alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Partit Republicà dels Estats Units

El Partit Republicà (en anglès, Republican Party), també anomenat sovint Grand Old Party (GOP), és un dels dos principals partits polítics contemporanis dels Estats Units, juntament amb el Partit Demòcrata, el seu principal rival. El partit va ser creat el 1854 pels contraris a la Llei de Kansas-Nebraska, que permetia l'expansió potencial de l'esclavitud als nous territoris occidentals.

El partit inclou una àmplia varietat de corrents ideològics, que van des del conservadorisme moderat fins al populisme d'extrema dreta.

Ideologia

Evolució històrica 
En els seus inicis, el partit donava suport al liberalisme clàssic, s'oposava a l'expansió de l'esclavitud i donava suport a la reforma econòmica. Abraham Lincoln va ser el primer president republicà entre 1861 i 1865. Sota la direcció de Lincoln i d'un Congrés Republicà, el 1865 es va prohibir l'esclavitud als Estats Units.

A partir de 1912, el partit va experimentar un gir ideològic cap a la dreta. Després de la Llei de drets civils de 1964 i la Llei de drets de vot de 1965, la base de votants del partit va canviar, i els estats del sud es van tornar els més fortament republicans en la política presidencial. El Partit Republicà s'havia compromès fortament amb el proteccionisme i els aranzels a la seva fundació, però va anar donant cada cop més suport al lliure comerç al llarg del .

Actualitat 
La ideologia del Partit Republicà del segle XXI és el conservadorisme estatunidenc, tant en les polítiques econòmiques com en els valors socials. El Partit Republicà recolza impostos més baixos, el capitalisme de lliure mercat, més restriccions a la immigració, un augment de la despesa militar, el dret de posseir armes, majors restriccions a l'avortament, la desregulació estatal i majors restriccions als sindicats. La base de suport del partit del segle XXI inclou la gent que viu a les zones rurals, els homes, la generació silenciosa (nascuts entre 1928 i 1945) i els cristians evangèlics blancs.

Càrrecs de poder 
Hi ha hagut 19 presidents republicans, cosa que el converteix en el partit polític que ha ostentat més cops la presidència dels Estats Units. Des de principis de 2021, el Partit Republicà controla 27 governs estatals i 30 legislatures estatals. Pel que fa al poder judicial, sis dels nou jutges del Tribunal Suprem dels Estats Units van ser designats per presidents republicans.

Presidents dels Estats Units del Partit Republicà

Referències
Griend

Griend és un illot sorrenc del mar de Wadden. Està situat entre la costa occidental de la província de Frísia i la cadena d'illes Frisones, de les quals es considera tanmateix que forma part. Administrativament pertany al municipi de Terschelling, situat uns quilòmetres al nord.

Hom creu que Griend és el que resta d'una illa que a l'edat mitjana era habitada i acollia fins i tot amb una petita ciutat. Actualment està deshabitat i és una àrea natural d'especial interès ornitològic. Té una petita caseta emprada durant l'estiu pels biòlegs.

L'illot no compta amb dics que la protegeixin (a diferència de la majoria d'altres illes frisones) o en fixin la posició, de manera que es desplaça lentament cap a l'est (per efecte de l'erosió a un costat i acreció a l'altre).

Referències 

Illes dels Països Baixos
Illots de les Illes Frisones
Simonszand

Simonszand és un petit illot situat entre Skiermûntseach i Rottumerplaat, a la cadena d'illes Frisones.

L'illot consisteix en una llarga plana sorrenca d'aproximadament un quilòmetre i mig de longitud i dos-cents metres d'amplada. Com altres illots similars (Engelsmanplaat, Razende Bol) és pràcticament erm, si bé és un important refugi faunístic, tant per a les foques com per als ocells. És arran d'això que l'administració hi prohibí l'accés amb barca el 1999, si bé segueix essent una destinació popular entre els qui travessen el mar de Wadden a peu.

Illots de les Illes Frisones
Illes dels Països Baixos
Satanàs

Satanàs és la denominació d'un personatge bíblic considerat com el príncep dels dimonis. Se l'assimila amb Belial, Beelzebub o Llucifer.

Etimologia 
La paraula Satanàs ve de l'hebreu xatan (שָׂטָן) per la via del grec (satanas Σατανᾶς), significant originàriament en 'aquell qui s'oposa', 'adversari', 'antagonista' i especialment l'acusador o fiscal en un judici.

De fet, originalment satan no era més que un mot descriptiu per a una actitud d'oposició i fins i tot quan va ser començat a introduir com un ens sobrenatural servia només per a referir-se a qualsevol àngel enviat per Déu amb l'únic propòsit d'obstruir les activitats humanes. El llibre de Job n'és un clar exemple, i tot i que en aquest relat Satan ja està més "emancipat" de Déu, li continua demanant permís, el que fa suposar que encara no encarna "el mal" en el sentit dualista de la paraula.

En la Septuaginta, la traducció grega de l'Antic Testament, on la paraula hebrea ha-Satan es refereix als éssers sobrenaturals o al·legòrics, s'utilitza la paraula ho diabolos (en el Llibre de Job 1, i el capítol 3 de Zacaries), però on la paraula hebrea satan es refereix als éssers humans, s'utilitza una transliteració satanas.

En el Nou Testament, Satanàs i el diable no se solen distingir.

Aparença 
L'aparença de Satan varia segons les fonts i el període històric. A l'edat mitjana comença a aparèixer a la iconografia amb banyes (assimilat amb el boc) i porta un trident (que derivaria del déu Neptú). En moltes il·lustracions presenta trets de bèstia, com urpes, cua o el cos ple de pèl, mentre que en altres predomina un aspecte antropomòrfic. Se li associen els colors vermell (per la sang) i negre (per la foscor).

Referències

Vegeu també 
 Angra Mainyu
 Azazel
 Xaytan

Dimonis
Grup hidroxi

Un grup hidroxi (abans grup hidroxil o oxhidril) és un grup funcional o característic dels composts orgànics format per un àtom d'oxigen enllaçat a un d'hidrogen, de fórmula -OH.

L'oxigen, al grup hidroxi, es troba enllaçat a un àtom d'hidrogen mitjançant un enllaç covalent simple, o enllaç σ, quedant-li una valència lliure amb la qual es pot enllaçar a una cadena de carbonis. Per a formar enllaços covalents, l'àtom d'oxigen empra orbitals híbrids sp3, dirigits segons els vèrtexs d'un tetraedre i separats entre ells amb angles de 109,5°. Dos d'aquests orbitals estan ocupats per dues parelles d'electrons, un d'ell forma un enllaç σ amb l'àtom d'hidrogen, i el quart orbital sp3 queda disponible per formar un enllaç σ amb la cadena de carbonis. Aquest enllaç i el d'hidrogen formaran quedaran separats amb un angle de 109,5°.

Els compostos orgànics més importants que contenen grups hidroxi s'anomenen alcohols si la cadena és lineal i fenols si la cadena és un grup aromàtic.

Referències 

Hidroxi
Grup alquil

En química orgànica, s'anomena grup alquil a qualsevol cadena hidrocarbonada sense cap grup funcional que actui com a substituent en un compost químic. Qualsevol grup alquil correspon a la fórmula general: 

El terme alquil és intencionadament inespecífic i pot incloure moltes substitucions possibles. Un cicloalquí es deriva d'un cicloalcà mitjançant l'eliminació d'un àtom d'hidrogen d'un anell i té la fórmula general . Normalment, un alquil forma part d'una molècula més gran. En les fórmules estructurals, el símbol R s'utilitza per designar un grup alquil genèric (no especificat). El grup alquil més petit és el metil, amb la fórmula .

Als compostos orgànics que només presenten grups alquil se'ls anomena alcans

Els grups alquils s'anomenen com si es tractés d'un alcà, però amb el sufix -il i un nombre indicant el carboni pel qual s'enllacen a la molècula.

Per exemple;
 El grup metil; -CH₃
 El grup etil; -CH₂-CH₃
 El grup propil; -CH₂-CH₂-CH₃
 El grup 2-propil o isopropil, amb tres carbonis, com el propil, però s'enganxa a la resta de la molècula pel carboni del mig; -CH-(CH₃)₂
 El grup butil; -CH₂-CH₂-CH₂-CH₃
 El grup terc-butil, amb quatre carbonis, com el butil, però s'enganxa a la resta de la molècula pel carboni del mig; -C-(CH₃)₃

Referències
Sylvia Saint

, també coneguda com a Silvia Saint és el nom artístic de Sylvie Tomčalovà, una de les actrius de cinema pornogràfic més populars de l'antiga Txecoslovàquia durant la segona meitat de l'última dècada del  i els primers anys del segle actual.

Tot i que va començar la vida laboral com a administrativa, ben aviat va destacar com a model de passarel·les de roba interior i més tard com a actriu de pel·lícules eròtiques i pornogràfiques, i model a la revista Private. No obstant això, ben aviat, la situació social i econòmica del seu país d'origen la va obligar a emigrar cap als EUA.

Dotada d'un cos d'una bellesa espectacular, el seu atractiu físic li valgué l'any 1998 ser nomenada "Noia de l'Any" per la popular revista per adults Penthouse. Un any abans ja havia aconseguit el mateix títol en l'edició txeca de la revista.

El 19 de març del 2001 va anunciar la retirada provisional del cinema després d'anunciar el seu embaràs. Tanmateix, el 2004 va tornar a treballar com a actriu X, tot i que només en escenes de caràcter lèsbic.

Premis 
 1998 AVN Award – Best Tease Performance (Fresh Meat 4)
 2000 Hot d'Or Award – Best European Supporting Actress (Le Contrat des Anges)
 2000 FICEB Ninfa Award – Best Lesbian Scene (Alexia and Cie) with Nikki Anderson & Kate More
 2004 FICEB Ninfa Award – Best Actress (Public)
 2005 FICEB Ninfa Award – Best Actress (Public)
 2012 AVN Hall of Fame inductee

Referències

Enllaços externs 
 
 
 
 

Sylvia Saint
Persones de la regió de Moràvia Meridional
Artistes txecoslovacs
Models eròtics txecs
Naixements del 1976
Nou Mèxic

Nou Mèxic (New Mexico, en anglès; Nuevo México, en castellà) és un estat dels Estats Units d'Amèrica, està situat al sud-oest del país. Fa frontera amb Mèxic al sud, Texas al sud-est i l'est, Oklahoma al nord-oest, Colorado al nord i Arizona a l'oest, a més de Utah, puntualment al nord-oest (Four Corners).

Com que abans de formar part dels Estats Units havia estat una província de Mèxic té una gran part de la seva població de parla hispana.

Orografia 
Comprèn la part sud de les muntanyes Rocoses i una part de l'altiplà del Colorado; és molt accidentat, amb altituds superiors als 3 000 m. El sector sud-est és constituït pel Llano Estacado. El seu clima és semiàrid. El Río Bravo, el més important, travessa l'estat de nord a sud, juntament amb el Canadian i el Pecos.

Població 
La densitat de població és de les més baixes dels EUA (uns 5 h/km²), però el creixement demogràfic és ràpid, i més del 65% de la població és urbana.
Segons el cens dels EUA del 2000, hi havia censats a l'estat 34.343 afroamericans (1,9%) 194.631 amerindis nord-americans (10,5%). Les principals tribus són els navahos (106.807), pueblo (40.098), apatxes (8.046), cherokees (4.492), sioux (1.579) i choctaw (1.382).

Segons el mateix cens, els idiomes més parlats són: 1.072.947 anglès (63,49%), 485.681 castellà (28,74%), 68.688 navaho (4,07%), 9.000 keres, 7.871 alemany, 4.500 zuni, 4.332 francès, 2.983 xinès, 2.650 tiwa, 1.300 tewa, 1.300 towa i altres.

Història 
El territori fou explorat per Álvaro Núñez Cabeza de Vaca el 1536 i per Francisco Vázquez de Coronado el 1540, el territori fou colonitzat per Juan de Oñate el 1598, malgrat l'oposició dels indis. Al  la colonització fou essencialment a càrrec dels franciscans, fet que provocà enfrontaments amb les autoritats civils. Una revolta dels indis pueblos (1680-92) fou vençuda pel capità general Diego de Vargas, però els conflictes amb els indis i els francesos veïns persistiren. El 1821 passà a formar part de Mèxic; però, envaït en 1846-48 pels estat-unidencs, fou cedit als EUA pel tractat de Guadalupe-Hidalgo i el 1850 n'esdevingué territori. Els confederats l'envaïren temporalment el 1862 i després de la Guerra civil americana els apatxes i navahos renovaren llur resistència fins al 1885. La construcció del ferrocarril el 1878 significà una ràpida expansió de la ramaderia, la mineria i fins i tot l'agricultura a les vores del riu Pecos. El 1912 esdevingué l'estat 47 de la Unió. Les mines de potassa i el petroli rellançaren l'economia des del 1930, i s'hi afegiren les activitats militars i nuclears des del 1945.

Vegeu també 
 Bandera de Nou Mèxic
 Llista de peixos de Nou Mèxic
 Segell de Nou Mèxic
 Territori de Nou Mèxic
 Universitat Nacional Autònoma de Mèxic

Referències
Pere Casals Cort

Pere Casals Cort (Reus, 1903 – Barcelona, 1968) va ser un polític reusenc, afiliat a la UGT, que va encapçalar el Comitè d'abastos de la ciutat de l'any 1936 fins al final de la guerra.

El gener de 1939 va fugir a França però va retornar i va ser empresonat pel nou govern de Franco, i el 28 de juny de 1939 va ser condemnat per un consell de guerra «por auxilio a la rebelión» a 20 anys i un dia. Encarcerat primer a Orduña (Biscaia), a l'agost el van traslladar a la presó de Ciudad Rodrigo, on l'any 1944 li van commutar la pena a tres anys.

La resta de la seva vida va transcórrer a Reus, dedicat al seu ofici de fuster, a una pacient activitat contra Franco des de posicions socialistes, i a un seguit d'activitats culturals com encarregat del Teatre Bartrina de la ciutat. Malalt de càncer es va traslladar a Barcelona on va morir a l'Hospital de Sant Pau l'estiu del 1968.

Referències 

Polítics reusencs
Polítics catalans del sud contemporanis
Militants catalans de la UGT
Morts a Barcelona
Naixements del 1903
Morts el 1968
Serekunda

Serekunda (també anomenada Serrekunda) és la primera ciutat de Gàmbia, situada a la regió de Kanifing, a pocs quilòmetres al sud de Banjul. Té 218.790 habitants (2005) i és el centre econòmic del país. Està comunicada amb la capital per carretera i també té bona comunicació amb l'àrea costanera, on es concentren els hotels per a turistes.

Hi ha un important mercat que concentra el comerç de tota la regió costanera, però la ciutat no disposa de llocs destacats. Prop de Serekunda es troba el parc natural d'Abuko, amb molta vegetació autòctona i alguns animals (mones, antílops, guineus...).

Va sorgir al  de la unió de quatre pobles i rep el nom dels serer.

Ciutats de Gàmbia
Abuko

La Reserva de la Natura d'Abuko (en anglès Abuko Nature Reserve) és un parc nacional de Gàmbia, al sud de Serekunda.

Té un accés difícil, ja que la carretera s'acaba uns 10 quilòmetres abans d'arribar al parc, el qual es pot visitar en unes tres hores. Té abundant vegetació autòctona (especialment de baobabs), però els animals no hi són abundosos, excepte els primats. S'hi poden veure també alguns grans termiters.

En un petit estany al mig del parc s'hi poden veure, a la matinada o a la tarda, alguns animals, com ocells, antílops i cocodrils. En un altre lloc s'hi poden veure antílops, voltors, micos negres, una gran tortuga i algunes guineus en captivitat. El lleó del parc es va escapar de l'àrea assignada i va ser mort a trets per l'exèrcit nacional.

Geografia de Gàmbia
Parcs nacionals d'Àfrica
Yundum

Yundum és una petita ciutat de Gàmbia al costat de la qual està situat l'aeroport internacional de Banjul conegut també com a aeroport de Banjul-Yundum. Està situada al sud-est de la capital del país, i està ben enllaçada per carretera amb Banjul, Serrakunda, i la zona costanera on s'han construït els hotels per a l'incipient turisme del país.

Disposa de les instal·lacions bàsiques d'un aeroport.

Ciutats de Gàmbia
Dalasi

El dalasi és la moneda nacional de Gàmbia, adoptada oficialment el 1971. El seu codi ISO 4217 és GMD i s'acostuma a abreujar D.

Va substituir la lliura gambiana a raó de 5 dalasis per lliura.

Monedes i bitllets 
Els bitllets gambians són de 100, 50, 25, 10 i 5 dalasis. Les monedes són d'1 dalasi, i de la unitat fraccionària del dalasi, anomenada butut, molt poc utilitzades. De bututs, n'hi ha monedes de 50, 25, 10, 5 i 1, i només circulen les dues de més valor.

Taxes de canvi 
 1 EUR = 62,6192 GMD (26 de gener del 2021)
 1 USD = 51,5930 GMD (26 de gener del 2021)

Imatges dels bitllets 
Els bitllets tenen una circulació normalitzada arreu del país. En canvi, les monedes són usades més limitadament.

Enllaços externs 

 Banc Central de Gàmbia (Central Bank of The Gambia) 

Monedes africanes
Gàmbia
Bijilo

El Parc Nacional de Bijilo (en anglès Bijilo National Park) és un parc de primats situat prop de la costa de Gàmbia, al sud-oest de Banjul.

Les mones s'acosten als visitants i accepten cacauets i altres menjars. La visita dura entre una i dues hores.

Al parc també hi ha termiters i molta vegetació autòctona.

Geografia de Gàmbia
Parcs nacionals d'Àfrica
Janjanbureh

Janjanbureh (també anomenada Jangjangbureh i, a l'època colonial, Georgetown), és una ciutat de Gàmbia de 4.929 habitants (2005), situada a uns 380 kilòmetres de la costa de l'Atlàntic i centre econòmic de la regió homònima, de 1.280 km² de superfície i 109.905 habitants.

La ciutat està construïda en una illa al mig del riu Gàmbia, coneguda amb el nom de Janjanbureh, McCarthy o, més habitualment, Georgetown. Com a elements destacats, té un petit mercat i algun edifici colonial, com la casa del governador i la casa dels esclaus. També hi ha un centre penitenciari en el qual els reclusos cultiven arròs.

Va ser la primera capital de la colònia de Gàmbia i centre del comerç d'esclaus.

A la rodalia hi ha alguns càmpings per a turistes, en què hi manca l'electricitat i algunes comoditats.

S'arriba a la ciutat per un ferri des de la vora del riu. Les carreteres d'accés des de Banjul són camins en mal estat.

Ciutats de Gàmbia
Riu Gàmbia

El riu Gàmbia és un riu navegable de l'Àfrica Occidental, que creua en la major part del seu recorregut la república de Gàmbia, a la qual dona nom. La seva longitud és de més de 1.100 quilòmetres. Neix al massís de Futa Djalon, a Guinea. El riu és navegable gairebé la meitat del seu curs.

Hi ha moltes illes al mig del riu, entre les quals la de Georgetown, amb la ciutat de Janjanbureh, i la de Baboon, on habiten els babuïns. A la vora d'aquesta illa es troba encara algun hipopòtam i també alguns cocodrils.

El riu desemboca a l'oceà Atlàntic en forma d'estuari on es confonen el mar i el riu. Per això els primers dos-cents quilòmetres de riu són d'aigua salada.

El tractat de cessió de la part principal del riu, prop de l'Atlàntic, a favor de Gran Bretanya, es va signar el 15 de juny de 1825 entre el rei Burnay de Barra i Kenneth Mc Cauley, governador interí de Sierra Leone. La convenció de duanes no s'aplicava als vaixells francesos navegant des de o cap a la factoria francesa de Fort Albreda. A més a més el rei va cedir un territori a la riba nord d'una milla cap a l'interior entre Bonyadoo Creek i Jokadoo Creek excloent el territori d'Albreda. En el tractat també es prohibia el tràfic d'esclaus i Gran Bretanya es comprometia a pagar 400 dòlars espanyols anuals al rei i successors. El 19 de juny de 1926 un tractat va delimitar el domini de la factoria d'Albreda.

Vegeu també 
 Illa de Kunta Kinteh

Referències 
 The Map of Africa by Treaty, per Sir E. Hertslet

Referències 

Història de Gàmbia
Rius africans de l'oceà Atlàntic
Geografia de Gàmbia
Rius del Senegal
Rius de Guinea
Baboon

Lilla de Baboon, o illa dels Babuïns (en anglès Baboon Island) és una illa al mig del riu Gàmbia, uns 25 kilòmetres en línia recta a l'oest-nord-oest de Janjanbureh.

Avui és una reserva natural de Gàmbia, també coneguda com a River Gambia National Park, i la seva principal característica és que hi viuen els babuïns, aquests primats que li donen nom.

A la rodalia també hi viuen alguns cocodrils i hipopòtams, que constitueixen pràcticament els darrers vestigis de vida animal salvatge a Gàmbia.

Enllaços externs 
 Baboon Island  

Geografia de Gàmbia
Illes fluvials
Wassu

Wassu és un poblet de l'interior de Gàmbia, prop de Janjang-bureh, a la divisió administrativa coneguda per CRD (Central River Division) a la rodalia del qual hi ha una notable formació de pedres conegudes com "els cercles de pedres de Wassu", que tenen entre mil i mil cinc-cents anys d'antiguitat.

Les pedres estan sovint col·locades en cercles gairebé perfectes, i tenen un volum que fa difícil imaginar com van poder ser traslladades al lloc. Se suposa que tenien caràcter religiós, i per enterraments dels principals capitosts.

El tipus de pedra té aparença de volcànica i és de color marró. Pedres petites del mateix tipus es troben per tota la regió. Al país existeixen també altres grups de cercles de pedra de menys importància que els de Wassu.

Un petit museu obert l'any 2000, dona algunes explicacions sobre els estudis fets a Wassu per experts, i les hipòtesis sobre el lloc.

Ciutats de Gàmbia
Tanji

Tanji és un poble de pescadors al centre de la costa de Gàmbia, amb 5.492 habitants (2005), dedicats gairebé tots a la pesca.

S'hi produeix pesca, que s'asseca per exportar-la a Burkina Faso i Mali, i una part abasteix el mercat local.

La captura de barracudes hi és bastant important. Més en alta mar es pesquen també taurons, però els pescadors de Tanji deixen aquesta feina als experts pescadors de taurons de la veïna vila de Ghana Town.

A sud de Tanji es troben algunes platges verges, la més notable de les quals és l'anomenada Paradise Beach.

Ciutats de Gàmbia
Paradise Beach (Gàmbia)

Paradise Beach (en anglès, literalment Platja Paradís) és una platja verge del sud de la costa de Gàmbia. Té uns 15 quilòmetres de longitud i se situa al sud de Tanji.

S'hi troben a prop dos petits poblets de pescadors, i alguns pescadors ocasionals. També s'hi comença a notar la presència de turistes, amb un restaurant de platja.

La sorra és blanca, i l'aigua clara. L'entorn gairebé no està alterat.

Geografia de Gàmbia
Platges
Ghana Town

Ghana Town és un poble de Gàmbia, habitat per emigrants de Ghana, que tenen com a activitat principal la pesca de taurons a alta mar.

El poble té uns dos mil habitants, i està situat prop de Tanji, però està una mica allunyat de la costa. Prop del poble posen a assecar les restes dels taurons, que s'exporten a Ghana, ja que no tenen sortida al mercat local.

Ciutats de Gàmbia
Clau (eina)

Una clau és una eina manual que serveix per collar o afluixar perns i femelles. N'hi ha de fixes, d'ajustables (clau de vis o anglesa), de roseta (amb la cabota treballada en forma d'estel), de tub, clau de got, claus hexagonals, claus de cadena, de lampista (stilson), claus de carraca, etc.

Algunes claus són de boca variable, de manera que se'n pot graduar l'obertura i adaptar-la a diverses mides de cabota quan aquesta és de forma quadrada o hexagonal. Són les claus angleses. Però la majoria de les claus són de boca fixa, com les claus planes fixes, les claus d'estrella o les claus de got, que solen ser canviables aprofitant el mateix mànec. També hi ha les claus de tub formades per un cos buit de forma generalment hexagonal perquè s'hi adaptin les claus planes i poder-les fer girar.

Claus (eines)
Partit Socialista Unificat de Catalunya Viu

El Partit Socialista Unificat de Catalunya Viu (acrònim: PSUC Viu) és un partit polític comunista refundat el 1997 per militants del PSUC contraris a dissoldre el partit dins d'Iniciativa per Catalunya. El secretari general del PSUC Viu és Eduard Navarro i la seva representació institucional és d'unes desenes de regidors en diferents poblacions catalanes. Joves Comunistes de Catalunya fou l'organització juvenil del Partit Socialista Unificat de Catalunya Viu entre desembre de 1997 i juliol de 2014, i des de 2015 ho són les refundades Joventuts Socialistes Unificades de Catalunya.

Origen 
El 1997, en el IX congrés del PSUC, Rafael Ribó volia diluir definitivament el PSUC dins d'Iniciativa per Catalunya, i una part de la militància que no volien perdre l'escènica comunista històrica del PSUC van formar un grup anomenat "Manifest pel PSUC", adoptant finalment el nom de PSUC viu, ja que les sigles PSUC quedaven vetades perquè eren propietat d'IC.

Aliances 
Des de la seva fundació, el PSUC viu ha estat el referent a Catalunya del Partit Comunista d'Espanya (PCE).
El 1998 va passar a ser membre fundador d'Esquerra Unida i Alternativa (EUiA) juntament amb el PCC, el Partit Revolucionari dels Treballadors (PRT), Esquerra Revolucionària, el Partit Obrer Revolucionari (POR), el Partit d'Acció Socialista de Catalunya i el Col·lectiu per una Esquerra Alternativa (derivació del MCC i de la LCR).

Actualment, el PSUC Viu és crític amb la coalició ICV-EUiA. És reticent a pactes amb ICV, sobretot arran de la gestió de l'antic govern Tripartit. Durant el Govern tripartit, va demanar la dimissió de Joan Saura, fet que va generar crítiques des d'ICV.

El fet que Raül Romeva anés al grup Els Verds-ALE del Parlament Europeu en comptes d'anar al grup de l'Esquerra Unida Europea-Esquerra Verda Nòrdica (grup al qual pertanyen IU i EUiA), que ICV s'apropiés d'un senador d'EUiA i que ICV votés a favor de la guerra a Líbia, han perjudicat les relacions entre els membres de la coalició.

Referències

Enllaços externs 
 Partit Socialista Unificat de Catalunya Viu

Partit Socialista Unificat de Catalunya
Partits comunistes de Catalunya
Esquerra Unida i Alternativa
Algarve

LAlgarve és una regió i antiga província més meridional de Portugal continental, amb capital a Faro. Àrea: 4.960 km². Població resident (2001): 395.208. A més de Faro i Portimao, destaquen també les poblacions d'Albufeira, Alcoutim, Aljezur, Alvor, Castro Marim, Lagoa, Lagos, Loulé, Quarteira (en el municipi de Loulé), Monchique, Olhao, Silves, Tavira i Vila Real de Santo António. La regió històrica de l'Algarve coincideix amb l'actual districte de Faro. LAlgarve limita al nord amb la regió de l'Alentejo, al sud i a l'oest amb l'oceà Atlàntic, i a l'est amb el riu Guadiana, que marca la frontera amb Espanya. LAlgarve és una regió turística que disposa de belles platges, illes i paisatges naturals. El seu punt més alt és la serra de Monchique. L'accés a la zona es pot fer per l'aeroport de Faro. A la regió de l'Algarve hi ha la llacuna de Ria Formosa, una reserva natural de més de 170 km², punt de descans i d'alimentació de centenars d'ocells.

El nom Algarve prové de Gharb al-Àndalus, nom que rebia l'actual Algarve i el baix Alentejo durant la dominació musulmana, que significa 'Àndalus occidental', ja que era la part occidental de l'Àndalus musulmana; aquests territoris avui espanyols i portuguesos eren un destacat bullidor de cultura islàmica, ciència i tecnologia a la Hispània islàmica.

Història 

El territori abans de l'arribada dels romans era habitada pels lusitans. En la reorganització provincial de l'Imperi Romà del segle I aC, passà a formar la província de Lusitània, que persistí sense grans modificacions administratives entre els segles I aC i VIII dC, comprenent l'ocupació romana i visigòtica fins a l'arribada el 713 dels àrabs per intercessió visigòtica. Els àrabs denominaren aquesta regió Gharb al-Àndalus, amb breus ocupacions portugueses (Regne de l'Algarve) que posteriorment es fragmentà en diverses taifes després de la caiguda del califat de Còrdova, en què, entre d'altres, es constituí l'emirat d'al-Gharbia fins al 1250 en què l'Algarve fou l'últim territori de Portugal conquerit definitivament als musulmans, regnant Alfons III. Sota ocupació portuguesa, es constituí de nou el Regne de l'Algarve, més honorífic que autònom.

Als segles  i  va funcionar a Sagres, a l'extrem sud-oest, a prop del cap de Sant Vicenç, una escola de navegació i cartografia, fundada per l'infant Enric (fill del rei Joan I de Portugal), fonamental per a l'època dels descobriments portuguesos; l'Algarve es va convertir en el centre de referència pel que fa a les ciències i tècniques necessàries per a la navegació, la geografia i la cartografia.

Divisió administrativa 
La regió se subdivideix en 16 municipis :
 Albufeira *.
 Alcoutim
 Aljezur
 Castro Marim
 Faro *.
 Lagoa *.
 Lagos *.
 Loulé *.
 Monchique
 Olhão *.
 Portimão *.
 São Brás de Alportel
 Silves *.
 Tavira *
 Vila do Bispo
 Vila Real de Santo António *.

Galeria

Vegeu també 
 Ukhxúnuba
 Volta a l'Algarve
Richel

Richel és un illot sorrenc del mar de Wadden. Situat un quilòmetre a l'oest del punt més septentrional de Vlieland, està lleugerament desplaçada de la cadena d'illes Frisones. Per les seves dimensions pot ser comparada amb Gryn, si bé aquest darrer està més aïllat.

Illots de les Illes Frisones
Illes dels Països Baixos
Noorderhaaks

Noorderhaaks, també anomenat Razende Bol, és un illot sorrenc situat al sud-oest de Texel (al qual pertany administrativament). El seu origen és atribuïble als corrents que es generen a l'estret de Marsdiep (que separa Den Helder de Texel) per efecte de la marea i l'ompliment i buidament del mar de Wadden. Orfe d'equipament per fixar-lo, es desplaça amb una velocitat de 100 metres l'any en direcció l'estret, pel que s'especula si s'acabarà unint a Texel.

És emprat pels militars neerlandesos com a camp d'entrenament. Malgrat això, se'l considera força verge, i serveix de refugi a diverses menes d'ocells i foques.

La seva superfície correspon a la d'una ciutat mitjana, amb uns 3 quilòmetres de longitud.

Illes dels Països Baixos
Illots de les Illes Frisones
Partit Humanista de Catalunya

El Partit Humanista de Catalunya és la secció catalana del moviment humanista, fundat a Espanya el 1984.

El seu origen cal cercar-lo en la Comunidad para el Desarrollo Humano, creada pel gurú llatinoamericà Silo. Va participar en les eleccions catalanes del 2006 obtenint 2.608 vots (0,09%). Presentà candidatura a les eleccions del 2010.

Notes

Enllaços externs 
 Generalitat de Catalunya, organitzacions polítiques
 Resultats electorals 

Entitats de Catalunya
Tavira

Tavira és una ciutat i un municipi portuguès al districte de Faro, a la regió de l'Algarve. L'any 2004 tenia 25.105 habitants.

El municipi limita al nord-est amb el municipi d'Alcoutim, a l'est amb Castro Marim i Vila Real de Santo António, al sud-oest amb Olhão, a l'oest amb São Brás de Alportel i Loulé i al sud està banyat per l'oceà Atlàntic.

Demografia

freguesias  de Tavira 
 Cabanas de Tavira
 Cachopo
 Conceição
 Luz de Tavira
 Santa Catarina da Fonte do Bispo
 Santa Luzia
 Santa Maria (Tavira)
 Santiago (Tavira)
 Santo Estêvão

Ciutats agermanades 
   Perpinyà, Catalunya del Nord, França (2001)

Referències

Vegeu també 
 Pedro Rodrigues i companys màrtirs
Federació d'Independents de Catalunya

La Federació d'Independents de Catalunya (FIC) és un espai polític creat en 1995 per l'acolliment d'aquelles candidatures que no s'encasellen en un determinat partit polític. Té per objectiu, doncs, agrupar els regidors electes per agrupacions d'electors i partits locals o comarcals. Entre aquests darrers hi ha la UNIC, creada el 1989 arran del descontentament amb el Pla de Residus de la Generalitat de Catalunya, i també té una forta implantació al Priorat.

Ubicació ideològica 
La FIC ha rebut crítiques per la seva suposada "manca d'ideologia". Per exemple, segons Jordi Duran, des de les Terres de l'Ebre, criticava que "la Federació d'Independents de Catalunya (FIC) ha constituït el darrer gran fracàs de crear una alternativa a CiU en l'àmbit rural, ja que el seu excés de pragmatisme i el seu desinterès per la ideologia l'han convertida en una opció indesxifrable en què poden campar des d'ultradretans fins a independentistes, passant per independents purs, gent de bona fe i tot el mostrari de rebotats, dissidents i trànsfugues que generen els partits tradicionals". Per contra, el regidor independent de l'Ajuntament de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant, Ferran Castellví, recordava que en "l'acta fundacional de la FIC es defineixen com a municipalistes, nacionalistes, ecologistes i independents" (diari Aquí, 19 de gener de 2007).

Implantació territorial 
La Federació d'independents de Catalunya són un conjunt de plataformes polítiques locals implantades, sobretot, al Camp de Tarragona i a les Terres de l'Ebre.

Resultats electorals 
Segons el Departament de Governació i Administracions Públiques

Referències

Enllaços externs 
 Federació d'Independents de Catalunya

Partits polítics de Catalunya
Congo

Toponímia:
 Congo (regió)
 Riu Congo, riu africà
 Conca del Congo, conca hidrogràfica i sedimentària del riu Congo, a l'Àfrica equatorial occidental
 Estat Lliure del Congo, antic domini colonial africà, propietat privada del rei Leopold II de Bèlgica entre 1885 i 1908, les fronteres del qual coincideixen amb l'actual República Democràtica del Congo 
 Regne del Congo, estat africà que va existir en territori dels actuals Angola, Cabinda, República del Congo i República Democràtica del Congo fins al final del , en què fou dividit entre Portugal, França i Bèlgica
 República del Congo o Congo Brazzaville, estat africà, anteriorment colònia francesa 
 República Democràtica del Congo o Congo Kinshasa, estat africà, conegut entre 1971 i 1997 com el Zaire 
 Mont Kongō, muntanya a la prefectura d'Osaka (Japó)
 Lingüística:
 Llengües kongo, família de llengües bantu parlada a la República Democràtica del Congo, República del Congo i Angola
 Kongo, congo o koongo, llengua bantu de la família de les llengües kongo parlada a la República Democràtica del Congo, Angola i la República del Congo 
 Kongo, San Salvador, llengua bantu de la família de les llengües kongo parlada a la República Democràtica del Congo i Angola
 Miscel·lània:
 Kongo (ètnia), grup humà establert a la costa atlàntica d'Àfrica (República del Congo, Angola, República Democràtica del Congo)
 Kongō Gumi, empresa japonesa amb més de mil quatre-cents anys d'història
 Edwin Arturo Congo Murillo (Bogotà, 1976), futbolista internacional colombià
Zaire (desambiguació)

Geografia: 
 Zaire, nom que va adoptar la República Democràtica del Congo entre 1971 i 1997.
 Província del Zaire, província del nord-oest d'Angola.
 Riu Zaire, nom amb què era conegut el riu Congo.

 Literatura: 
 Zaïre, tragèdia de Voltaire.

 Numismàtica / Economia:
 El zaire era la moneda de l'actual República Democràtica del Congo, substituïda pel franc congolès.
Partit Andalús de Catalunya

El Partit Andalús de Catalunya va sorgir a mitjan dècada del 1980, per arreplegar el vot de l'emigració andalusa a Catalunya. Va tenir una existència efímera i a les primeres eleccions autonòmiques catalanes va incorporar a les llistes Federico Jiménez Losantos.

Referències 

Partits polítics catalans desapareguts
Extrema dreta a Catalunya
Moviment Patriòtic Català

El Moviment Patriótico Catalán (MPC) era un grup polític a Catalunya fundat el 1994 de caràcter espanyolista, antiesquerres i d'ultradreta.

Tot i que solia emprar part de la retòrica i símbols propis del catalanisme, la majoria dels seus membres es consideraven un grup espanyolista de dretes. En la dècada del 1990 va organitzar actes d'homenatge al monument del Timbaler del Bruc i participaren en l'acte anual de Comunió Tradicionalista Carlista a Montserrat d'homenatge al Terç de Requetès de la Mare de Déu de Montserrat. Cal afegir que el MPC era hereu directe del grup terrorista Milícia Catalana, el qual va tenir certa força al Principat de Catalunya especialment a principis de la dècada de 1980 i va realitzar diversos atemptats de baixa i mitjana intensitat (fonamentalment contra clíniques on es practiquessin avortaments i també contra seus de partits i associacions independentistes) entre els quals destaca l'explosió el 1992 d'una bomba a la Clínica Dexeus, que va destrossar la seva façana. Carlos Francisoud, alcaldable per Badalona de PxC (Plataforma per Catalunya) el 2011 i personatge rellevant de MPC, fou condemnat el 1997 a 8 anys i mig de presó per associació il·licita i atemptat per accions del grup armat Milícia Catalana.

Amb tot, Milícia Catalana no actua en l'actualitat malgrat no haver-se dissolt, si bé és cert que quatre persones (algunes vinculades al Moviment Patriòtic Català) van ser declarades culpables d'actes de terrorisme comesos durant la matinada del 3 de març del 2001 a Barcelona.

Alguns ex-membres del MPC s'han unit a Plataforma per Catalunya. Antics militants del grup i de Batzegada, juntament amb els del Casal Tramuntana i Plataforma per Catalunya organitzen homenatges als catalans morts a la Guerra de Cuba i que són enterrats al Cementiri de les Corts

Referències

Enllaços externs 
 Condemnat a 6 anys el fill de Royuela per una bomba casolana 

Organitzacions armades catalanes
Partits polítics de Catalunya
Extrema dreta a Catalunya
Partit Socialista de Catalunya-Reagrupament

El Partit Socialista de Catalunya-Reagrupament (PSC-R) va ser un partit polític català d'ideologia socialdemòcrata fundat per Josep Pallach.

Té el seu origen en l'ala dreta del Moviment Socialista de Catalunya (MSC), fundat a França l'any 1946. El novembre de 1974 se separa d'aquesta organització i funda el Reagrupament Socialista i Democràtic de Catalunya, que al maig de 1976 es converteix en el Partit Socialista de Catalunya-Reagrupament. La mort de Pallach a principis de 1977 provocà a una forta crisi, després de la qual Josep Verde i Aldea és escollit secretari general. Aquest es va apropar al Partit Socialista de Catalunya-Congrés (PSC-C) i a la Federació Catalana del PSOE.

A les eleccions generals de 1977 es presenta en coalició amb Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) i altres grups nacionalistes catalans en el Pacte Democràtic per Catalunya, que obté 11 escons (d'ells 4 per al partit). Després de les eleccions, el PSC-R decideix no continuar amb la coalició mentre que els seus diputats s'integren en el Grup Mixt del Congrés (excepte Joaquim Arana i Pelegrí, que va seguir als seus excompanys del Pacte al Grup parlamentari basc-català) i canviar la seva estratègia. En els mesos següents es decanta per la convergència socialista amb el Partit Socialista de Catalunya-Congrés i la federació catalana del PSOE (si bé a l'octubre de 1977 els seus tres diputats al Congrés s'integren en la Minoria Catalana) per fundar al juliol de 1978 el Partit dels Socialistes de Catalunya. Els sectors més catalanistes s'integraren en CDC o a Esquerra Republicana de Catalunya, encara que un grup de seguidors i col·laboradors de Pallach (inclosa la seva vídua) formessin un efímer Partit Socialista Democratic.

Enllaços externs 
 
 Adhesiu del PSC-Reagrupament amb el lema socialisme en llibertat 

Partits polítics catalans desapareguts
Partit dels Socialistes de Catalunya
Partit Socialista Popular català

El Partit Socialista Popular català fou la secció catalana, creada el 1975, del Partido Socialista Popular. El primer president de la secció fou Jaume Mata i Romeu, i el secretari general Xavier Nart.

D'ideologia socialista i marxista, es presentà a les eleccions generals del 1977 a Barcelona i Girona amb la denominació Partit Socialista Popular-Unitat Socialista, obtenint 30.382 vots. El 1978 es va integrar al PSC-PSOE, i un sector minoritari al Partit Socialista de Catalunya - Congrés.

Referències 

Partits polítics catalans desapareguts
Partits polítics catalanistes
Partit dels Socialistes de Catalunya
Partit Comunista Català

El Partit Comunista Català fou fundat el novembre de 1928, amb gent procedent de l'Ateneu Enciclopèdic Popular i de nacionalistes de formació marxista. Jordi Arquer i Saltor, Amadeu Bernadó i Calcató i Víctor Colomer foren els seus principals líders. Aplegaria uns 300 afiliats, molt implantats a Sants, a Gràcia i al Clot de Barcelona, i a Lleida aconseguí l'adhesió d'antics membres d'Estat Català com Jaume Miravitlles i Navarra, Martí Vilanova i Purcallas o Domènec Ramon.

Com a òrgan de propaganda va usar en 1928-29 L'Opinió i després el 1930 feu aparèixer L'Andreuenc i Treball. El novembre del 1930 es va fusionar amb la Federació Comunista Catalanobalear (FCCB), junt amb la qual va crear el Bloc Obrer i Camperol (BOC).

Enllaços externs 
 Tret de  (amb llicència GFDL).

Partits polítics catalans desapareguts
Partits polítics catalanistes
Bloc Obrer i Camperol
Partits polítics de la restauració borbònica
Partit Comunista de Catalunya

El Partit Comunista de Catalunya fou fundat el 1932 i tenia com a referent el PCE. Va substituir a la Federació Comunista Catalanobalear (FCCB) que s'havia separat del PCE i havia fundat el Bloc Obrer i Camperol (BOC) juntament amb el Partit Comunista Català. Els seus principals dirigents foren Ramon Casanellas i Lluch, Antoni del Barrio i Antoni Sesé. El seu portaveu fou Catalunya Roja. La influència sindical fou minsa, per bé que notable dins la Federació Obrera de Sindicats de la Indústria Gastronòmica de Catalunya (FOSIG). El maig del 1934 celebrà el seu primer congrés.

A partir del 1935 va agafar la direcció Miquel Valdés i Valdés i l'organització de Ramon Casanellas i Lluch, que volia cooperar amb altres forces socialistes catalanes. Quan es va formar el Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM) una part dels membres del Bloc Obrer i Camperol que no s'hi varen incorporar, es van unir al PCC.

El juliol del 1936 es va fusionar amb altres partits per fundar el Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC). Aleshores tenia uns 2.000 militants

Enllaços externs 
 Tret de  (amb llicència GFDL).

Vegeu també 
 Partit dels Comunistes de Catalunya

Partits polítics catalans desapareguts
Partit Socialista Unificat de Catalunya
Partit Català Proletari

El Partit Català Proletari (PCP) va sorgir a començaments de 1934 de l'antic Estat Català-Partit Proletari (EC-PP). El seu principal dirigent fou Jaume Compte i Canelles. Defensava la formació d'un estat independent i socialista al Principat, i per això s'articulava com a partit comunista. El seu òrgan fou L'Insurgent. El nombre màxim d'afiliats fou de 500, la majoria barcelonins, i bona part d'ells lligats al CADCI. En els fets del sis d'octubre es va posar al costat del president Lluís Companys, i Jaume Compte va morir en la defensa de la seu del CADCI contra les forces republicanes.

El 1935 la nova direcció (després de la mort de Compte el 1934) encapçalada per Pere Aznar i Seseres i Artur Cussó va iniciar contactes amb el Bloc Obrer i Camperol (BOC), la Unió Socialista de Catalunya (USC), la Federació Catalana del PSOE i Esquerra Comunista (EC).

A les eleccions generals espanyoles de 1936 es presentà formant part del Front d'Esquerres, i va obtenir un escó per al seu cap Pere Aznar. El juliol del 1936, el PCP es va unir a la USC, Federació catalana del PSOE i al Partit Comunista de Catalunya formant el Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC).

Enllaços externs 
 Tret de  (amb llicència GFDL).

Partits polítics catalans desapareguts
Partit Socialista Unificat de Catalunya
Vinagre

El vinagre és un líquid miscible obtingut mitjançant fermentació acètica del vi i dels seus subproductes com la brisa. També pot procedir d'altres productes similars com la sidra i el malt.

Procés 
La fermentació acètica, és causada per bacteris acètics aerobis de la família Acetobacteriaceae a partir d'una solució alcohòlica. Aquesta pren un gust agre quan l'alcohol esdevé àcid acètic.

El vinagre s'obté a partir de vins de baixa graduació, sotmesos a aireig i a temperatura controlada (15-34 °C) en presència dels microorganismes, en forma de vinagre o de cultius purs, en repòs (mètode Orléans), fent passar el vi a través d'encenalls impregnats de vinagre (mètode alemany), amb injecció d'aire (mètode Frings), per fermentació submergida, entre altres mètodes. Els bacteris fermentatius formen un tel a la superfície (mare del vinagre). El vinagre és filtrat, emmagatzemat, per tal que envelleixi, i eventualment pasteuritzat. Pren color groc d'ambre o rosat, segons el vi; l'olor és penetrant, i el tast, àcid i picant. Els seus components fonamentals són: àcid acètic (4-9%), extret sec (1,50-3,50%), etanol (1% com a màxim), minerals (0,12-0,35%), glicerol i acetoïna. Hom pot emprar diòxid de sofre com a conservador i caramel de most per a acolorir-lo. S'altera per sobreoxidació, fermentacions secundàries, enfosquiment i paràsits (mosca del vinagre, anguíl·lula). Poden ésser obtinguts vinagres sintètics a partir d'àcid acètic pur, però a l'estat espanyol són prohibits, car hom promou l'ús exclusiu de vinagre de vi o derivats. L'anàlisi inclou acidesa, extret sec, cendres, etanol, acetoïna, àcids minerals i additius.
Generalment prové de la fermentació del vi, però també existeixen vinagres provinents de la fermentació d'altres productes alcohòlics, com ara la sidra o la cervesa, no alcohòlics, com algunes fruites o l'arròs, o directament del most del raïm reduït, com és el cas del vinagres balsàmics italians (aceto balsamico).

Usos 
Té un important ús gastronòmic com a condiment i com a conservant: s'usa per amanir verdures i vegetals, per a fer la salsa anomenada escabetx o per fregir barrejat amb oli, etc. A part del seu ús gastronòmic, també s'empra com a alleujant en picades d'insectes, per a netejar vidres i altres superfícies així com s'empra en la neteja de banys i cuines car es considera eficaç eliminant les taques de calç, a més també s'usa per a repel·lir mosquits i d'altres usos variats tant domèstics com industrials.

Un dels usos domèstics que pot tenir el vinagre és que resulta útil per netejar l'alumini.

Referències

Enllaços externs 

Aliments fermentats
Condiments
Solidaritat d'Obrers de Catalunya

Solidaritat d'Obrers de Catalunya (SOC) fou un sindicat nacionalista, ja desaparegut (1958-1983). Fundat per Xavier Casassas i Miralles (Barcelona 1935-1994) qui en fou el seu principal motor, desenvolupant les funcions de secretari general i de president, des del 1958 fins al 1983. Altres dirigents foren Claudi Martínez, Josep Almeda, Josep Fargas, Jesús Malló, Joaquim Gil i Joaquim Pi.

El 1958 es va crear el sindicat Solidaritat d'Obrers Cristians de Catalunya. El 1961 va desaparèixer del seu nom la "C" de cristià per a esdevenir una organització oberta i laica; paradoxalment, aquest canvi es va fer arran de la incorporació en el sindicat d'un sector d'obrers cristians vinculats a la HOAC, encapçalats per Antonio Navarro i Àngel Alcàzar. Tot i abandonar el caràcter estrictament cristià, va continuar sent el sindicat català reconegut per la Confederació Internacional de Sindicats Cristians (CISC). Llavors va a passar a ser el primer sindicat clandestí de Catalunya fins a les discrepàncies entre radicals i moderats el 1969, manifestada en el congrés de 1970 i en l'abandonament de l'ala radical el 1971: els primers eren majoritàriament els militants provinents de la HOAC, que mantenien posicions molt obreristes i d'esquerres, i els segons, més moderats, eren els militants històrics, alguns pocs vinculats al partit UDC i força més acabarien propers al socialisme de Josep Pallach (RSDC).

El 1976 van sorgir del SOC els Col·lectiu d'Obrers en Lluita d'àmbit català i vinculats al PSAN-Provisional, que no varen subsistir.

El 1977 el sindicat SOC va ser legalitzat. Poc després hi va haver una escissió i es va crear l'organització Col·lectius de Treballadors, a l'òrbita del PSAN. De totes maneres, el SOC seguia disposant del reconeixement internacional com a membre de la Confederació Mundial del Treball (CMT), la nova denominació que des del 1968 tenia l'antiga CISC) i del seu suport econòmic i formatiu, i mantenia una estructura amb un bon servei jurídic, com a mínim 9 locals en diferents ciutats, i 12 federacions de branca organitzades: aigua, gas i electricitat; arts gràfiques; banca; caixes; comerç; ensenyament; hostaleria; indústries químiques; metall; oficines i despatxos; sanitat; i tèxtil. En el sector de les caixes d'estalvi el SOC va convertir-se en el sindicat majoritari arran de les primeres eleccions sindicals, i com a tal va ser al davant de la negociació del conveni col·lectiu del sector.

El 1980 el SOC es va unir a altres sindicats de branca com el Sindicat d'Estalvi de Catalunya, va absorbir alguns nuclis de sindicalistes procedents de la descomposició de la CSUT, i es va formar la Confederació Sindical de Treballadors de Catalunya de la que formaren part el SOC i els Col·lectius de Treballadors entre altres. El 1983 el SOC va desaparèixer formalment i la CSTC va ocupar definitivament el seu espai sindical.

Referències 

Entitats antifranquistes de Catalunya
Sindicats de Catalunya