alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Orígens del poblament prehistòric a les illes Balears

En la recerca dels orígens del poblament prehistòric a les illes Balears, durant algunes dècades es va mantenir una visió de la primera presència humana a les illes que es basava en 2 pilars bàsics:
La primera ocupació humana de les illes l'havien protagonitzat grups humans amb economies no productores, és a dir, de caçadors recol·lectors. Això es datava a principi del V mil·lenni aC com a molt proper. Aquesta ocupació l'haurien duit a terme pobles amb una cultura epipaleolítica.
A partir de restes de cranis de Myotragus balearicus amb cornamenta tallada artificialment i d'acumulacions de copròlits del mateix animal en assentaments humans datats cap al V mil·lenni aC, es va plantejar la hipòtesi que els primers humans que van arribar a l'illa, a més de caçar aquesta espècie, haguessin assajat pautes per domesticar-la.

Ara, ambdós pilars han demostrat que manquen de base empírica.
Malgrat que s'han detectat episodis seguits de foc forestal amb datacions molt antigues (tot i que controvertides), els indicis assenyalaven una presència humana a l'illa de Mallorca en algun moment imprecís entre el V mil·lenni i el final del IV aC.
En els abrics estudiats, semblava que es donaven indicis d'activitat humana anteriors al desenvolupament de la metal·lúrgia a les illes o, el que és equivalent, una ocupació neolítica.
De tota manera, en datacions més calibrades i contrastades, les primeres restes humanes s'han datat en l'interval 2880-2620 aC, tot i que no es pot descartar que siguin més antigues.
Amb tot, i donat l'estat inicial en què es troben les investigacions d'aquest període, ara es pensa que abans del 3000 aC sols es podria haver donat una fase de freqüentació precolonial, sense assentaments estables (i per tant sense domesticacions).

En aquests moments (2004), el debat científic se centra en l'aprofundiment en els coneixements dels processos de descobriment, exploració, freqüentació i colonització de les illes abans que els primers grups humans que les van poblar comencessin a generar les primeres necròpolis entre 2900 aC i 2600 aC.
Això porta a indagar igualment els motius pels quals les Balears constitueixen els únics territoris insulars on no es detecta una ocupació equivalent a la que correspon a les cultures veïnes continentals: les illes Balears constitueixen una excepció en el context de la Mediterrània central.

Un estudi publicat el 2020, amb mostres d'individus de la Cova del Moro de Mallorca, de la cova 127 de Formentera i de la Naveta dels Tudons de Menorca, conclogué que els habitants de les Balears de l'edat del bronze havien arribat de la península Ibèrica procedents de les estepes eurasiàtiques. Això connectaria aquests pobladors amb els de la península i també els de Sicília, però no amb els de Sardenya, amb els quals no hi ha connexió genètica.

Referències 

Prehistòria a les Illes Balears
Població
Joc d'aguantar la mirada

El joc d'aguantar la mirada és un joc competitiu en què dues persones es miren els ulls mútuament i proven de mantenir l'esguard durant un període més llarg que el del seu contrincant. El joc s'acaba quan un dels participants desvia la vista (volgudament o no) i deixa de mirar els ulls de l'altre. La prohibició de no parpellejar (tot mantenint la vista clavada en els ulls de l'altre) n'és una variant popular, tot afegint-hi un repte físic (a més del psicològic). La majoria d'altres variants es basen en les dues ja descrites, a voltes prohibint gairebé tota altra acció que no sigui mirar (riure, fer ganyotes, assentir, parlar, tocar-se, etc.) i a voltes permetent-ne l'ús com un mètode més per aconseguir la derrota del rival.

Les raons per embrancar-se en un joc de mantenir la mirada són diverses, si bé l'avorriment i el festeig són les més habituals. Com que la mirada d'altri pot suscitar emocions profundes, sovint hom desafia al joc algú de l'altre sexe per qui se sent atret com a pretext per establir una relació emocional - o simplement poder mirar-se algú a qui troben atractiu.

Tot estudiant els efectes del contacte visual entre humans, els científics han realitzat experiments on dos desconeguts de sexe contrari eren tancats dins una habitació i se'ls forçava a mirar-se els ulls mútuament tant com poguessin. L'experiment durà només uns 5 minuts de mitjana per parella, però tot i això després seu hom conclogué que els individus havien adquirit forts lligams emocionals (fins amorosos) amb aquell amb qui haguessin mantingut la mirada, tot i haver-se conegut just abans de començar l'experiment. Per aquesta raó, el joc de mantenir la mirada, i el contacte visual en general, poden ser una eina social important i un mètode d'enfortir la relació entre dos individus.

El joc de mantenir la mirada i els animals 
Una altra manera popular de jugar al joc és fer-ho contra animals (domèstics o no). Aquests són en general contrincants molt més formidables que els humans, sigui en la variant que sigui. Els humans han associat complexos significats socials i culturals al contacte visual, cosa que els pot afeblir la capacitat de mirar els ulls d'algú altre gaire estona. Els animals, per contra, sovint perceben la mirada com un simple repte a la dominació, enfortint la seva resolució de mantenir el contacte visual. Els gats en particular s'embranquen sovint en el joc de la mirada contra humans, tot guanyant-los.

Molts animals tenen múltiples parpelles transparents que els permeten de romandre més estona sense parpellejar (aparentment). Tot i tenir-hi menys tirada que els mamífers, els peixos serien impossibles de guanyar en la variant de "perd qui primer parpellegi", ja que no tenen parpelles.

Vegeu també 
 Comunicació no verbal

Jocs
Fanø

Fanø és la més septentrional de les illes Frisones, situada entre l'illa de Mandø i la península de Skallingen, a l'est de Jutlàndia.

Administrativament pertany a Dinamarca, on constitueix un municipi de la Regió de Syddanmark. També havia format part de l'antic comtat de Ribe. Té una superfície d'uns 56 km² on viuen 3.207 persones (2009).

S'hi pot accedir amb transbordador des d'Esbjerg.

Vegeu també 
 Municipi de Fanø

Enllaços externs 

 Pàgina oficial

Illes Frisones
Illes de Dinamarca
Chengdu

Chengdu o Txengdu (en xinès 成都, en pinyin Chéngdū, en Wade-Giles Ch'eng-tu) és la capital de la província de Sichuan, al sud-oest de la Xina.

Està situada al peu del Tibet oriental, a la vora del riu Min. Els tres sectors de la ciutat es disposen en forma concèntrica: la ciutat imperial, que n'ocupa el centre, i, a continuació, la ciutat nova i la ciutat exterior.

És una de les tres ciutats més poblades de l'oest de la Xina; les altres dues són Chongqing i Xi'an. L'any 2014, l'àrea administrativa tenia 14.427.500 habitants, la població més gran de Sichuan, amb una població urbana de 10.152.632. En el cens de 2010, Chengdu era la cinquena aglomeració més poblada de la Xina, amb 10.484.996 habitants a l'àrea urbanitzada, incloent el comtat de Xinjin i la ciutat de Guanghan de Deyang.

Chengdu es considera una classificació de ciutat "Beta +" (segon nivell global) (juntament amb Barcelona i Washington, DC) segons la Globalization and World Cities Research Network. El 2021, Chengdu va ocupar el lloc 35è a l'índex de centres financers mundials.

Història 
Fa més de quatre mil anys, la prehistòrica cultura de l'edat del bronze de Sanxingdui (三星堆) (4800–3100 aC) es va establir en aquesta regió. La ciutat de Zizhu (紫竹城 : Zǐzhú Chéng) en va ésser un dels primers assentaments. Alguns investigadors creuen que aquesta cultura està relacionada amb la cultura ba de l'oest asiàtic.

Als començaments del , el rei de l'antic Shu mogué la seua capital a la localització actual de la ciutat. Estigué inspirat per l'antiga història del rei Tai de Zhou, avi del rei Wu de Zhou, que també traslladà la seua capital. Després d'això, el rei Shu anomenà la nova ciutat com "Chen Du", que en xinès vol dir "convertida en ciutat".

Després de la conquesta de l'Estat de Shu per la dinastia Qin el 316, una nova ciutat fou fundada pel general Qin Zhang Yi, el qual marcà el començament de l'actual Chengdu. La ciutat fou anomenada Yì Zhōu (益州) durant la dinastia Han.

Liu Bei fundà el regne de Shǔhàn (蜀汉) (220-263) en aquesta ciutat.

Durant la dinastia Tang, els poetes famosos Lǐ Bó (李白) i Dù Fǔ (杜甫) visqueren part de la seua vida a Chengdu. Dù Fǔ construí el conegut "Cǎotáng" (草堂 o cabanya d'herba) en el segon any de la seua quarta estada (759-762). Però l'actual Cǎotáng, més aviat una sumptuosa casa d'estil tradicional, fou inicialment construïda el 1078 en memòria de Dù Fǔ.

Chengdu fou el lloc de naixement del paper moneda en el món (dinastia Song del Nord, cap el 960 aC).

Nadius il·lustres 
 Huang Quan (pintor)
 Su Tong (1937 - 1990) escriptor, Premi Mao Dun de Literatura de l'any 1982.
 Liu Xinwu (1942 -) escriptor, Premi Mao Dun de Literatura de l'any 1985.

Vegeu també 
 Jane Zhang

Galeria d'imatges

Referències

Enllaços externs 

 Web oficial 

Chengdu
Palau Reial de l'Almudaina

El Castell o Palau Reial de l'Almudaina, dit també simplement l'Almudaina, està situat a la ciutat de Palma, al costat de la Seu, i fou la residència històrica dels reis de Mallorca. La seva titularitat i administració corresponen a l'ens públic Patrimoni Nacional, que gestiona els béns de l'estat al servei de la Corona.

El castell recull als seus murs la història de les Illes des dels assentaments megalítics. L'edifici, d'origen romà, és una modificació de la suda musulmana iniciat el 1281, que es va prolongar fins a 1343, durant els regnats de Jaume II, fill de Jaume I el Conqueridor, Sanç I i Jaume III. Antigament, es diu que el rei Jaume II anava cada dia a resar a la seu, ja que es conta que era un home molt religiós. L'Almudaina fou la seu del Regne mallorquí durant el , fins que va passar a Aragó amb Pere IV el 1349.

Referències

Vegeu també 
 Patrimoni Nacional

Enllaços externs 

 L'Almudaina a patrimonionacional.es .
 Visita virtual .
 Revista Ixent Cultural.

Palaus de les Illes Balears
Edificis gòtics de Palma
Districte Centre de Palma
Palaus gòtics
Almudaina
Residències de sobirans de la Corona de Mallorca
Monuments històrics de Palma
Mandø

Mandø és una de les illes Frisones Septentrionals situada entre Fanø i Rømø. Pertany al municipi d'Esbjerg i amb els seus 8 km quadrats és la més petita de les illes frisones daneses que és habitada, tan sols hi viuen unes desenes de persones.

L'illa és accessible per mitjà de dues carreteres que emergeixen amb la marea baixa.

Al cantó oest té una cadena de dunes.

Illes Frisones
Illes de Dinamarca
Illa de Vancouver

Lilla de Vancouver (en anglès Vancouver Island) és una gran illa de la Colúmbia Britànica, a la costa pacífica del Canadà. És la més gran de les illes de la costa oest d'Amèrica, amb 32.134 km², una mica més gran que Catalunya.

Història 
Poblada per tribus índies des de fa uns 8.000 anys, passà a ser objecte de desig de les potències europees (Rússia, Espanya i el Regne Unit) a partir del final del . L'illa va ser ocupada per la Primera Companyia de Voluntaris de Catalunya entre el 1790 i 1794 però, després d'un segle de rivalitats, passà definitivament a control britànic el 1794 per la convenció de Nutka. Un capità anglès, George Vancouver, coordinà la cessió espanyola als britànics i acabà proporcionant el nom actual a l'illa. El nom original fou illa de Quadra i Vancouver. Cal fer notar, però, que la ciutat de Vancouver no és a l'illa de Vancouver, sinó al continent; i que la principal ciutat de l'illa de Vancouver, Victòria, no és a l'illa Victòria (una illa molt més gran situada a l'Àrtic). Victòria és, a més, la capital de tota la Colúmbia Britànica.

Personatges catalans 
És interessant recordar el paper destacat d'alguns catalans a la Colúmbia Britànica.
 Pere d'Alberní i Teixidor
 Salvador Fidalgo i Lopegarcía
 Magí Català i Guasch

Poblament 
L'illa té una població d'unes 750.000 persones (2002). Poc menys de la meitat viuen a Victoria. Altres localitats importants són Nanaimo, Port Alberni, Parksville, Courtenay (Vancouver) i Campbell River.

Economia 
L'economia de l'illa (fora de la zona administrativa de Victòria) està dominada per la indústria forestal, si bé el turisme i la pesca també hi són destacables. Moltes de les explotacions forestals són per fer pasta de paper, i es realitzen en granges d'arbres de segona generació que són serrats en cicles de 30 anys. La tala de boscs verges hi és altament controvertida i suscita l'oposició de grups ecologistes (com és el cas dels de Clayoquot Sound).

Turisme 
L'illa de Vancouver atreu sobretot el turisme de natura. Es destaca com a punt d'observació de cetacis. Des de Victoria surten viatges organitzats amb barca, llanxa i fins i tot vols amb hidroavió per anar a veure balenes. Un punt especialment notable és Tofino, situat a la costa oest, al parc natural de Pacific Rim.
Altres atractius són les excursions pel Rain Forest, sortides amb canoes, la pesca de salmons a Campbell River i visites guiades en busca de l'os negre americà, llúdries marines, foques i lleons marins, entre d'altres.

Referències

Vegeu també 
 Port Alberni.
 Estret de Johnstone.
 Cobble Hill.
 Knight Inlet, fiord de la costa de la Colúmbia Britànica.

Vancouver
Vancouver
Sammu-ramat

Nom assiri de la deïtat Semíramis
 Sammuramat, reina regent d'Assíria, possible origen de la llegenda de Semíramis.
Aland

Aland (Droma), municipi al departament de la Droma (regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, França)
 Illes Åland, part de Finlàndia de la qual constitueixen una regió autònoma 
 Barbara Aland (1937, Hamburg, Alemanya), teòloga i professora alemanya
Lelystad

Lelystad és un municipi de la província de Flevoland, al centre dels Països Baixos. L'1 de gener del 2009 tenia 74.219 habitants repartits sobre una superfície de 765,39 km² (dels quals 532,65 km² corresponen a aigua).

Com la resta de la província, està construïda sobre territori guanyat al mar: pòlders.

Història 
La ciutat va ser fundada el 1967. Fou batejada Lelystad (Ciutat d'en Lely) en honor de Cornelis Lely, promotor del tancament del Zuiderzee per mijtà de l'Afsluitdijk a començaments de , cosa que feu possible l'existència de la Flevoland i per tant de la ciutat.

Burgmestres 
 1980-1996 - Hans Gruijters
 1996-2006 - Chris Leeuwe
 2006- - Margreet Horselenberg

Administració 
El consistori actual, després de les eleccions municipals de 2007, és dirigit per la socialista Margreet Horselenberg. El consistori consta de 35 membres, compost per:
 Partit del Treball, (PvdA) 11 escons
 Partit Popular per la Llibertat i la Democràcia, (VVD) 5 escons
 SP, 4 escons
 Inwonerspartij, 4 escons
 Crida Demòcrata Cristiana, (CDA) 3 escons
 ChristenUnie, 3 escons
 Leefbaar Lelystad, 2 escons
 GroenLinks, 2 escons
 Stadspartij, 1 escó

Galeria d'imatges

Enllaços externs 
 Pàgina de l'ajuntament

Municipis de Flevoland
Å (lletra)

Å o å és una lletra representant una vocal als alfabets chamorro, danès, noruec, suec, istroromanès i való. La lletra Å representa en els alfabets nòrdics el so que en català s'anomenaria "o tancada". Allà però, la lletra pot correspondre a una vocal llarga (en general) o curta (si té dues consonants darrere, en general), distinció que no es fa en català.

La lletra ha estat emprada en les llengües escandinaves des de l'adopció de l'alfabet llatí a l'edat mitjana, en perjudici de les runes. Tot i que fou abandonada pel danès i el noruec per influència de l'alemany i el neerlandès (on sovint les paraules amb "aa" corresponen a escandinaves amb "å", com per exemple: haar en neerlandès, hår en noruec - “cabells” en català-) fou mantinguda pel suec. La lletra fou reintroduïda al noruec el 1917 i al danès el 1948.

En danès i en noruec, "Aa" és considerat equivalent a "Å" (per majúscules; i "aa" per minúscules en lloc de "å"), sobretot si hom escriu en un teclat on Å/å no està disponible. És a més una forma molt comuna en noms antics, siguin geogràfics o de persones. En general, els primers han estat readaptats, però els segons no (vegeu per exemple, el cas d'Ivar Aasen, pare del nynorsk).

En totes tres llengües la lletra es col·loca al final de l'alfabet llatí habitual, si bé en el cas del suec apareix tot just després de la "Z" (precedint Ä i Ö) mentre que en noruec i danès "Æ" i "Ø" la precedeixen, essent-hi la darrera lletra de l'alfabet, que s'acaba amb "...Z, Æ, Ø, Å".

En totes tres llengües escandinaves, å té significat per si mateix, volent dir "rierol". En noruec, és a més una marca de l'infinitiu: å synge -cantar-, å sove -dormir- (en l'estil de l'anglès to: to sing, to sleep).

Vegeu també 
 Æ
 Ä

Referències

Enllaços externs 

 Explicacions sobre grafies escandinaves poc habituals (en anglès)

A
A
Bozen

Bolzano/Bozen (alemany: Bozen, italià: Bolzano, ladí dolomita: Bulsan/Balsan) és la capital del Tirol del Sud, a la regió autònoma de Trentino – Tirol del Sud. Està situada al vessant meridional dels Alps. Limita amb els municipis d'Eppan an der Weinstraße, Karneid, Laives, Deutschnofen, Ritten, Jenesien, Terlan i Vadena.

La població de la ciutat el 2006 era de 99.007 habitants (98.057 habitants el 2005, i de més de 115.000 l'aglomeració urbana). Es troba a 265 m d'altitud, i ocupa una superfície de 52,34 km². La població és de parla italiana en un 73%, alemanya en un 26% i ladina en un 1%.

Bozen, que tradicionalment havia estat territori austríac, pertany a Itàlia des del final de la primera guerra mundial, el 1918.

Personatges il·lustres 
 Josef Mayr-Nusser, màrtir antinazi.
 Lilli Gruber, periodista i eurodiputada
 Siegfried Brugger, polític i diputat
 Josef Rampold, periodista
 Klaus Dibiasi, esportista i campió olímpic
 Romeo Benetti
 Carolina Kostner
 Attilio Brugnoli, aquest compositor mori en aquesta vila
 Tania Cagnotto
 Antonella Bellutti, ciclista
 Sylvio Lazzari, compositor musical.
 Mathias Albani (1621-1673), lutier i intèrpret de llaüt.

Municipis del Tirol del Sud
Jerarquia

Una jerarquia és una ordenació d'elements en què hi ha superiors i subordinats distribuïts en almenys dos estrats, capes o fases diferenciats. S'al·ludeix també a l'estructura vertical d'un sistema, organització o estat de coses. La paraula prové de dos mots en llengua grega antiga: ἱερός hieros "sagrat", i ἀρχή archē "principi".

En política i societat els elements són persones. Així doncs, l'organització jeràrquica n'és la que estableix que n'hi ha de superiors i d'inferiors, sotmeses unes a les altres en un o més nivells, com típicament a l'exèrcit, o en una monarquia, oligarquia, feudalisme, dictadura, democràcia no directa, etc.

Informalment algunes persones al·ludeixen a la jerarquia hom es refereix a les castes privilegiades o persones que manen, com per exemple quan alguns parlen de la jerarquia de l'església o de l'Estat. En aquestes ocasions el terme pot tenir un matís despectiu i autoritari.

Vegeu també 

 Dominació

 Estament
 Sistemàtica

Ontologia
Societat
Aikikai

La Fundació Aikikai és una organització que es va crear el 1940 per Kisshomaru Ueshiba (tercer fill de Morihei Ueshiba) per promoure el desenvolupament de l'aikido.

El seu principal objectiu és classificar, transmetre i donar difusió a l'ensenyament deixat per O Sensei.

Actualment i des de la mort del seu pare, la fundació Aikikai està presidida pel Doshu Moriteru Ueshiba.

El dojo central de l'Aikikai és l'Aikikai Hombu Dojo, situat a Shinjuku, Tòquio.

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina web de l'Aikikai Hombu Dojo
 Associació Cultural Aikikai Catalunya
 Aikikai España

Aikido
Fundacions
Shinjuku
Signe

Signe o símbol, representació d'una idea de manera que aquesta pugui ser percebuda per algun dels sentits
 Signe semiòtic, qualsevol unitat de significat que està en lloc d'una altra (una lletra, un codi, una imatge)
 Signe diacrític, s'utilitza per alterar la pronunciació o el significat d'un mot entre paraules homomorfes o homònimes
 Signe matemàtic, en matemàtiques, pot ser positiu o negatiu i es col·loca davant de la xifra. També es diuen signes a allò amb què s'indiquen les operacions bàsiques: el signe de la suma o de la multiplicació, per exemple.
 Signe lingüístic, en lingüística és sinònim de paraula i té dues parts: el significat o contingut mental associat, i el significant o conjunt de lletres o sons amb els quals es representa. Dins de l'escriptura, és cada una de les unitats gràfiques que s'usen per a transmetre un missatge lingüístic, és a dir, les lletres, els signes de puntuació (comes, punts, parèntesis, etc.) o els diacrítics (accents, dièresis, etc.). D'altra banda, pot usar-se com a sinònim de gest, per això es parla de llenguatge de signes.
 Signe clínic, en medicina senyal objectiu que indica una malaltia concreta, oposant-se als símptomes que poden ser més subjectius
 Signe musical, en música, representació gràfica de les notes d'una partitura
 Signe zodiacal, en l'astronomia, cada una de les tretze constel·lacions del zodíac, de les que 12 són utilitzades en l'astrologia per adequació als mesos de l'any

 Gramàtica Signe, gramàtica simplificada del català publicada el 1962 per Albert Jané i un grup de professors per facilitar l'aprenentatge de la llengua.
Illots de Menorca

La següent taula és d'illots que formen part d'algun dels termes municipals de Menorca i, en el seu conjunt, al territori jurídicament assignat al Consell Insular de Menorca. Tots aquests es troben en les proximitats de l'illa principal.

Notes

Enllaços externs 

 Dades biològiques dels illots de Menorca 

Menorca
Illots de Menorca
Llibre de Josuè

El llibre de Josuè és el sisè de la Tanakh hebrea, i de l'Antic Testament de la Bíblia cristiana. En la Tanakh és el primer llibre dels Profetes, la secció que cobreix la història d'Israel des de la possessió de la Terra Promesa a la Captivitat Babilònica. Les tradicions jueves i cristianes admeten l'autoria del mateix Josuè, el successor de Moisès, qui va dirigir al poble d'Israel en la conquesta de la Terra Promesa, encara que els últims 5 versos hi van ser afegits pel sacerdot Finees. La crítica textual data l'escriptura efectiva del llibre entre els segles VII i VI aC.

Contingut 
El llibre de Josuè conté la història dels israelites des de la mort de Moisès a la mort de Josuè. Després de la mort de Moisès, Josuè, per virtut de la seva designació com a successor de Moisès, va rebre de Déu el manament de travessar el riu Jordà a l'oest, i començar la conquesta de la Terra Promesa. El llibre està dividit en tres parts:
 La història de la conquesta de la terra (seguint el mandat de herem, o anorreament de l'enemic infidel)
 La distribució de la terra a les tribus, amb la designació de ciutats de refugi, la provisió als levites (que com a tribu sacerdotal no van rebre cap territori) i el retorn de les tribus de Rubén, Gad i la meitat de la tribu de Manassès als seus territoris designats a l'est del riu Jordà.
 El comiat de Josuè, i la seva mort.

Anacronismes del Llibre de Josuè 
El llibre de Josuè documenta la conquesta i destrucció en el  de les ciutats de Laquix, Debir i Hazor. Algunes d'aquestes ciutats foren en realitat devastades abans o després del : 
 Jericó fou arrasada en l'edat del bronze (1550 aC).
 La destrucció d'Ai havia ocorregut 600 anys abans.
 L'evidència arqueològica indica que el procés de conquesta de Canaan fou llarg i completat quan David conquerí el bastió jebusita de Jerusalem a inicis del segle X aC

Anàlisi 
El tema principal del llibre és la justícia de Déu amb qui li és fidel: a diferència de les plagues i tribulacions de llibres anteriors, aquí els jueus respecten els manaments divins i per tant reben la seva recompensa, en aquest cas en forma de terres. La terra pot ser, però, font de conflictes, tant entre els mateixos israelites com amb els enemics, amb els quals no es mostra cap pietat. La designació de Josuè com a successor inaugura una dinastia reial i el jurament de fidelitat del seu poble remet a cerimònies de vassallatge o declaració de súbdit.

Referències 

Josuè
Vegetació potencial

Tot ecosistema vegetal presenta una dinàmica vegetal. Una dialèctica entre la degradació i la regeneració, fatalment dirigida sempre vers la consecució de la vegetació més competitiva i per tant més estable de totes. Una vegetació final que s'anomena vegetació potencial. Es considera la vegetació primitiva d'un indret, si el clima i el sòl no han canviat massa.
La vegetació actual d'un indret humanitzat sol ser un complex mosaic entre comunitats transitòries i de restes de vegetació primitiva (fragments de comunitats climàciques i permanents), mosaic que tendeix vers una vegetació uniforme i estabilitzada final semblant a l'antiga vegetació primitiva.

Vegeu també 
 Comunitat climàcica

Ecologia
Alzinar menorquí

L'alzinar menorquí és el bosc més important a Menorca i pertany a l'associació vegetal Cyclamini-Quercetum. Es tracta d'un bosc dens i ombrívol dominat per l'alzina (Quercus ilex), un arbre de 10 a 15 metres d'alçària adaptat a suportar condicions de moderada sequedat. L'interior del bosc és molt humit i està ocupat per gran nombre d'arbusts, que formen un sotabosc dens. Una característica de l'alzinar balear és que el sotabosc no és tan espès com el dels alzinars litorals peninsulars. A més, hi manquen determinats arbusts molts característics d'aquell, com el marfull (Viburnum tinus), a causa d'una forta sequera estiuenca.

La presència del sotabosc crea quatre estrats situats a diferents alçades:
 El superior, el formen les capçades de les alzines.
 L'intermedi té una alçària d'entre 1,5 i 3 metres i està format per l'arbocer (Arbutus unedo), el llampúgol (Rhamnus alaternus), el fals aladern (Phyllirea latifolia) i la mata (Pistacea lentiscus).
 A aquests arbusts s'afegeixen plantes enfiladisses i lianes com l'heura (Hedera helix), els didalets o gavarrera (Lonicera implexa), el gatmaimó (Tamus communis) i la vidalba (Clematis cirrhosa).
 Per sota hi ha un altre estrat de 50 a 100 centímetres d'alçària, format per les cireres de Nadal (Ruscus aculeatus), l'esparreguera (Asparagus acutifolius) i la falguera (Asplenium onopteris), entre altres plantes.

Aquesta superposició de capes fa que arribi molt poca llum al sòl i, per tant, l'estrat herbaci és molt pobre. Entre les escasses herbes que es fan a l'alzinar cal destacar la rapa porquera o patata morenera (Cyclamen balearicum) i Carex halleriana var. bracteosa.

Distribució 
De forma natural ocuparia totes les àrees de l'illa amb sòls profunds i ben formats, però actualment només hi ha alzinars de certa extensió als voltants del Toro. A la resta de l'illa se'n troben petites taques relictuals.

L'acció humana 
Tradicionalment, l'ésser humà ha utilitzat l'alzinar com a lloc de pastura dels porcs i per a l'obtenció de carbó vegetal. L'activitat humana ha provocat l'eliminació de part del sotabosc, i ha donat lloc a un procés d'aridificació que ha permès la invasió de l'alzinar per espècies pròpies dels espais molt il·luminats, com el càrritx (Ampelodesmos mauritanica), els pins blancs (Pinus halepensis), el bruc boal (Erica arborea) en terrenys silícics, o el bruc d'hivern (Erica multiflora) en terrenys calcaris. Es crea així un bosc mixt del qual finalment poden acabar desapareixent les alzines. Queda llavors un pinar que a davall té una marina de bruc en terrenys silícics o una marina de xipell i romaní en terrenys calcaris. Aquest és actualment el tipus de bosc més estès a Menorca.

Geobotànica
Natura de Menorca
Llista d'illots de les Balears i les Pitiüses

Relació d'illots litorals agrupats per cada illa de les Balears i les Pitiüses:

Referències

Enllaços externs 
 Atles de les Illes Balears
 Dades biològiques dels illots de Menorca 

Balears i les Pitiüses
 
Illots de les Balears i les Pitiuses
Illa del Rei

L'Illa del Rei és un illot de 41.177 metres quadrats situat al Port de Maó, davant del Poble des Castell (al sud) i de cala Llonga (al nord), a Menorca. L'illa va ser coneguda llarg temps com l'Illa de Conills. A l'època medieval se li va donar el nom d'Illa del Rei perquè va ser l'indret on va desembarcar el rei Alfons III, l'any 1287, quan va arribar per conquerir l'illa als musulmans. Durant la dominació britànica va ser anomenada Bloody Island (Illa Sanguinolenta) per les seves funcions d'hospital. Va ser on al , els anglesos, que aleshores dominaven l'illa, van construir el seu primer hospital a Maó. L'edifici ocupa una gran part de l'illa i actualment, com l'illa, pertany al Ministeri de Sanitat d'Espanya. En aquest illot es conserven encara les restes d'una basílica paleocristiana del , cosa que mostra que en aquest temps ja estava habitat, i hi ha una sargantana endèmica, la Podarcis lilfordi balearica. L'any 1979 el govern d'Espanya va declarar la basílica i construccions adjacents Monument Històric, Artístic i Arqueològic de Caràcter Nacional. Té dos embarcadors situats oposadament, un al nord, el moll dels Monjos, i un altre més petit al sud. Des de 2021 acull una galeria d'art de Hauser & Wirth.

Basílica paleocristiana 

A l'illa de rei, en 1888, hom va trobar un mosaic de trenta-dos metres quadrats i de colors blancs, blaus i rosats. Es va descobrir per casualitat, mentre es treballava una part de la terra per a dedicar-la a cultivar. El mosaic, que correspon a una basílica paleocristiana, actualment es troba al Museu de Menorca (a Maó), mentre que a l'Illa del Rei romanen les restes d'aquesta construcció.

Antic hospital 
El conjunt arquitectònic que ocupa la major part de l'illot es va construir quan, en 1711, durant la primera dominació britànica, l'almirall anglès John Jennings va manar construir un hospital en aquest indret. L'hospital era del mateix estil que el Royal Hospital Chealsea i que el Greenwich Naval Hospital a Londres, de l'arquitecte Sir Christopher Wren.

Entre 1771 i 1776 es va reparar i reformar però en passar Menorca a mans espanyoles es va desmantellar per a la construcció de la fortificació Sant Felip. En 1784 els espanyols van transformant la capella protestant en catòlica. En 1798 torna a passar a mans dels anglesos, que l'usen novament com a hospital. Des d'aleshores, funcionarà com a hospital militar utilitzat per francesos, estatunidencs i espanyols, que prestarien l'illa a altres països per a tasques diverses.

No va ser fins a 1964 que l'hospital de Maó es traslladaria a Menorca, al carrer Vassall de Maó, per les dificultats que suposava el fet d'haver de traslladar els ferits a l'illa, però la propietat va romandre del govern espanyol.

Bibliografia 
 Pàgina web dAmics de l'Illa de l'Hospital 	
 Article Diari Menorca del 21 de gener de 2009 p. 22

Rei
Geografia de Maó
Port de Maó
Rømø

Rømø és la més meridional de les illes Frisones Septentrionals habitades que hi ha a Dinamarca. Està situada davant la costa est de la península de Jutlàndia, entre Sylt i Mandø. Té una superfície de 130 km² i hi viuen menys de 1000 persones. Administrativament forma part del municipi de Tønder.

Un dic de 9 km uneix l'illa amb terra ferma. Hi ha també transbordadors fins a Havneby, poble de l'illa. Com les altres illes Frisones, Rømø ha canviat de dimensions a través de la història.

Durant molt de temps la pesca fou la principal font d'ingressos de l'illa. Amb el temps el comerç hi guanyà importància, tot i que avui en dia l'illa viu essencialment del turisme. Així, actualment disposa de museus, monuments i un parc d'atraccions, a més de les platges.

Enllaços externs 

 Informació turística de l'illa (en danès, anglès i alemany)

Illes Frisones
Illes de Dinamarca
Nova York (desambiguació)

Topònims:
 Nova York, ciutat dels EUA 
 Estat de Nova York estat dels Estats Units d'Amèrica amb capital a Albany 
 Comtat de Nova York
 New York County
 New York Harbor, conjunt dels rius, badies i estuaris prop de la desembocadura del riu Hudson 
 New York Mills (Minnesota), població dels Estats Units a l'estat de Minnesota 
 New York Mills (Nova York), població dels Estats Units a l'estat de Nova York 
 West New York, població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey 
 Organitzacions:
 Borsa de Nova York, mercat de valors 
 Universitat de Nova York o New York University , institució privada d'educació 
 New York Dolls, grup de música rock format a Nova York el 1971 
 Orquestra Filharmònica de Nova York o New York Philharmonic, orquestra simfònica americana fundada el 1842 
 Equips esportius:
 New York Cosmos, equip de futbol desaparegut de la ciutat de Nova York que participà en la North American Soccer League 
 New York/New Jersey Knights, franquícia de futbol americà que participà en la World League durant els anys 1991 i 1992
 New York Giants, equip de futbol americà de la National Football League de la zona 
 New York Islanders, equip d'hoquei sobre gel de la National Hockey League amb seu a la ciutat d'Uniondale, al Comtat de Nassau
 New York Jets, equip de futbol americà amb seu a l'àrea metropolitana de Nova York 
 New York Knicks, equip de bàsquet amb seu a Nova York 
 New York Liberty, equip de bàsquet femení estatunidenc amb seu a la ciutat de Nova York 
 New York Mets, club professional de beisbol estatunidenc de la ciutat de Nova York que disputa la MLB 
 New York Rangers, equip d'hoquei sobre gel de Nova York que juga a la National Hockey League 
 New York Red Bulls, club de futbol de Nova Jersey, Estats Units 
 New York Yankees, club de beisbol estatunidenc de la ciutat de Nova York que disputa la MLB en la Divisió Est 
 Mitjans de comunicació:
 New York Herald, diari de gran tirada, editat a New York entre 1835 i 1924 
 New York Sun, periòdic publicat a la ciutat de Nova York des de 2002 fins a 2008 
 The New York Times, diari publicat a la ciutat de Nova York als Estats Units 
 ''Miscel·lània: New York, New York, pel·lícula dirigida per Martin Scorsese que fou estrenada el 1977
Aeroport d'Amsterdam-Schiphol

L'Aeroport d'Amsterdam-Schiphol (codi IATA: AMS; codi OACI: EHAM) (en neerlandès: Luchthaven Schiphol) o simplement Schiphol és el principal aeroport dels Països Baixos. Està situat al sud d'Amsterdam, al municipi de Haarlemmermeer. Schiphol és un dels principals aeroports europeus, competint en nombre de passatgers (51 milions) i càrrega amb l'Aeroport de Londres-Heathrow, Aeroport de París-Charles de Gaulle i l'Aeroport de Frankfurt, obtenint la quarta posició en el rànquing d'aeroports europeus pel que fa al tràfic de passatgers.

Schiphol va començar com una petita base militar a principis del . Avui en dia, disposa de tres grans terminals de passatgers i 5 grans pistes d'enlairament, a més d'una sisena per a avions petits. A causa de la seva gran intensitat de trànsit, moltes de les companyies de vacances es dirigeixen ara a aeroports més petits, com Eelde, Rotterdam, Eindhoven i Beek.

Els ferrocarrils neerlandesos tenen una estació subterrània a l'aeroport, on paren gairebé tots els trens que circulen per l'oest del país, inclosos tots els serveis internacionals que provenen de França o Bèlgica. A més, tres autopistes hi donen accés, entre altres l'A4, travessada per un pont on circulen els avions per anar cap a les pistes més occidentals.

Schiphol és alhora un gran centre comercial. No només hi compren persones que hagin de volar, sinó també passatgers dels ferrocarrils, ja que el seu horari d'obertura és molt més ampli que l'habitual als Països Baixos (amb supermercats oberts set dies per setmana fins a mitjanit, si bé els darrers anys els horaris s'han tendit a ampliar arreu del país, disminuint l'avantatge de l'aeroport).

Schiphol és l'aeroport més baix del món, 5 metres per sota del nivell del mar. La torre de control, de 101 m d'alçada, era la més alta del món en ser construïda el 1991.

Schiphol serveix de base a les companyies aèries KLM, Martinair, Transavia.com, Arkefly, Corendon Dutch Airlines, Delta Airlines i Vueling.

Aerolínies i destinacions

Referències

Enllaços externs 

 Informació de l'aeroport del World Aero Data 
 Pàgina web oficial de l'aeroport d'Amsterdam-Schiphol    

Amsterdam-Schiphol
Haarlemmermeer
Nederlandse Spoorwegen

Nederlandse Spoorwegen (Ferrocarrils Neerlandesos, sovint abreujat NS) són la principal companyia ferroviària dels Països Baixos.

Antic monopoli estatal, la companyia fou "separada" en quatre empreses diferents dedicades a la gestió, l'explotació, el manteniment de la xarxa. Posteriorment, i vista la negativa evolució que havia tingut el servei de ferrocarril a Gran Bretanya després de la seva privatització, les companyies foren refusionades a dues: NS, que es dedica a l'explotació del material mòbil, i ProRail que es cuida de les infraestructures fixes (manteniment, ampliació i assignació de vies).

Tot i cobrir tot el país, la xarxa de ferrocarrils així com el servei d'NS està clarament centrat en el Randstad, amb almenys quatre trens l'hora entre les 4 grans ciutats de l'àrea: Amsterdam, Rotterdam, la Haia i Utrecht (centre d'operacions d'NS).

Empreses dels Països Baixos
Companyies de tren
Transport als Països Baixos
Avesta

LAvesta és el conjunt de llibres sagrats de la religió iraniana preislàmica predicada per Zoroastre, el zoroastrisme o mazdaisme, i actualment seguida encara pels anomenats parsis. No es conserven completament, ja que, segons una llegenda, Alexandre Magne els va fer cremar.

Avesta deriva de la forma amb la qual s'anomena aquest conjunt de llibres en pahlavi (una llengua iraniana mitjana): abastag, paraula que sembla venir d'un antic upa-stawa-ka ('lloança'). LAvesta està dividit en diverses parts (segons el que ha sobreviscut i la transcripció medieval més fidel):

 Yasna: conté les normes per a la litúrgia, sobretot instruccions per als sacrificis i uns himnes anomenats Gathas en honor del déu suprem Ahura Mazda, l'autoria dels quals s'atribueix al mateix Zoroastre.
 Visprat: texts tardans amb instruccions per als fidels i oracions.
 Videvdad: llibres molt heterogenis que parlen de la vida després de la mort, de la recta conducta i rituals contra el mal. També inclou el text sobre la creació del món i l'elecció dels esperits del mal d'allunyar-se del bé.
 Yaixt: himnes dirigits a les divinitats secundàries.
 Khorda Avesta: llibre resum de la totalitat de l'Avesta, el que s'ensenya primer als que volen seguir la religió de Zoroastre.

L'Avesta conté texts de diverses èpoques en dues llengües (o dos dialectes d'una mateixa llengua): l'avèstic antic (també anomenat gàtic -llengua dels Gatha-) i l'avèstic recent. L'avèstic ('la llengua de l'Avesta') és la llengua iraniana més antiga que es coneix: és una llengua indoiraniana (i, per tant, indoeuropea) amb prou semblances amb les llengües índies antigues (vèdic i sànscrit) com per a ajudar els estudiosos europeus del  i actuals a la comprensió d'aquests texts i d'aquesta llengua.

El zand (o zend) és un mot persa que indica l'exegesi de l'Avesta, és a dir, el complex de literatura pahlavi que comenta els texts sagrats del mazdaisme. Fou introduït pel lingüista A. H. Anquetil Duperron per tal d'indicar la llengua de l'Avesta o avèstic.

Referències

Enllaços externs 

  Edició dels textos de Videvdad i la seua traducció (a més de l'accés a molts manuscrits).

Zoroastrisme
Llibres religiosos
Leopold Mozart

Johann Georg Leopold Mozart (Augsburg, 14 de novembre de 1719 – Salzburg, 28 de maig de 1787) fou un violinista al servei del comte de Thurr i a l'orquestra del príncep Firmian de Salzburg. Va escriure un mètode per a aprendre a tocar el violí, una simfonia i algunes sonates. És pare de Maria Anna Mozart i de Wolfgang Amadeus Mozart.

A la seva família no hi havia precedents de música; el seu pare era relligador de llibres i la seva mare, Anna Maria Sulzer (1696–1766), era la seva segona dona. Inicialment va estudiar la carrera de dret, però va guanyar en ell l'amor per la música.

Obra 
Va escriure un mètode per a aprendre a tocar el violí que encara ara és apreciat per la seva originalitat i la claredat d'exposició. Del seu casament amb Anna Maria Pertl va néixer Wolfgang Amadeus Mozart, al qual va dedicar tot el seu temps, fins al punt que va deixar de compondre per tal de dedicar-se més intensament a ensenyar-li música.Ensems que tenia d'altres alumnes entre ells a Johann Nepomuk Rainprechter.

Va escriure una simfonia, i darrerament es creu que també compongué la famosa Simfonia de les Joguines -fins fa poc d'anys atribuïda a Joseph Haydn- pel seu fill Wolfgang quan la seva dona encara estava embarassada. En aquesta simfonia utilitza tota mena de recursos, amb instruments senzills com el xerrac, el tabal, el xiulet i d'altres per crear una atmosfera apropiada per a un nen. En tot cas, la seva autoria encara està disputada.

Va escriure també tres sonates per a clavicèmbal i sis divertimentos per a orquestra de cambra. Una altra de les seves obres més populars és Passeig amb trineu, escrita amb motiu del carnaval d'Augsburg de 1756. Va ser estrenada en una taverna de la ciutat, el mateix any que va néixer el seu fill Wolfgang Amadeus Mozart.

Referències

Bibliografia 
 Braunbehrens, Volkmar (1990). Mozart in Vienna. Nova York: Grove Weidenfeld.
 Grove Dictionary of Music and Musicians, "(Johann Georg) Leopold Mozart", és una part de l'article "Mozart". La secció sobre Leopold està escrita per Cliff Eisen. Oxford University Press.
 Halliwell, Ruth (1998). The Mozart Family: Four Lives in a Social Context, Oxford University Press.
 Solomon, Maynard (1995). Mozart: A Life. Harper Collins.

Enllaços externs 

 
 Leopold Mozart , a biographical sketch at the site of the Mozart Project
 Edició francesa de la Violinschule de Leopold Mozart

Compositors d'òpera alemanys
Compositors alemanys del Classicisme
Pedagogs musicals alemanys
Persones d'Augsburg
Leopold Mozart
Alumnes de la Universitat de Salzburg
Morts a Salzburg
Morts de càncer d'estómac
Compositors bavaresos
Morts de càncer a Àustria
Naixements del 1719
Morts el 1787
Iac

El iac (Bos grunniens) és un bòvid que es troba a la regió de l'Himàlaia de l'Àsia Central, a l'Altiplà del Tibet, Mongòlia i Rússia. Allí anomenen la femella nak i la seva llet, que al contrari que les ovelles en produeix gairebé tot l'any, la fan servir per a fer iogurt i un formatge de gust molt fort.

Característiques 
Pot arribar a viure fins a 20 anys i pesar entre 200 i 400 kg.

Races 
 Iac domèstic (Bos grunniens Linnaeus, 1766) : 
És un animal dòcil que proporciona llana, pells, carn, llet i formatge. Les seves buines seques serveixen com a combustible.
 Iac salvatge (Bos mutus Przewalski, 1883) : 
És més gros que el domèstic. Únicament habita el Tibet i és una espècie amenaçada.

Notes

Enllaços externs 
 Informació sobre el iac  

Bos salvatges
Bestiar boví
Himàlaia
Gimnèsies

Les Gimnèsies o illes Gimnèsiques és el nom conjunt que els grecs donaven a Mallorca (la Gimnèsia Gran) i Menorca (la Gimnèsia Petita), amb els illots adjacents. Eivissa no era considerada part de l'arxipèlag que posteriorment seria conegut sota el nom d'Illes Balears, i Formentera era tenguda per un apèndix d'Eivissa.

Etimologia del nom 

En grec, les illes rebien el nom de , Gymnēsíai. Segons els antics, rebien aquest nom perquè a l'estiu vivien despullats. No obstant això, gimnesi () sembla un derivat de gimneta ( o ), que era el nom que rebia una casta d'infanteria lleugera, i que deu el nom al fet que portaven poc armament. Així doncs, els talaiòtics haurien estat anomenats gimnesis pels grecs perquè combatien amb poc armament. Certament, els foners balears estan documentats en batalles entre grecs i púnics, com a mercenaris d'aquests darrers, de manera que coneixien bé la seva manera de lluitar.

Modernament s'ha reprès la denominació antiga de Gimnèsies o Gimnèsiques, sobretot en cercles acadèmics i científics, on és habitual de recórrer a les arrels grecollatines per a elaborar cultismes i tecnicismes.

Vegeu també 
 Pitiüses

Referències

Bibliografia 
 Belenguer, E. Història de les illes Balears. Barcelona: Edicions 62, 2004. 525 p. (volum I) .

Edat antiga a les Illes Balears
Guanac

El guanac (Lama guanicoe) és un mamífer remugant, de l'ordre dels  artiodàctils i de la família dels camèlids, propi de les regions andines meridionals, amb una estructura òssia més esvelta i elegant que el llama. Com aquest, el guanac té una doble capa de pèl: més forta pel damunt i suau a la part dessota. Aquest pèl suau és fins i tot més fi, curt i apreciat que el de l'alpaca, però més llarg que el de la vicunya.

Morfologia i hàbitat 
El color del seu pelatge varia molt poc i sol ser vermellós, amb el cap més fosc i la panxa i cames blanquinoses. El diàmetre de la fibra oscil·la entre 16 i 18 micròmetres. La seva alçada en la creu fa aproximadament de 1,10 m. Viu als Andes xilens, des d'on s'estén fins a la Patagònia i la Terra del Foc, baixant de les altures a mesura que s'apropa a l'extrem meridional del continent. En els Andes del Perú s'hi troba una raça més petita (A. guanicoe cacsilensis). El guanac viu en ramats no gaire nombrosos, que generalment es componen d'un mascle adult amb diverses femelles, acomboiades d'individus joves d'un i altre sexe i de diverses edats. S'alimenta d'herbes de distintes classes.

Comportament 
El guanac té un caràcter esquívol i és fàcilment irritable; com fa el llama, procura foragitar els seus enemics llençant-los salivades d'herba mig digerida. Dotat de gran curiositat, s'apropa a guaitar tot el que li sembla nou o sospitós en comptes de fugir. Li agrada rebolcar-se en la sorra i encara més en l'argila, i com que amb freqüència ho fa al mateix lloc, arriba a excavar un clot en el sòl. Per aquesta raó els indis Selknam de la Terra del Foc anomenen els guanacs «fills de l'argila rogenca», i creuen que el color del seu pelatge es deu a aquest costum. Un altre costum curiós d'aquest remugants consisteix en dipositar sempre els excrements en un mateix lloc, fins a formar un munt força crescut. La seva veu és una espècie de renill tremolós.

Aprofitament humà 
Els patagons i els indis de la Terra del Foc cacen el guanac per aprofitar la seva carn, els seus tendons i sobretot la seva pell que usen per a fer les seves capes i els seus tendals i barraques; es pot dir que aquest remugant representa per a aquests pobles el mateix paper que la foca per als esquimals o el bisó, en altre temps per als indis pellroja. Els patagons els cacen a cavall, amb les boles, mentre a la Terra del Foc se'ls mata amb batudes, de gossos, empenyent el ramat vers un lloc on esperen, amagats, els tiradors proveïts d'arcs.

El guanac pot domesticar-se sense dificultat. En els jardins zoològics es conserva molt bé, però sempre sol donar proves del seu caràcter irritable, escopint als visitants que cometen la imprudència de molestar-lo.

Galeria

Referències

Bibliografia 

 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1552. ()

Mamífers del Perú
Mamífers de Xile
Mamífers de Bolívia
Mamífers de l'Argentina
Andes
Camèlids
Jutge

El jutge o jutgessa (del llatí iudex) és un funcionari d'administració de justícia. Les seves funcions, formació i nomenament poden variar segons els països. A Catalunya el jutge d'instrucció dirigeix les investigacions encaminades a resoldre els crims, mentre que a d'altres països aquesta tasca correspon als fiscals. Normalment, als països que es regeixen pel dret romà, els jutges són funcionaris de carrera, mentre que en els anglosaxons, a vegades són elegits.

El jutge s'encarrega d'aplicar les lleis penals, civils, mercantils, administratives i socials que té autoritat per jutjar i sentenciar.

Classes i categories 
 Jutge de pau
 Jutge de primera instància
 Jutge d'instrucció
 Jutjat de primera instància i instrucció
 Magistrat

Referències

Vegeu també 

 Exhort
 Judici (dret)
 Jurisdicció

Professions del dret
Jutges