye, keletről Szerém vármegye, délről Bosznia tartomány, nyugatról pedig Belovár-Kőrös vármegye és Zágráb vármegye határolta.

Történelem 
A vármegye területe a honfoglalás során került magyar fennhatóság alá, majd az államalapítással betagozódott a magyar vármegyerendszerbe.
Nevét először 1200 körül Anonymus Gesta Ungaroruma említette, ebből következtetve annyi bizonyos, hogy a vármegye és a várispánság a 12. században már megvolt.
Innen származik a Szapolyai-család, I. János magyar király ősei.

1526 és 1699 között az Oszmán Birodalom része volt, majd a Karlócai béke értelmében részben a Szlavón bánság, részben a Katonai Határőrvidék részeként visszakerült a magyar korona fennhatósága alá, de gyakorlatilag Habsburg irányítás alá került. Az 1868-as horvát-magyar kiegyezés értelmében a magyar fél végleg lemondott a területre vonatkozó történelmi jogairól, ezzel és a Határőrvidék polgárosításával az autonóm Horvát-Szlavónország közigazgatásának része lett.

1918-tól a vármegye területét a Szerb-Horvát-Szlovén Királysághoz csatolták. A II. világháború alatt a vármegye területe az usztasa Horvátországhoz tartozott, majd 1945-től újra Jugoszláviához ezen belül a horvát tagköztársasághoz. 1991-óta a független Horvátország része.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1910-ben 265 272 személy volt, ebből:
 142 616 horvát (53,76%)
 66 783 szerb (25,17%)
 16 462 magyar (6,20%)
 13 143 német (4,95%)
 3 352 szlovák (1,26%)
 2 888 ruszin (1,08%)

Közigazgatás 
A vármegye hat járásra volt felosztva:
 Bródi járás, székhelye Bród (horvátul: Slavonski Brod)
 Daruvári járás, székhelye Daruvár (horvátul: Daruvar)
 Pekerszerdahelyi/Pakraci járás, székhelye Pakrác (horvátul: Pakrac)
 Pozsegai/Pozsegavári járás, székhelye Pozsega (horvátul: Požega)
 Újgradiskai járás, székhelye Újgradiska (horvátul: Nova Gradiška)
 Újvári/Novszkai járás, székhelye Újvár (horvátul: Novska)

Horvát-Szlavónország vármegyéi
Szlavónia
Filofax

A brit filoFAX cég tradicionálisan bőrbe kötött határidőnaplókat gyárt, belül hat szétpattintható gyűrűvel – így a belső lapok könnyen cserélhetőek.

A név az angol „file of facts” (tények aktája) rövidítéséből származik. A termék a cég nevét viseli az 1921-es alapítástól kezdve. A filoFAX céget először az Egyesült Államokban székelő DayRunner cég vásárolta meg, mely kevésbé kifinomult, de hasonló terméket gyártott, majd később a brit Letts tulajdonába került.

Külső hivatkozások
 A cég honlapja 

Az Egyesült Királyság cégei
Beszterce-Naszód vármegye

Beszterce-Naszód vármegye (románul Comitatul Bistrița-Năsăud, németül Komitat Bistritz-Nösen, latinul: Comitatus Bistriciensis et Nasodiensis) közigazgatási egység volt Magyarország erdélyi részében 1876 és 1920, majd 1940 és 1945 között. Területe ma Románia része.  Székhelye Beszterce volt, de fontos települése volt még Naszód is.

Földrajz
Területének teljes részét a Keleti-Kárpátok hegység csoportjai foglalták el. Egyike volt a Magyar Királyság leghegyesebb vármegyéinek. Legfontosabb folyója a Beszterce. Északról Máramaros vármegye, keletről Bukovina osztrák tartomány és Románia, délről Csík vármegye, Maros-Torda vármegye és Kolozs vármegye, míg nyugatról Szolnok-Doboka vármegye határolta.

Története
1876-ban alakult Beszterce vidéke és Naszód vidéke, valamint Doboka vármegye és Belső-Szolnok vármegye egyes részeinek összevonásával.

1920-tól a vármegye Románia részévé vált. A második bécsi döntés értelmében 1940-ben a vármegye  visszakerült Magyarországhoz, ekkor Budatelke és környéke is ide került, ami 1920 előtt Kolozs vármegye Nagysármási járásához tartoztak. 1944 végén szovjet-román megszállás alá került.

A második világháború után újra Románia része lett. Jelenleg az egykori vármegye területének nagy része a romániai Beszterce-Naszód megye része, Kosna és Radnalajosfalva pedig Suceava megyéhez tartozik.

Lakosság
 A lakosság száma 1880-ban 95 017 volt. Közülük 3 540 magyar (3,73%), 23 113 német (24,33%), 62 048 román (65,30%) anyanyelvű volt.

1910-ben a vármegyének összesen 127 843 lakosa volt, ebből:
 87 564 (68,49%) román
 25 609 (20,03%) német
 10 737 (8,42%) magyar

Közigazgatás
A 20. század elején a vármegye négy járásra volt felosztva:
 Besenyői járás, székhelye Beszterce (rendezett tanácsú város)
 Jádi járás, székhelye Jád
 Naszódi járás, székhelye Naszód
 Óradnai járás, székhelye Óradna

Hivatkozások

Források 

Beszterce-Naszód vármegye
Brassó vármegye

Brassó vármegye (románul: Comitatul Brașov) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság erdélyi részében. Magyarország egyik legkisebb vármegyéje, az erdélyi szászok kulturális központja volt. Területe ma Romániához tartozik. Keletről Háromszék vármegye, nyugatról pedig Fogaras vármegye és Nagy-Küküllő vármegye határolta. Központja Brassó volt.

Földrajz
Az egykori Brassó vármegye teljes területe hegység és hegyközi medence, folyóvölgy. A vármegye területének nagy részén a Persányi-hegység és a Bodzai-havasok egy része volt található. Jelentős déli hegykerete egyben határhegy is volt Románia felé. Ezek nyugatról keletre haladva: a Bucsecs egy része, a Keresztényhavas, a Nagykőhavas, a Lóhavas és a Csukás. Legfontosabb folyója az Olt. Főbb  folyóvizei még a Tatrang és a Barca patakai.

Történelem
Brassó régiót a 12. században alapították a betelepülő németek. 1876-ban vált a régió vármegyévé, amikor Erdély közigazgatása jelentősen megváltozott.

Lakosság 
A lakosság száma 1880-ban 83 929 volt. Közülük 23 948 magyar (28,53%), 26 579 német (31,67%), 29 250 román (34,85%) anyanyelvű volt.

1910-ben a vármegye összlakossága 101199 személy volt, ebből 33 886 (35,5%) román, 31 191 (32,6%) magyar, 29 415 (30,8%) német.

Közigazgatás

Járások 
A vármegye községei fennállása alatt mindvégig az alábbi három járáshoz voltak beosztva:
 Alvidéki járás, székhelye Földvár
 Felvidéki járás, székhelye 1894-ig Feketehalom, azután Brassó
 Hétfalusi járás, székhelye Hosszúfalu

Város 
A vármegyéhez egyetlen város tartozott, a megyeszékhely Brassó, melynek rangja rendezett tanácsú város volt, emellett törvényesen használta a történelmi szabad királyi városi címet is.

Hivatkozások

Források 

Brassó vármegye
Csanád vármegye

Csanád vármegye (németül: Komitat Tschanad, latinul: Comitatus Chanadiensis) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság alföldi részében. A vármegye területe nagyobbrészt jelenleg is Magyarországhoz, kisebbrészt Romániához tartozik. Központja Makó volt.

Földrajz
Csanád vármegye egykori területének legnagyobb része síkság, keleten néhol dombok is találhatóak. Legfontosabb folyói: délen a Maros, északon a Száraz-ér (a Holt-Maros egyik ága). Csanád vármegye a Magyar Királyság egyik legtermékenyebb mezőgazdasági területe volt.

Északról Békés vármegye, keletről Arad vármegye, délről Torontál vármegye, nyugatról pedig Csongrád vármegye határolta.

Történelem
Csanád vármegye nevét Csanád vezérről, Ajtony legyőzőjéről kapta. Területe a megalapítás korában a mainál sokkal nagyobb volt, magába foglalta Temes, Torontál, Arad, Krassó, Keve és a későbbi Csanád vármegyéket. A török hódoltság időszakától eltekintve megszakítás nélkül magyar fennhatóság alatt állt, 1918-ban a vármegye  egésze román megszállás alá került, és bár a románok az egész vármegyére igényt formáltak, csak Nagylak és környéke került a trianoni békeszerződés következtében Romániához.

Az el nem csatolt rész 1923-ban egyesült Torontál vármegye és Arad vármegye Magyarországon maradt részeivel, így jött létre Csanád, Arad és Torontál k.e.e. vármegye, melynek neve 1945-ben Csanádra egyszerűsödött, majd az 1950-es megyerendezéskor területét felosztották Békés megye és Csongrád megye között. Egy 2017-ben indoklás nélkül hozott országgyűlési határozat alapján 2020. június 4-én Csongrád megye felvette a Csongrád-Csanád megye nevet.

A Romániához csatolt terület ma Arad megye részét képezi.

Lakosság
A lakosság száma 1857-ben  94 443 volt. Közülük 79 443 magyar (98,50%), 850 német (0,33%),4 120 szlovák (1,11%), 96 görög (1,11%) anyanyelvű volt.

A lakosság száma1910-ben a vármegyének összesen 140 007 lakosa volt, így Csanád vármegye területe volt az egyik legsűrűbben lakott a Magyar Királyságon belül. Az etnikai összetétel a következő volt:
 103 242 (73,74%) magyar
 17 274 (12,31%) szlovák
 13 982 (9,98%) román
 3981 (2,84%) szerb
 1182 (0,84%) német 
A magyarok a vármegye minden járásában többségben voltak, kivétel volt a Nagylaki járás, ahol a románok és a szlovákok alkottak többséget. A szerbek a Battonyai járásban éltek, míg a németek elszórtan.

A vármegye lakosságából 71 610 római katolikus, 25 234 kálvinista, 18 384 lutheránus, 4520 görögkatolikus, 16 567 ortodox és 3254 zsidó.

Közigazgatás
1910-ben a vármegye négy járásra volt felosztva:
 Battonyai járás, székhelye Battonya
 Központi járás, székhelye Makó
 Mezőkovácsházi járás, székhelye Mezőkovácsháza
 Nagylaki járás, székhelye Nagylak,
továbbá a megyéhez tartozott még Makó rendezett tanácsú város.

Jegyzetek

Csanád vármegye
Csík vármegye

Csík vármegye (, németül: Komitat Tschik, latinul: Comitatus Csikiensis) Magyarország egyik vármegyéje volt Erdély keleti határán 1876 és 1918, majd 1940 és 1945 között. Székhelye Csíkszereda volt.

Földrajz 
Az egykori Csík vármegye területe túlnyomóan hegyes vidék. Keleti részét a Gyergyói-havasok és a Csíki-havasok foglalják el. Mindkettő túlnyomóan erdős magashegység. Legmagasabb csúcsai a Nagy-Hagymás (1793 m), a Fekete-Hagymás (1771 m) és a Ló-havas (1611 m). E hegycsoportoktól nyugatra három terjedelmes medence terül el, egyik a Gyergyói-medence a volt vármegye északnyugati részében a Maros mindkét partján. A Maros forrásvidékén emelkedő dombok (870 m) ettől elválasztják a Felcsík nevű kisebb medencét, amelyet viszont a csíkszeredai dombok különítenek el az Alcsík síkságától. Mindkét sikság az Olt és mellékfolyói mentén terül el, és együtt alkotják a Csíki-medencét.

Északon Beszterce-Naszód vármegye, nyugaton Maros-Torda vármegye és Udvarhely vármegye, délen Háromszék vármegye, keleten és északkeleten pedig Moldva határolta.

Lakosság 
A vármegye összlakossága 1880-ban  személy volt, ebből 83,7% magyar, 11,6% román, 0,4% német. 1910-ben a népesség  fő volt, melyből 86,4% magyar, 12,4% román és 0,7% német.

Történelme 
A történelmi Csíkszék, beleértve Gyergyó és Kászon fiúszékeket is a Székelyföld egyik közigazgatási egysége volt, melynek sajátos jogállása 1871-ben szűnt meg, az 1876-os megyerendezés során pedig elnevezése is megváltozott, ezzel jött létre Csík vármegye.

Az I. világháború végén, 1918-ban a terület román uralom alá került, amit az 1920-as trianoni békeszerződés tett véglegessé. Az 1940-es második bécsi döntés Csík megyét is Magyarországnak ítélte, de ez az átmeneti helyzet 1944-ben ismét megszűnt.

Románia közigazgatási beosztásának 1968-as reformja során a tartományok helyét ismét megyék vették át, ezek azonban a korábbiaknál nagyobbak voltak. Az ekkor létrejött magyar többségű Hargita megye lényegében az egykori Csík és Udvarhely vármegye területét foglalja magába.

Közigazgatás 
Csík vármegye 1910-ben az alábbi járásokra oszlott:
 Felcsíki járás
 Gyergyószentmiklósi járás
 Gyergyótölgyesi járás
 Kászonalcsíki járás
 Szépvizi járás

E járásokon kívül két rendezett tanácsú város is tartozott hozzá:
 Csíkszereda
 Gyergyószentmiklós

Képek

Hivatkozások

Források

További információk
 

Csík vármegye
Fejér vármegye története

Fejér vármegye (németül: Komitat Weißenburg; latinul: Comitatus Albensis) közigazgatási egység volt a Magyar Királyság dunántúli részében. A mai Fejér vármegye területe nagyrészt átfed vele. Központja Székesfehérvár volt.

Földrajz
Északi részén a Vértes, illetve az ahhoz kapcsolódó dombos vidék, délen a Mezőföld terül el. Fő folyóvizei a Duna, a Séd és a Sárvíz voltak.

Északról Komárom vármegye, keletről Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye, délről Tolna vármegye, nyugatról pedig Veszprém vármegye határolta.

Történelem 
Fejér az egyik legöregebb volt a Magyar Királyság vármegyéi közül, a 11. század elején alapították. A Duna-Tisza közén fekvő egykori Solt-széket, ami azelőtt Fejér vármegye része volt, a 17. században Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye területéhez csatolták. Ezt követően határai évszázadokon át alig változtak.

A második világháború után az 1945-ös megyerendezés során Érdet és környékét Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye területéhez csatolták, az 1950-es megyerendezés során viszont Enyinget és környékét Veszprém megyétől Fejérhez.

Lakosság
1891-ben a vármegyének összesen 222.445 lakosa volt, ebből:
 190.660 (85,7%) magyar
 26.077 (11,7%) német
 2.924 (1,3%) szlovák
 2.103 (0,9%) szerb

Közigazgatás

Járási beosztás 
A vármegye járási beosztása sokszor változott fennállása során, itt csupán vázlatosan mutatjuk be.

18-19. század
A 18. században és a 19. század első felében a megye általában három járásra oszlott, melyek mindegyike  hosszan elnyúlt észak-déli irányban. Nyugatról keletre a következő volt az elnevezésük:
 Sármelléki járás
 Csákvári járás
 Bicskei járás

19. század közepe
A 19. század közepére a megye járási beosztása tagoltabbá vált, hat járásra oszlott:
 Bodajki alsó járás
 Bodajki felső járás
 Csákvári járás
 Sárkereszturi járás
 Rácz-almási járás
 Vaáli járás

1880-as évektől
A megye járási beosztása és a járási székhelyek 1886 után állandósultak és az alábbiak szerint alakultak 1950-ig (zárójelben a székhely):

 Adonyi járás (Adony)
 Móri járás (Mór)
 Sárbogárdi járás (Sárbogárd)
 Székesfehérvári járás (Székesfehérvár)
 Váli járás (Vál), 1948-tól Bicskei járás (Bicske)

Város 
Fejér vármegye területén egyetlen város volt, Székesfehérvár, mely a székhelye volt, és kiváltságai a középkorba nyúlnak vissza. Eleinte szabad királyi város, majd 1876-tól törvényhatósági jogú város volt a jogállása, vagyis tulajdonképpen soha nem tartozott a vármegyéhez.

További információk

Fejér vármegye