alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Chamonix

Chamonix-Mont-Blanc  o Chamonix (s'ha de pronunciar xamoní), (francoprovençal Chamônix) és un municipi francès, pertanyent al departament de l'Alta Savoia i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2011 tenia 8.927 habitants. Està situat als peus de la muntanya del Mont Blanc.

Geografia 
Comparteix amb la vall d'Aosta el cim del Mont Blanc, el més alt de la Unió Europea (4.810 m).

La comuna de Chamonix-Mont-Blanc consta de 16 poblacions (villages o hameaux): Le Tour, Montroc, Le Planet, Argentière, Les Chosalets, Le Lavancher, Les Tines, Les Bois, Les-Praz-de-Chamonix, Chamonix-Mont-Blanc, Les Pècles, Les Mouilles, Les Barrats, Les Pélerins, Les Gaillands i Les Bossons.

Història 
Chamonix entrà a la història l'any 1091 quan el comte Aymon I feu donació de la vall a l'abat benedictí de Saint-Michel de la Cluse, al Piemont. Formà part dels Estats de Savoia i no passà a ser territori francès fins a la Revolució, el 1792. La pertinença a França se sancionà definitivament pel tractat de Torí de 1860. La comuna prengué el nom de Chamonix-Mont-Blanc el 21 de novembre de 1921.

Acollí els Jocs Olímpics d'hivern en l'any 1924.

Clima 
Té un clima de muntanya. Al cim del Mont Blanc la temperatura pot davallar fins -40 °C i el vent pot arribar a 150 km/hora, les condicions meteorològiques poden canviar ràpidament.

L'any 2006 la ciutat de Chamonix va tenir una temperatura mitjana al mes de gener de -2,4 °C i al juliol de +19 °C.

Referències

Enllaços externs 

   
 Lloc web sobre Chamonix  
 Webcam de la regió amb vistes al Mont Blanc
Ictíneo

Enginyeria: 
Ictíneo I: Primer submarí dissenyat per Narcís Monturiol i Estarriol a mitjans del .
Ictíneo II: Segon submarí dissenyat per Narcís Monturiol i Estarriol a mitjants del .
Ictineu 3: Submarí civil català dissenyat a principis del segle XXI. El nom fa homenatge a l'obra de Monturiol i els seus Ictíneos.
Pete Seeger

Pete Seeger (Nova York, 3 de maig del 1919 - Beacon (Nova York), 27 de gener de 2014) va ser un cantautor i activista polític dels Estats Units d'Amèrica.

Biografia 
El seu pare, Charles Louis Seeger Jr., va ser un compositor i un pioner etnomusicòleg, investigador tant de la música folk americana com de música no occidental. La seva mare, Constance de Clyver Edson, va ser una violinista de música clàssica i també professora de violí. D'un entorn familiar molt vinculat a l'art i la música, els pares de Pete Seeger van divorciar-se quan ell tenia set anys.

Després d'haver estudiat periodisme a la Universitat Harvard, durant anys va estar recorrent arxius i biblioteques d'arreu dels EUA recopilant peces tradicionals, rescatant i creant-ne de noves de forma pionera a les dècades del 1950 i 1960 al seu país. Molts dels seus enregistraments han esdevingut himnes dels moviments pacifistes i ecologistes. El seu activisme polític i la seva participació en moviments socials el varen convertir en objectiu de la caça de bruixes del senador MacCarthy.

La seva carrera musical va iniciar-se la dècada de 1940, en els projectes The Almanac Singers i The Weavers, on mantingué una estreta col·laboració amb Woody Guthrie.

El 27 de gener de 2014 va morir a la localitat de Beacon a l'edat de 94 anys.

Discografia seleccionada

Notes

Referències

Enllaços externs 
 Amics de Pete Seeger : Associació per divulgar l'obra de Seeger i la vigència i la universalitat dels  seus valors i cançons .

Cantautors novaiorquesos
Guitarristes estatunidencs
Músics de folk estatunidencs
Banjistes estatunidencs
Mandolinistes estatunidencs
Musicòlegs estatunidencs
Activistes estatunidencs
Morts el 2014
Grammy a la carrera artística
Honorats pel Centre Kennedy
Alumnes de la Universitat Harvard
Morts a Manhattan
Tub fotomultiplicador

Un tub fotomultiplicador és dispositiu electrònic que converteix la llum en un corrent elèctric mesurable, de manera que podem saber quina quantitat de llum arriba al dispositiu.

Les seves característiques més desitjades, són que tingui una gran amplificació i una resposta molt ràpida.

Un tub fotomultiplicador típic consta d'un fotocàtode que està construït amb un material fotosensible, diferents elèctrodes (anomenats dinodes) i un elèctrode col·lector anomenat ànode. Dins d'una làmpada on es fa el buit.

El principi de funcionament del tub fotomultiplicador és el següent;
 Arriba un fotó a la superfície fotosensible del fotocàtode.
 Aquest xoc té una certa probabilitat de generar un electró.
 Aquest electró és accelerat per una diferència de potencial aplicada als dinodes
 L'electró accelerat topa amb el dinode.
 Per l'efecte de l'emissió secundària el xoc genera més electrons.
 Els electrons tornen a ser accelerats i tornen a xocar amb el dinode, generant-ne encara més.
 Es repeteix aquest procés successivament d'aquesta forma es produeix l'amplificació del corrent.
 Al final del tub, els electrons arriben a l'ànode, generant un corrent elèctric mesurable.

Referències

Bibliografia 
 Engstrom, Ralph W., Photomultiplier Handbook, RCA/Burle (1980).
 Photomultiplier Tubes: Basics and Applications (Second Edition), Hamamatsu Photonics, Hamamatsu City, Japan, (1999).
 Flyckt, S.O. and Marmonier, C., Photomultiplier Tubes: Principles and Applications, Philips Photonics, Brive, France (2002).
 Knoll, Glenn F. (Wiley, 2000). "Radiation and Detection Measurement. Third edition".

Enllaços externs 

 Molecular Expressions – Java-based simulation and tutorial on photomultiplier tubes
 Photomultiplier Handbook (4MB PDF) from Burle Industries, essentially the Engstrom-RCA Handbook reprinted
 Photomultiplier technical papers from ET-Enterprises
 Photomultiplier tubes basics and applications from Hamamatsu Photonics
 Electron Multiplier – simulation of an electron multiplier tube

Detectors de partícules
Components electrònics
Fotodetectors
Folkspraak

El folkspraak (de folk "poble", "gent" i spraak "llengua") és un idioma artifical basat en les llengües germàniques, de les quals es pretén que sigui una mena de barreja. Hauria de ser fàcilment comprensible per als més de 400 milions de persones que les tenen com a llengua materna i els molts d'altres com a segona (especialment l'anglès com a llengua de negocis).

Actualment hi ha diversos 'dialectes' del folkspraak, corresponents a les diverses 'versions' de com la llengua hauria de ser segons cada grup o persona. Aquestes divergències afecten totes les àrees del llenguatge, incloent-hi la gramàtica, el lèxic i l'ortografia. El fet que no hi hagi consens sobre com escriure el nom de la pròpia llengua il·lustra aquest darrer aspecte: A banda de "folkspraak", hom proposa també "folksprák", "folksprahk", "folksprak", i versions amb guió com ara "folk-Spraak".

Malgrat tot, hom treballa per aconseguir alguna mena de consens, que acabi conduint a una "versió oficial". És notable el fet que la majoria de dialectes proposats tendeixen a semblar una mena de neerlandès o baix alemany influït per l'anglès, i, en menor mesura, les llengües escandinaves. Aquest fet sembla raonable puix que així hom deixa de banda la segona mutació consonàntica que separà l'alt alemany de la resta de llengües germàniques, i l'enorme allau de mots llatins i francesos que diluïren l'essència germànica del vocabulari anglès.

Enllaços externs 
 http://www.langmaker.com/folksprk.htm  (en anglès)
 http://groups.yahoo.com/group/folkspraak/  (en anglès)
 http://www.susning.nu/Folkspraak  (en suec)
 http://de.wikibooks.org/wiki/Folksprak

Llengües artificials
Llengües germàniques
Segona mutació consonàntica germànica

La segona mutació consonàntica és un conjunt de modificacions fonètiques que afectaren les consonants de l'antic alt-alemany (actualment conegut sovint simplement com a "alemany") tot separant-lo del baix alemany a través d'una isoglossa coneguda com a línia Benrath. S'esdevingué després de les modificacions descrites per les lleis de Grimm i de Verner (que hom agrupa sota el nom de "primera mutació consonàntica") entre els segles IV i . Afectà tot el lèxic del moment, però també manlleus posteriors.

L'estudi d'aquestes modificacions és bàsic per a la comprensió de les especificitats fonètiques de l'alemany respecte les altres llengües germàniques.

Mecanismes generals 
Les consonants afectades són les resultants de la primera mutació consonàntica. Sa principal modificació consisteix en una africació de les oclusives.

Hom distingeix els canvis en funció de si les consonants són sordes, sonores, simples o geminades i segons llur posició (a l'inici o després de consonant líquida, entre vocals, al final). Les sonores seguiren evolucions diferents en funció dels dialectes.

Taula sinòptica de les evolucions

Exemples 
Per constatar l'evolució de les consonants de l'alt alemany és possible de contrastar-hi mots en la majoria de llengües germàniques i, en fi, un gran nombre de les indoeuropees. Si hom se centra en l'evolució de *p :
 inicial: el manlleu llatí puteus « pou » esdevingué phuzza (recordatori : ph = /pf/ i zz /tts/) ;
 després de líquida: hëlphan « ajudar » però gòtic hilpan, anglès (to) help, neerlandès helpen, noruec hjelpe. L'actual helfen ve de hëlfan (vegeu més amunt) ;
 intervocàlic: offan « obert » (modern: offen) però anglès i neerlandès open, noruec åpen, islandès opinn, antic grec ὑπό hupó « sobre » (el mot és una preposició / adverbi provinent del matèix ètim; l'/h/ inicial hi és secundària) ;
 final: buoh « llibre » (on l'h final val /x/; modern : Buch), mentre que l'antic anglès bōc, neerlandès boek, islandès bók.

Taula d'exemples 
Comparació de mots alemanys, neerlandesos i anglesos que mostren la segona mutació consonàntica que el primer patí:

Bibliografia 
 Joseph Wright, An Old High German Primer, Oxford, 1906 ;
 Fausto Cercignani, The Consonants of German: Synchrony and Diachrony. Milano, Cisalpino, 1979 ;
 Philippe Marcq et Thérèse Robin, Linguistique historique de l'allemand, Armand Colin, Paris, 1997 ;
 Robert S. P. Beekes, Vergelijkende taalwetenschap (« Grammaire comparée [des langues indo-européennes] »), Het Spectrum, Utrecht, 1990.

Filologia germànica
Batalla de Puebla

La Batalla de Puebla va tenir lloc el 5 de maig de 1862 a la ciutat de Puebla de Zaragoza, Mèxic durant la invasió francesa a aquest país. Va ser una important victòria mexicana i es commemora en la festa mexicana del Cinco de Mayo.

Antecedents 
El 1859 els conservadors mexicans van contactar a Maximilià d'Habsburg, ja que buscaven un príncep europeu per a ocupar la corona del Segon Imperi Mexicà, el qual tot just planejaven amb el suport de França i de l'Església catòlica, ja que el govern republicà mexicà, en mans dels liberals, havia proclamat les Lleis de Reforma que afectaven llurs interessos.

El 1861 Mèxic va realitzar una cessació temporal dels pagaments del seu deute al Regne Unit, Espanya i França; i aquests tres països van decidir pressionar al govern enviant als seus exèrcits, que arribaren al port de Veracruz en gener de 1862. El president Benito Juárez es va comprometre a realitzar els pagaments, i els exèrcits britànic i espanyol es van retirar pel tractat de la Soledad, però no pas l'exèrcit francès, ja que Napoleó III tenia altres plans amb els conservadors.

El 1862 es va realitzar la Intervenció Francesa, començant al port de Veracruz cap a la ciutat de Mèxic l'abril, emprendre la campanya militar cap al centre del país.

Batalla 

La ciutat de Puebla de Zaragoza, localitzada a 120 km a l'est de la ciutat de Mèxic, estava protegida pels Forts de Loreto i Guadalupe. El general francès Charles de Lorencez esperava que la ciutat cauria fàcilment en mans d'un poderós exèrcit, però els reforços formats per soldats conservadors mexicans comandats pel general José María Cobos i Leonardo Márquez, que havien pres Atlixco foren desallotjades el 4 de maig de 1862 per l'exèrcit mexicà de la república, al comandament dels generals Antonio Carvajal i Tomás O'Horan i el grup conservador de Márquez no va poder aconseguir el seu objectiu d'auxiliar les tropes franceses de Charles de Lorencez.

Els mexicans al comandament del general Zaragoza van defensar la ciutat, guanyant la batalla i provocant la retirada dels francesos.

Conseqüències 
En honor del general, el nom de la ciutat va ser posteriorment canviat al seu nom actual, Heroica Puebla de Zaragoza

Els mesos de setembre i octubre de 1862 van desembarcar nombroses tropes franceses, prenent la ciutat de Puebla el 17 de maig de 1863 i finalment la ciutat de Mèxic el 10 de juny de 1863, iniciant el període conegut com a Segon Imperi Mexicà amb la coronació el 10 d'abril de 1864 de Maximilià I de Mèxic.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Batalla d'Atlixco
 Cinco de Mayo

Intervenció francesa a Mèxic
Batalles de Mèxic
Puebla (ciutat)
1862
Himno Nacional Mexicano

L'himne nacional mexicà, Himno Nacional Mexicano, va ser escrit per Francisco González Bocanegra el novembre de 1853 i la música va ser composta pel català Jaume Nunó, l'agost de 1854.

Breu Història 
El 1853, el president Antonio López de Santa Anna va convocar un concurs per a la creació de l'himne nacional. La convocatòria oferia un preu "a la millor composició poètica que pugui servir de lletra a un cant veritablement patriòtic". Es va fixar un termini de vint dies per a presentar el treball.

Francisco González Bocanegra, un poeta talentós, no estava interessat a participar en el concurs. Raonava que escriure poemes per a la dona estimada era una cosa molt diferent a escriure la lletra de l'himne d'una nació i no volia participar malgrat la constant insistència de la seva promesa, Guadalupe González de Pi, i els seus amics. No obstant això, la seva promesa sense desanimar-se per la contínua falta d'interès de Francisco, va decidir prendre cartes en l'assumpte. Usant un pretext, va guiar Francisco a una cambra aïllada en la seva casa, i l'hi va tancar, i no li va permetre sortir-ne fins que lliurés una composició per al concurs. Després de quatre hores d'abundant inspiració, Francisco va ser capaç d'obtenir la seva llibertat a canvi de deu estrofes que li va passar per sota de la porta, estrofes que posteriorment van guanyar la competició.

Més tard, a l'agost de 1854, es va seleccionar la música composta pel català de naixença Jaume Nunó, un inspector de bandes militars, com a acompanyament de la lletra de Francisco.

L'himne va ser cantat per primera vegada oficialment el 16 de setembre d'aquest mateix any (dia de la independència), sota la batuta de Jaume Nunó, interpretat per la soprano Balbina Steffenone i el tenor Lorenzo Salvi. Francisco González Bocanegra i Guadalupe González del Pi, en aquells dies ja casats, van assistir a l'esdeveniment.

L'himne en castellà i la traducció al català 
La versió original de 10 estrofes va ser reduïda a quatre el 24 de febrer, 1984. Usualment només es canten la primera i l'última estrofa. La tornada es canta al començament, després de la primera estrofa i després de l'última.

Himne nacional en llengües indígenes 
La legislació mexicana ha reconegut les llengües indígenes de Mèxic com a llengües nacionals, i la constitució permet la traducció i l'execució de l'himne nacional en les diverses llengües des del 2005. Aquest és la tornada de l'himne en llengua otomí:

Me'manda bu ts'ohn'i gui ntuhni,
Hñocju 'bu co ri nzafi ne ri fanihu.
Gue dá nhuat'i mbo ja ra ximhai,
De yá ngani ya danga nzafi.

Referènices

Enllaços externs 

 Celebració a Catalunya de l'Himne Nacional Mexicà, l'any 2005 
 Himne nacional i la constitució , en castellà, conté arxius d'àudio de l'himne en algunes llengües indígenes

Símbols de Mèxic
Himnes nacionals
Composicions en do major
Daniel Viglietti

Daniel Alberto Viglietti Indart (Montevideo, 24 de juliol de 1939 — Montevideo, 30 d'octubre de 2017) fou un cantautor uruguaià.

La seva obra musical es caracteritza per una particular barreja d'elements de música clàssica per a guitarra i del folklore uruguaià i llatinoamericà. Des d'Hombres de nuestra tierra, el seu segon disc a dues veus amb Juan Capagorry, va iniciar un treball compartit amb escriptors, posant música després a poemes de Líber Falco, César Vallejo, Circe Maia, Rafael Alberti, Federico García Lorca, i Nicolás Guillén.

Es va exiliar durant la dictadura militar uruguaiana (1973-1984). Viglietti és considerat un dels símbols de resistència al règim militar i totalitari. Va escriure una cançó en homenatge a la presa de Pando dels anys 1960.

Referències

Enllaços externs 

 Che, Guía y Ejemplo , cançons de Daniel Viglietti dedicades al Che Guevara. 
 Texts, imatges i audi sobre Daniel Viglietti i la seva darrera visita a Montreal (maig de 2007)  • Québec Notícies 
 Daniel Viglietti canta, "la lluita segueix". De la revista mexicana Proceso  

Cantautors uruguaians
Compositors uruguaians
Guitarristes uruguaians
Exiliats uruguaians de la dictadura
Uruguaians d'ascendència italiana
Morts a Montevideo
Guitarristes italians
Cantautors italians
Músics de Montevideo
Artistes de Montevideo
Canya comuna

La canya comuna (Arundo donax) és una espècie de planta de canyes que pertany a la família Poaceae, subfamília de les Arundinoideae, del gènere Arundo, tribu de les Arundineae. És una planta autòctona de l'est i sud d'Àsia, i probablement també de parts del nord d'Àfrica i de la península Aràbiga.

S'ha plantat i naturalitzat en les regions de clima temperat suau, subtropicals i tropicals dels dos hemisferis (Herrera i Dudley 2003), especialment a la conca del Mediterrani, Califòrnia, l'oest del Pacífic i el Carib. Forma grups densos en zones pertorbades, dunes de sorra, aiguamolls i vegetació de ribera. Als espais naturals de Catalunya i la península Ibèrica, com en altres llocs d'Europa, la canya de sant Joan és considerada com una espècie invasora amb un impacte negatiu sobre la biodiversitat i la qualitat del paisatge. Considerada per la Unió Internacional per a la Conservació de la Natura una de les 100 més perilloses i nocives invasores a escala mundial per la seva capacitat de desplaçar la vegetació nadiua. Per la seva robustesa, diminueix la capacitat de desguàs dels rius i canals.

Característiques 
És una planta de ribera que viu a prop de l'aigua i mai a dins, amb les tiges aèries fistuloses que s'anomenen canyes, de 2 à 3 cm de diàmetre, molt rústica, pot arribar a més de 10 metres d'alçada, amb fulles afilades, amples de 3 a 5 cm. Floració bianual i estèril, es reprodueix per esqueixos de rizomes. És l'herba més gegant de la Mediterrània. També és la planta amb flor més arcaica al Mediterrani, de l'era terciària. Se la pot considerar un dinosaure vegetal.

Taxonomia

Sinonímia 
 Arundo donax var. variegata
 Arundo mediterranea Danin	
 Arundo longifolia Salisb. ex Hook. f.	
 Arundo coleotricha (Hack.) Honda	
 Arundo scriptoria L.	
 Arundo latifolia Salisb.	
 Arundo triflora Roxb.	
 Arundo hellenica Danin, Raus & H. Scholz	
 Arundo glauca Bubani	
 Arundo donax var. versicolor	
 Arundo sativa Lam.	
 Arundo donax var. procerior	
 Arundo donax var. lanceolata	
 Arundo donax var. coleotricha	
 Arundo donax var. barbigera
 Arundo donax var. angustifolia
 Arundo coleotricha var. versicolor	
 Arundo bambusifolia Hook. f.	
 Arundo aegyptiaca E.Vilm.	
 Arundo aegyptia Delile	
 Arundo versicolor Mill.	
 Arundo coleotricha var. barbigera	
 Arundo donax f. versicolor	
 Donax bifarius (Retz.) Spreng.	
 Donax sativus C.Presl	
 Donax donax (L.) Asch. & Graebn.	
 Donax versicolor (Mill.) P.Beauv.	
 Donax bengalensis (Retz.) P. Beauv.	
 Donax arundinaceus P. Beauv.	
 Cynodon donax (L.) Raspail	
 Amphidonax bifaria (Retz.) Steud.	
 Amphidonax bengalensis (Retz.) Steud.	
 Aira bengalensis (Retz.) J.F. Gmel.	
 Arundo collina subsp. hellenica
 Scolochloa arundinacea (P.Beauv.) Mert. & W.D.J.Koch	
 Scolochloa donax (L.) Gaudin

Enllaços externs 
 Germplasm Resources Information Network: Arundo .

Referències 

Plantes invasores
Arundineae
Plantes medicinals poàcies
Arundo

Arundo és un gènere de plantes pertanyent a la família de les poàcies o gramínies. Es troba distribuït per tot el món. El seu nom comú és canya

Utilització 
Les diverses espècies de canya en general sempre van trobar moltes aplicacions: fabricació de cabanyes, canya de pescar, cistelleria, tutors, fabricació d'embalatges, en la construcció, instruments musicals, llengüetes, pasta de paper, biomassa per energia, biomassa per compost, paravent, evita l'erosió, jardineria, els rizomes tenen propietats diürètiques. La canya és present en invents majors de la humanitat com els instruments musicals, la fusió dels metalls, les armes, la moneda, el paper, la bombeta elèctrica, ...

Preparació de les canyes 
Les canyes, segons el costum popular, han de ser tallades quan ja no els queda cap fulla verda i sempre en lluna vella. A més, cal deixar que es facen seques en un lloc protegit de la humitat i agrupades en feixos d'unes cinquanta canyes lligats amb cordell o fil d'aram.

El següent procés és el del pelat de la canya, que es fa emprant una corbella. La canya queda així neta i preparada per a donar-li la utilitat buscada. La persona que se n'ocupa és el pelacanyes,  paraula que amb el temps ha adquirit un sentit pejoratiu i, actualment, significa "persona pobra i sense professió per a guanyar-se la vida".

Taxonomia 
 Arundo agerum (Europa) 
 Arundo airoides (Nord d'Amèrica) 
 Arundo argentea (Suïssa)
 Arundo arguta (Uruguai) 
 Arundo bicolor (Nord d'Àfrica) 
 Arundo bifaria (Est d'Àsia) 
 Arundo biflora (Uruguai) 
 Arundo boivini (Madagascar) 
 Arundo capillata 
 Arundo ciliata (Suïssa) 
 Arundo conspicua (Nova Zelanda) 
 Arundo diclina (Uruguai) 
 Arundo dioica (SE Àsia) 
 Arundo donax (Mediterrani, Índia) 
 Arundo filiformis (Java) 
 Arundo formosana (Taiwan) 
 Arundo fulvida (Nova Zelanda) 
 Arundo gracilis Arundo hellenica (Grècia) 
 Arundo henslowiana (Xina) 
 Arundo indica (Malàisia) 
 Arundo madagascariensis (Madagascar) 
 Arundo mambu Arundo maritima (Escandinàvia) 
 Arundo mediterranea Danin (Marroc)
 Arundo minutiflora (Moluques) 
 Arundo nitida (Equador) 
 Arundo orientalis 
 Arundo pallens (Nord d'Amèrica) 
 Arundo parviflora (Taiwan) 
 Arundo pilosa (Illes Falkland) 
 Arundo piscatoria (SE Àsia) 
 Arundo pliniana o Arundo plini (Mediterrani) 
 Arundo pygmaea (Itàlia) 
 Arundo reynaudiana (Perú) 
 Arundo roraimensis (Guyana) 
 Arundo rugi (Xile) 
 Arundo sabuli (Europa) 
 Arundo solida (Uruguai) 
 Arundo tacuara (Uruguai) 
 Arundo triflora (Uruguai) 
 Arundo trivalvis (Indonèsia) 
 Arundo valdiviana (Xile) 
 Arundo villosissima (Turquia) 
 Arundo webbiana (Sud-àfrica) 
 Arundo zollingeri (Java) 

Arundineae
Pere III

Pere III d'Aragó  o Pere el Gran (1240-1285), comte de Barcelona i rei d'Aragó 
 Pere III de Catalunya-Aragó o Pere el Cerimoniós (1319 - 1387), comte de Barcelona i rei d'Aragó 
 Pere III d'Empúries (?- 1401), comte d'Empúries
 Pere III de València o Pere el Conestable de Portugal (1429 - 1466), comte de Barcelona
 Pere III de Portugal (1717 - 1786), rei de Portugal
 Pere III de Rússia (1728 - 1762), tsar i emperador de Rússia
 Pere III d'Arborea (? - 1347), jutge d'Arborea
 Pere III Monjo, patriarca monofisita d'Alexandria al 
 Pere III de Gabardà i Brulhès, vescomte de Bearn, d'Auloron, de Gabardà i de Brulhès (1134 -1153 /1154)
Pere I

Pere I de Catalunya-Aragó o Pere el Catòlic (1177 - 1213), comte de Barcelona i rei d'Aragó
 Pere I, patriarca (segle VII)
 Pere I de Bulgària (927 - 969), rei de Bulgària
 Pere I d'Hongria (1011 - 1059), rei d'Hongria
 Pere I de Savoia (1048 - 1078), comte de Savoia
 Pere I d'Aragó i Pamplona (1069 - 1104), rei d'Aragó i Pamplona
 Pere I Mauclerc o Pere I de Bretanya (1191 - 1249), duc de Bretanya
 Pere I de València o Pere el Gran (1240 - 1285), rei d'Aragó, rei de València, rei de Sicília i comte de Barcelona
 Pere I de Borbó (1311 - 1356), duc de Borbó
 Pere I de Portugal (1320 - 1367), rei de Portugal
 Pere I de Xipre (1328 - 1369), rei de Xipre
 Pere I de Castella (1334 - 1369), rei de Castella
 Pere I de Rússia (1672 - 1725), Tsar i emperador de Rússia
 Pere I de Brasil (1798 - 1834), rei de Brasil i de Portugal
 Pere I de Segòvia (fl. 589), bisbe de Segòvia
 Pere I de Sèrbia (1844 - 1921), rei de Iugoslàvia
 Pere I de Mallorca i Sardenya o Pere el Cerimoniós (1319 - 1387), sobirà de la Corona d'Aragó amb els títols de comte de Barcelona, rei d'Aragó, rei de València i de Sardenya (1336-1387)
 Pere I de Constantinoble o Pere II de Courtenay (~1165 -1219), emperador llatí nominalment del 1216 al 1219
Alfons II

Alfons II d'Astúries (765-842), rei d'Astúries
 Alfons II d'Aragó o Alfons el Cast (1154-1196), comte de Barcelona i rei d'Aragó 
 Alfons II de Provença (1180-1209), comte de Provença 
 Alfons II de Tolosa (?-1271), comte de Tolosa 
 Alfons II de Barcelona o Alfons el Franc o (1265-1291), comte de Barcelona i rei d'Aragó 
 Alfons II de València o Alfons el Benigne o (1299-1336), comte de Barcelona i rei d'Aragó 
 Alfons II de Nàpols (1448-1495), rei de Nàpols
 Alfons II de Portugal (1185-1233), rei de Portugal
 Alfons II de Bragança (1643-1683), duc de Bragança i rei de Portugal
 Alfons II d'Este
Alfons III

Alfons III d'Aragó dit “el Franc” (1265-1291), comte de Barcelona i rei d'Aragó (1285-1291)
 Alfons III d'Astúries (848-910), rei d'Astúries (866-910)
 Alfons III de Barcelona (1299-1336), comte de Barcelona i rei d'Aragó
 Alfons III de Portugal (1210-1279), rei de Portugal (1247-1279) i comte de Boulogne (1235-1253)
 Alfons III de Poitiers (1220-1271), príncep francès
 Alfons III de València (1416-1458), comte de Barcelona i rei d'Aragó (1416-1458)
Alfons IV

Alfons IV d'Aragó (1299-1336), comte de Barcelona i rei d'Aragó
 Alfons IV de Catalunya (1416-1458), comte de Barcelona i rei d'Aragó
 Alfons IV de Lleó (899-933), rei de Lleó
 Alfons IV de Portugal (1291-1357), rei de Portugal
 Alfons IV de Ribagorça (1332-1412), comte de Ribagorça
Alfons V

Alfons V de Lleó (996 - 1028), rei de Lleó i Galícia.
 Alfons V de Ribagorça (1358 - 1425), comte de Ribagorça.
 Alfons V d'Aragó dit “el Magnànim” o (1416 - 1458), comte de Barcelona i rei d'Aragó.
 Alfons V de Portugal dit “l'Africà” (1432 - 1481), rei de Portugal.
Salvià de Lluardo

Salvià de Lluardo és un turó de 473 metres al terme de Castellvell del Camp, el punt més alt del terme. Forma part dels primers estreps de les Muntanyes de Prades.

Muntanyes de Prades
Geografia de Castellvell del Camp
Cinc Camins

Els Cinc camins és un lloc del terme de Reus, situat a la partida de Monterols, on un antic camí es bifurca en cinc ramals que porten a llocs diferents. Se situa a l'oest del poble de Castellvell, a l'esquerra de la carretera que va de Reus a Castellvell. Venint de Reus, s'hi arriba pel Camí de la Pedrera del Coubi. El primer a la dreta va a Castellvell i a la pedrera. El segon a la mateixa mà, és el del Mig, que condueix a l'Aleixar. El d'enfront, que davalla, és el de la Drecera, i va a Maspujols. El de l'esquerra és el Camí dels Cinc Camins, o del Mas de la Victòria, o també de Monterols, segons la gent de Castellvell. Els Cinc Camins estan situats a la divisòria d'aigües entre el barranc del Tecu i la vall que porta al de la Buada.

Referències 

Camins de Reus
El Salt

El Salt és un salt d'aigua al començament de la riera de Salvià, més avall dita de Maspujols, en el terme municipal de l'Aleixar però més proper al municipi de Castellvell del Camp, a la comarca catalana del Baix Camp.

Es tracta d'una paret vertical de roca per la qual cau un salt d'aigua que forma dos petits estanys al peu. Algunes vegades s'asseca, sobretot a l'estiu.

La zona és freqüentada per excursionistes, caminants i escaladors, i existeix la tradició local d'anar-hi a menjar la mona de Pasqua, a fer farigola el dia de dijous sant o a esmorzar-hi quan ve el bon temps. També s'hi va a buscar rovellons.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web amb fotografies del Salt

Geografia de l'Aleixar
Salts d'aigua de Catalunya
Cursos d'aigua del Baix Camp
Ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp

L'Ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp és un edifici religiós del municipi de Castellvell del Camp (Baix Camp) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

Descripció 
És un edifici d'una nau i capelles laterals, amb cambril a la capçalera. Les capelles estan cobertes de volta de canó i de canó amb llunetes sobre arcs de mig punt. La sagristia cupulada era l'antiga ermita. S'observa una porta d'arc de mig punt, adovellat, sense decoració. Hi ha un cor als peus, elevat, amb arc carpanell. és una obra de paredat i carreu. Té una espadanya d'un sol cos damunt de la porta. És una construcció renaixentista popular.

Història 
És una ermita construïda al  per la vila de Reus, quan Castellvell formava part del seu terme municipal. Acordada edificar pels jurats i el Consell de Reus el 1424, va obtenir la concessió d'indulgències de l'arquebisbe Dalmau de Mur. Segons documents de l'arxiu municipal, l'obra es va acabar l'any 1654. S'hi venera a Santa Anna, representada en una imatge del . L'ermita, sense gaire interès arquitectònic, va ser restaurada en una nau, cor i trona el 1852.

En el  va ser utilitzada com a hospital de malalts de pesta, i l'ermità feia d'infermer. L'edifici va ser destruït en part durant la Guerra del francès, i durant l'època de les guerres carlines del , l'ermita es va transformar en un fortí, com demostren algunes parets que resten com a vestigi d'aquesta fortificació. El 1827, durant la revolta dels Malcontents, el seu capitost Rofí va utilitzar l'ermita com a presó dels ostatges reusencs. La imatge de Santa Anna es portà a Reus en aquell període. El penya-segat de sota l'ermita va ser produït artificialment per a obtenir pedres destinades a la construcció del primer port de Salou i algunes carreteres locals. Recentment s'han inaugurat les obres del camí nou i d'il·luminació.

Poblat ibèric del Puig de Santa Anna 
Al costat sud-oest de l'ermita, en una part visible i tocant les parets de la construcció adossada a ella, hi ha el jaciment d'un despoblat d'època ibèrica. Les excavacions que s'hi practicaren varen posar al descobert diverses estructures d'habitació, totes elles de planta rectangular, que el 1935 conservaven una altura d'entre 60 cm i 1 metre. Aquest poblat fou excavat pel Doctor Vilaseca i el Museu de Reus l'any 1934, i bona part de les peces de ceràmica trobades van ser portades al Museu de Reus, on durant la guerra civil van ser destruïdes per una bomba franquista. Es conserva però en el Museu reusenc una maqueta de les habitacions excavades.

És possible que el topònim Castellvell, o segons diuen els documents alt-medievals "castrum veterum" faci referència al poblat ibèric del Puig de Santa Anna, força més evidents en l'època de la repoblació franca. Bona part d'aquest poblat es va destruir al bastir-se l'ermita.

Referències

Enllaços externs 

 

Castellvell del Camp
Santa Anna
Patrimoni monumental del Baix Camp
Turó de Santa Anna

El Turó de Santa Anna és un turó situat a l'extrem nord de la vila de Castellvell del Camp a uns 270 metres d'altitud i que marca el punt més alt del poble. Hi ha l'ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp i les restes d'un poblat iber en el qual es varen trobar peces ceràmiques.

Al peu del penya-segat, l'Ajuntament ha fet una zona enjardinada bastant ben il·luminada, que va fins al carrer-carretera que passa a l'Est del turó, en direcció nord, cap a les urbanitzacions de la zona i cap a un camí que porta a la cascada anomenada El Salt. Al peu també hi ha l'única fàbrica del poble, la Morella Nut, on la carretera o carrer té un desviament que segueix fins a l'ermita pujant (en direcció oposada) cap al turó.

Referències 

Santa Anna
Geografia de Castellvell del Camp
Picarany

Picarany és el nom d'un barranc que discorre principalment en terme d'Almoster, Baix Camp.

Dona nom al Mas del Picarany, vinculat a la família Ferrater, on Joan i Gabriel Ferrater hi van viure alguns anys.

I també és el nom d'una urbanització d'Almoster, que té un dipòsit d'aigua i un camí forestal que porta al Mas de Borbó amb la seva famosa alzina mil·lenària. La urbanització enllaça amb la de Castellmoster, que està en part en el mateix terme i en part al de Castellvell del Camp. Comptava amb 153 habitatges l'any 2005. El promotor de la urbanització fou el Sr. Masdeu i, encara que avui està prou valorada, no va respondre inicialment a les expectatives creades i va tenir un desenvolupament reduït durant els primers 30 anys, que van ser els darrers del .

El Barranc del Picarany, aproximadament on el travessa la carretera, sota la urbanització Castellmoster, es va transformant en riera i primer fa de límit entre els termes d'Almoster i Castellvell i després entra dins del terme de Reus. Allà agafa el nom de Riera de la Vidaleta.

Referències 

Almoster
Testerep

Testerep és el nom d'una antiga illa formada pel mar del Nord i un priel que s'estenia davant la costa belga durant l'edat mitjana (moment en el qual era molt diferent d'avui en dia: el mar arribava fins a Bruges mateix. Posteriorment acabà desapareixent per efecte del transport de sediments i una baixada del nivell del mar.

L'illa tenia diversos poblets de pescadors, entre ells Westende i Oostende, situats als extrems occidental i oriental de l'illa respectivament. Actualment però, Oostende ("final de l'est") és a l'extrem oest de la costa belga.

Enllaços externs 
 Història d'Oostende amb cites de Testerep  (en neerlandès)

Geografia històrica de Bèlgica
Illes de l'oceà Atlàntic
Oostende
Muntanya del Pal

La Muntanya del Pal és un turó del terme de Castellvell del Camp, també conegut com a Puig de l'Àliga. Avui està declarat zona de protecció urbanística però alguns xalets ja estan construïts a part de la muntanya. Mirant a mar hi ha una cova on, a la vora, es van trobar objectes paleolítics, però que no sembla haver estat ben explorada. La cova ara és petita i serveix d'aixopluc als excursionistes o de distracció als caminants. La cova pertanyia a dos germans del poble coneguts com "els Melintxons" però a la seva mort els terrenys han passat a altres mans i avui estan incloses en la part de terreny a cedir a l'Ajuntament per la construcció d'una urbanització.

Sembla que el nom li fou donat per una estaca o pal clavat al cim. Avui el que més es veu són les torres d'alta tensió que passen a la dreta de la muntanya mirant-la des del mar, i baixant cap a Reus.

Pel darrere de la muntanya discorre el Camí de Prades, i pel davant i a l'esquerra els vials de la Urbanització dels Pugets.

Muntanyes del Baix Camp
Geografia de Castellvell del Camp
Puig de l'Àliga

Puig de l'Àliga (Aiguamúrcia), cim dels municipis d'Aiguamúrcia (Alt Camp) i del Montmell (Baix Penedès)
 Puig de l'Àliga (Canyelles), turó del terme de Canyelles
 Puig de l'Àliga (Castellvell del Camp), turó del terme de Castellvell del Camp 
 Puig de l'Àliga (Gandesa), muntanya del municipi de Gandesa a la comarca de la Terra Alta 
 Puig de l'Àliga (Ogassa) 
 Puig de l'Àliga (Portbou), cim que es troba entre el municipi de Portbou (Alt Empordà) i França
 Puig de l'Àliga (Roses), cim del municipi de Roses (Alt Empordà)
 Puig de l'Àliga (Sant Pere de Torelló) a Sant Pere de Torelló
Dar es Salaam

Dar es Salaam (en àrab دار السلام, Dār as-Salām, literalment 'Llar de la pau'), antigament anomenada Mzizima, és la ciutat més gran de Tanzània. Amb 2.500.000 habitants (el 2003), és el centre econòmic i l'antiga capital del país, a més del principal port de Tanzània, situat a la costa de l'oceà Índic. S'hi exporten cafè, cotó, i sisal. Les indústries locals inclouen els productes alimentaris, tèxtils, ciment i productes farmacèutics. És la capital administrativa de la regió homònima.

Història 
Al , es va establir en aquest lloc un poblet amb el nom de Mzizima (paraula suahili que vol dir 'vila sana') per obra de Wabarawa, un home mig àrab i mig suahili, originari de Brava (Barawa) a Somàlia.

El 1859, Albert Roscher d'Hamburg va ser el primer europeu a desembarcar a Mzizima ('vila pròspera'). El 1862, el soldà Seyyid Madjid de Zanzíbar va donar a la vila el nom Bandar al Salam ('Port -refugi- de la pau -o benestar'), que es va contreure a Dar es Salaam, que significa en àrab 'Porta de la pau'. Hi va fer construir també un palau i altres edificis. El carrer principal modern, l'avinguda de l'Acàcia, fou l'antiga Barra rasta ('gran camí').

Després de la mort de Madjid el 1870, la ciutat declinà fins a l'establiment el 1887 de la companyia alemanya de l'Àfrica de l'Est, que hi va establir una factoria el 1888, i el 1891 s'hi va instal·lar el governador, amb la qual cosa el creixement de Dar es Salaam es va veure facilitat pel seu paper de centre administratiu i comercial de l'Àfrica Oriental Alemanya i de l'expansió industrial originada per la construcció de la línia ferroviària que des de la costa es va endinsar al continent fins al llac Tanganyika, al principi del .

L'Àfrica de l'Est alemanya fou conquerida pels anglesos durant Primera Guerra Mundial i fou anomenada Tanganyika. Dar es Salaam, ocupada pels britànics el 1916, va continuar com a centre administratiu i comercial del territori. Segons les disposicions britàniques, els sectors europeus i africans separats es desenvolupen a una certa distància del centre de la ciutat. La població comprèn també una gran quantitat d'immigrants de l'Àsia del Sud.

Després de la Segona Guerra Mundial, Dar es Salaam va experimentar un període de creixement ràpid. Els esdeveniments polítics dugueren a Tanganyika a la independència de la corona britànica el desembre de 1961, amb Dar es Salaam com a capital. La població de la ciutat el 1957 era del tomb dels 130.000 habitants, dels quals 93.363 eren africans, 23.263 indis, 2.460 indis de Goa, 1.718 pakistanesos, 4.479 europeus, 2.545 àrabs, i 914 d'altres orígens. Entre els musulmans, hi havia forta presència dels ismaïlites nizarites, que ha continuat.

La ciutat va continuar sent la capital després de la fusió entre Tanganyika i Zanzíbar el 1964, que va crear l'estat modern de Tanzània.

El 1973, es va decidir traslladar la capital a Dodoma, una ciutat situada a l'interior, al centre del Tanzània. El procés de trasllat no està encara acabat i Dar es Salaam continua sent la ciutat més important de Tanzània. Tant és així que el 1998 la ciutat sofrí l'atemptat contra l'ambaixada estatunidenca a Tanzània de caràcter islamista.

Referències
Julio Iglesias de la Cueva

Julio José Iglesias de la Cueva (Madrid, 23 de setembre de 1943) és un cantant espanyol.

Va néixer a Madrid el 1943 en una família d'ascendència gallega, fill de Julio Iglesias Puga i María del Rosario de la Cueva. Durant la seva joventut va compaginar els estudis de Dret amb el futbol, fitxat com a porter del juvenil B del Reial Madrid. Tanmateix, el 22 de setembre de 1962 un accident automobilístic frustrà la seva carrera professional, i fins i tot es creia que quedaria paralític.

Abatut per l'accident, va començar a tocar la gutierra que li va regalar Eladio Madaledo, l'infermer que va tenir cura d'ell, perquè exercités els dits, i després va començar a escriure poemes que musicà amb la guitarra. El seu primer gran èxit va ser el seu triomf al Festival de Benidorm el 1968 amb La vida sigue igual i després va obtenir fama internacional el 1970 amb la seva participació, tot i que no guanyar al Festival d'Eurovisió amb Gwendolyne. Fou acceptat pel públic d'Europa i d'Amèrica, i enregistrà discos en diversos idiomes.

Instal·lat a Miami el 1978 va ser contractat per la multinacional CBS. L'any 1994, enregistrà Crazy i l'any següent La carretera, que va obtenir cinc discos de platí. Publicà el disc Mi vida: grandes éxitos el 1998, Noche de cuatro lunas el 2000, Divorcio el 2003, i Romantic Classics el 2006.

Discografia

Referències

Enllaços externs 

 Julio Iglesias

Cantants madrilenys
Participants d'Eurovisió per Espanya
Guanyadors del premi Grammy
Medalla d'Or al Mèrit en les Belles Arts
Alumnes de la Universitat Complutense de Madrid
Grammy a la carrera artística
Cavallers de la Legió d'Honor
Guanyadors dels premis Ondas
Implicats en els Papers del Paradís
Implicats en els Papers de Pandora
Cantants estatunidencs
Multimilionaris espanyols
Espanyols d'ascendència gallega
Cantants en italià
El Pireu

El Pireu (en grec modern Πειραιά(ς), Pireà(s); en grec antic Πειραιεύς, Pireéfs) és una ciutat del sud-est de Grècia situada al nomós (departament) de l'Àtica, a la riba del golf Sarònic. És el port d'Atenes i un dels més actius i importants de Grècia. També és port de referència per a la navegació per les illes del mar Egeu i una important escala per a les principals companyies navilieres de l'Orient Pròxim. La seva població era, el 2001, de 175.697 habitants.

La ciutat té importants drassanes, fàbriques de maquinària agrícola, vidre i productes tèxtils i químics. A més, exporta olives, oli d'oliva i sabó. També té una important escola industrial fundada l'any 1938.

El Pireu es va constituir com a ciutat cap a l'any 450 aC, moment en què el seu port ja estava al servei de la ciutat d'Atenes. Entre els anys 461 aC i 457 aC es van construir les llargues muralles que unien les dues ciutats. L'any 86 aC la ciutat va ser destruïda pel general romà Sil·la. Durant el  de la nostra era va ser reconstruïda per l'emperador Adrià. Va a tornar a tenir rellevància durant el  després de la independència de Grècia. L'any 1831 va tornar a ser escollida com a port d'Atenes. Actualment amb Atenes forma un sol nucli homogeni de població conegut amb el nom de Gran Atenes.
Mar Egea

La mar Egea, o el mar Egeu (en grec Αιγαίο Πέλαγος, Egeo Pèlagos; en turc Ege Denizi), és un braç de mar de la Mediterrània, situat entre la península grega i Anatòlia (o Àsia Menor, actualment part de Turquia). Està connectada amb la mar de Màrmara i amb la mar Negra a través dels estrets dels Dardanels i el Bòsfor. La part més septentrional, la que banya les costes de Tràcia i Macedònia i el nord-oest de Turquia, es coneix com la mar de Tràcia; la situada entre les Cíclades i el Peloponès s'anomena mar de Mirtos, i la part més meridional, situada entre les Cíclades, el Dodecanès i la costa nord de Creta és l'anomenada mar de Creta.

En l'antiguitat, es donaven diverses explicacions sobre l'origen del nom Egeu. Segons aquestes, es deia que es va anomenar així per la ciutat d'Eges (en grec Àigai), una de les capitals de l'antiga Macedònia; per Egea, reina de les amazones, que va morir en aquesta mar, o per Egeu, pare de Teseu, que s'hi va llençar de cap pensant que el seu fill era mort.

La mar Egea va ser el bressol de dues antigues civilitzacions: la minoica a Creta i la micènica al Peloponès. Més endavant, veuria créixer les ciutats estat d'Atenes i Esparta, entre d'altres, que constituirien la civilització hel·lènica. Més tard, fou habitada pels perses, romans, l'Imperi Romà d'Orient, els venecians, els turcs seljúcides i l'Imperi Otomà. L'Egea fou el lloc de naixement de les primitives democràcies i va permetre el contacte entre les diferents civilitzacions de la Mediterrània oriental.

Les illes de l'Egea s'acostumen a dividir en set grups: les de la mar Egea nord-oriental, Eubea, les Espòrades septentrionals, les Cíclades, les del golf Sarònic, el Dodecanès i Creta. Precisament, la paraula arxipèlag es va aplicar originàriament a totes aquestes illes. Moltes de les illes, o arxipèlags, de la mar Egea són, de fet, una extensió de les muntanyes de la terra ferma. Una d'aquestes serralades s'estén pel mar fins a Quios, una altra s'estén per Eubea fins a Samos, i una tercera s'estén, a través del Peloponès i Creta, fins a l'illa de Rodes, i fa de línia divisòria entre les mars Egea i Mediterrània. Moltes d'aquestes illes tenen badies i ports segurs, però la navegació per la mar és generalment dificultosa. També un bon nombre de les illes de la mar Egea són d'origen volcànic, i en d'altres s'hi extreu marbre i ferro. Les illes més grans gaudeixen d'algunes valls i planes fèrtils. Només dues de les illes relativament grans de la mar Egea pertanyen a Turquia: es tracta de Bozcaada (Tènedos) i Gökçeada (Imbros). Tota la resta són de sobirania grega.

Vegeu també 
 Llista de peixos de la mar Egea

Notes 

Egea
Egea
Llengües germàniques orientals

Les llengües germàniques orientals són un grup extingit de la branca germànica de les llengües indoeuropees. Reben aquest nom per la situació geogràfica dels seus parlants: a l'est dels de les occidentals i al sud de les escandinaves.

Es creu que en formaven part el vàndal i el burgundi i el gòtic, però només es conserven textos d'aquest darrer.

Relats de diversos historiadors antics (Jordanes, Procopi, Pau el Diaca), la toponímia i restes arqueològiques assenyalen cap a una migració de tribus germàniques des d'Escandinàvia fins a l'àrea compresa entre els rius Vístula i Oder entre el 600 aC i el 300 aC. Així, hom emparenta el burgundi amb l'antic dialecte nòrdic de l'illa de Bornholm i el gòtic amb el de l'illa de Gotland (antic gútnic).

El seu darrer representant fou el gòtic de Crimea, parlat fins al .

Llengües germàniques extintes
Dodoma

Dodoma és la capital oficial de Tanzània. La seva població estimada és de 410.956 habitants el 2012. Està situada al centre del país.

Història 
Dodoma va ser fundada pels colonitzadors alemanys el 1907 durant la construcció del ferrocarril del centre de Tanzània.

Al curs dels anys 1970, aparegueren els primers projectes de transferir la capital de Dar es Salaam a Dodoma. El 1973, el govern de Tanzània va anunciar que la capital passaria a ser Dodoma perquè estava situada al centre del país i tenia bones comunicacions, un clima agradable i hi havia espai perquè es pogués desenvolupar. L'arquitecte nord-americà James Rossant va elaborar els plànols per a la nova capital el 1986, amb el suport de les Nacions Unides. L'Assemblea Nacional de Tanzània s'hi va traslladar al febrer de 1996, però avui dia nombroses estructures oficials són encara a Dar es Salaam, que continua sent la capital comercial del país.

Educació 
A Dodoma, hi ha dues universitats: la St. Johns University of Tanzania, gestionada per l'Església anglicana de Tanzània, i la Universitat de Dodoma, que actualment té uns 22.000 estudiants. Les dues universitats van obrir oficialment el 2007.

Ciutats de Tanzània
Capitals d'estats independents d'Àfrica
Bòlid

En astronomia, un bòlid (del grec βολίς, míssil) és un meteor molt brillant que, en tenir una massa de més de 10 grams, causa un gran solc al penetrar en l'Atmosfera terrestre. La Unió Astronòmica Internacional no accepta el terme, que tanmateix és usat àmpliament.

Un bòlid presenta l'aparença d'una esfera de foc, i no un aspecte puntual o estel·lar. El solc lluminós que deixa al seu pas per l'atmosfera persistix un temps superior a les desenes de segons i pot arribar a ser de diversos minuts i fins i tot de mitja hora. Arriba acompanyat de fenòmens acústics com una explosió i a vegades es poden trobar en el sòl alguns fragments del meteor que resistixen a la completa volatilització en el seu pas per l'atmosfera.

Referències

Vegeu també 
 Meteoroide

Fenòmens astronòmics
Papa Esteve I

Esteve I va ser Papa de l'Església Catòlica entre els anys 254 i 257.

Biografia

Orígens 
Els catàlegs antics diuen que Esteve era d'origen romà, fill de Joví. El Liber Pontificalis afirma que poc abans del martiri de Luci I, aquest va confiar l'Església al seu ardiaca, és a dir Esteve. Una afirmació que fou considerada certa per Horace Mann a la Catholic Encyclopedia.

Pontificat 
En termes generals, i malgrat els dubtes cronològics, es considera que Esteve I fou consagrat com a bisbe de Roma el 12 de maig del 254, i ocupà el càrrec fins a la seva mort el 2 d'agost del 257.

El bisbe Cebrià de Cartago defensava que si tornaven a l'Església, els heretges havien de ser batejats de nou, tal com ho afirmaren els sínodes celebrats a Cartago els anys 255 i 256. Esteve I adreçà una carta a Cebrià condemnant la pràctica dels segons baptismes; com que Cebrià va mantenir les seves postures, s'arribà a una ruptura entre les comunitats de Roma i Cartago, que no va resoldre's pas fins mort Esteve I.

Se li coneixen dues epístoles que no s'han conservat:
 Ad Cyprianum 
 Ad Episcopos Orientales contra Helenum et Firmilianum

Mort 
Tradicionalment s'ha considerat màrtir a Esteve i és venerat com a sant. Però aquesta informació és dubtosa. Fou enterrat en la catacumba de Sant Calixt, Les seves restes van ser traslladades a un monestir en el seu honor fundat per Pau I.

Referències

Bibliografia 
 

Esteve I
Sants de l'anglicanisme
Sants de l'Església Ortodoxa
Sants de les Esglésies ortodoxes orientals
Sants papes
Sants catòlics romans
Morts a Roma
Sants de Roma
Polítics de Roma
Polítics romans