alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
República de Transbolaqia

La República de Transbolaqia (Bolaq artı Respublikası/Забулачная республика) fou una república proclamada a Kazan sobre la part tàrtara de la ciutat el març de 1918 i va durar un any.

El març de 1918 els bolxevics es van revoltar a Orenburg i van enderrocar el govern provisional de l'Idel Ural. El seu cap Bikbavoghlu Yunus i altres membres del govern van poder fugir cap a Kazan. La facció anti bolxevic del segon Congrés Militar Musulmà de totes les Russies va proclamar la República de Transbolaqia. La bandera utilitzada fou verda amb mitja lluna groga però no consta que fos l'oficial de la república. També es feia servir una bandera religiosa blanca amb mitja lluna i estel daurats 

Un exèrcit baixkir es va organitzar sota el comandament del general Ixbulàtov. Es va demanar ajuda a Koltxak (21 de novembre de 1918) que tres abans havia assumit la dictadura a Sibèria. Koltxak va declarar abolida l'autonomia baixkir, el que va provocar que aquest poble i els seus líders s'aliessin als bolxevics. El 1919 el cap de l'exèrcit baixkir, Validov, va signar un tractat de pau amb els bolxevics (19 de febrer de 1919) que va portar a l'acord (20 de març de 1919) i a la proclamació de la República Soviètica Tàtar-Baixkir el 22 de març de 1918. L'exèrcit roig, aliat amb els baixkir, va ocupar la República de Transbolaqia el 29 de març de 1919.

Referències

Vegeu també 
 Idel Ural
 Nacionalisme tàtar

Repúbliques històriques de Rússia
Revolució Russa
República Soviètica Tàtar-Baixkir

La República Soviètica Tàtar-Baixkir fou negociada entre baixkirs i bolxevics el 20 de març de 1919 i proclamada el 22 de març de 1919. Comprenia la província d'Ufa, i part de les províncies d'Orenburg, Perm, Kazan, Viatka, Simbirsk i Samara. La capital era Sterlitamak. El primer ministre fou Yumuguloghlu. Mes al sud es va crear la república autònoma socialista Soviètica Kirguís (1920) amb capital a Oremburg (el futur Kazakhstan). La bandera fou vermella amb falç i martell al canton i damunt una estrella vermella dins un disc groc.

Després de poc temps de dirigir la república Yumuguloghlu va assumir les funcions de cap de govern Z.V. Togan, alies Validov. L'abril Aleksandr Koltxak va envair la República i la va ocupar parcialment fugint el govern a Saransk. El juny els bolxevics en la seva contraofensiva van conquerir Ufa i van derrotar a Kolchak prop d'Iekaterinburg. L'agost la Legió txecoslovaca va arribar a Kazan però la van perdre el setembre. A la tardor els bolxevics amb el suport dels tàrtars i baixkirs, dominaven de nou tot el terreny perdut.

El govern soviètic va proposar crear un estat nacional tàrtar i Baixkir dins de la RSFSR per contrarestar la decisió de l'Assemblea Nacional de crear l'Estat Idel Ural. El 27 de maig de 1920 es va crear la república dels tàrtars (incloent el territori del txuvaixos) que es va separar de la Baixkiria. El juny de 1920 Validov, que tenia por de ser eliminat pels bolxevics, va fugir del país juntament amb altres líders, i més tard es van unir als basmatxis de l'Àsia central. El govern baixkir, amb seu ara a Sterlitamak, va passar a ser d'obediència bolxevic absoluta. El 18 d'octubre de 1921 la república dels txuvaixos es va separar de la dels Tàrtars. El 14 de juny de 1922 es va agregar a Baixkiria el districte de majoria russa d'Ufa, creant-se l'anomenada Gran Baixkiria (RSSA dels Baixkirs) amb Ufa com a nova capital.

Referències 

Geografia històrica de Rússia
Revolució Russa
Comitè de Membres de l'Assemblea Constituent

El Komutx (Comitè de Membres de l'Assemblea Constituent - Komitet Txlénov Utxredítelnogo Sobrània) es va formar el juny de 1918 després de l'ocupació de Samara per la Legió Txeca. Era un govern de centreesquerra dirigit per Vladímir Volski, i pretenia representar tot Rússia. Va adoptar una bandera vermella amb la inscripció "Poder al poble. Poder a l'Assemblea Constituent!" (Vlast narodu. Vlast Utxredítelnogu Sobràniu!). La bandera de l'exèrcit era l'anomenada bandera de Sant Jordi (franges horitzontals, tres de negres i dues de groc taronja). Després que els txecs deixessin la lluita a primera línia, els bolxevics van amenaçar Samara. Des del setembre de 1918 el Komutx va deixar de ser el Comitè per convertir-se en el Congrés. Avançat l'any 1918, el Congrés va fugir a Omsk, on al novembre hi va prendre el poder l'almirall Koltxak, amb la qual cosa va acabar la seva activitat.

Revolució Russa
Assemblea Constituent
Rússia del nord

La Rússsia del nord, Extrem Nord o Regió del Nord (en rus: Крайний Север, Дальний Север, que vol dir "Nord llunyà") designa en principi, el territori de la Rússia europea situat entre la frontera escandinava i les muntanyes Urals en aquest cas correspon aproximadament a la Regió econòmica del Nord de Rússia. Tanmateix l'any 2007 la Duma estatal, o parlament rus, va establir un llistat sota el nom de “Les regions de l'Extrem Nord i territoris equivalents de Rússia” que també garanteixen unes compensacions econòmiques pels treballadors d'aquestes zones de clima extrem (dividides entre zones "d'extrem discomfort" i "d'absolut discomfort"). En aquest llistat també s'inclouen parts asiàtiques de Rússia:

Història 
Rússia del nord (en el sentit de només la part nord de la Rússia europea) fou administrada per governs blancs autònoms del 1918 al 1920

Administració Provisional de la Regió del nord (agost del 1918) 
El 6 de març de 1918 forces de l'Entente van desembarcar a Múrmansk. L'agost de 1918 van desembarcar tropes aliades a Arkhànguelsk, sota el comandament del General Pool per part dels britànics, de Noulance per part dels francesos, de Francis per part dels americans i De la Torreta per part dels italians. Les forces de suport rus estaven sota el comandament del capità Txaplin. El 2 d'agost es va crear el govern suprem d'administració de la regió nord (VUSO) dirigit pel socialista Nikolai Txaikovski, amb seu a Múrmansk. Se li dona a aquest govern el nom de "Govern del Renaixement Rus". La bandera que va utilitzar fou la tricolor nacional. Aquest govern dominava la Península de Kola, dos terços de Carèlia (al nord) i la rodalia d'Arkhànguelsk (al Sud fins a Senkursk i Plesetsk, a l'est fins al país Komi, i a l'oest fins a Finlàndia.

El 6 de setembre de 1918 el comandant de les forces militars del VUSO G. Txaplin va arrestar als membres del govern, si bé foren alliberats gràcies a la intervenció de l'americà D. Francis.

Govern Provisional de la regió del nord (setembre del 1918) 
El 28 de setembre del 1918 Txaikovski va formar un nou govern anomenat "Govern provisional de la regió nord" (VPSO). Va utilitzar la mateixa bandera. El pavelló naval d'aquest govern fou l'antic pavelló rus, blanc amb la creu de Sant Andreu blava.

El 30 d'abril de 1919 el VPSO va reconèixer al Suprem poder del govern de Kolchak, que tenia el suports dels aliats. Kolchak va fracassar rotundament i va començar a recular. A la tardor del 1919 les forces aliades es van retirar d'Arkhànguelsk

El 10 de setembre de 1919 Kolchak va dissoldre el VPSO i va designar al General Evgeni Miller como cap del area. El febrer de 1920 els aliats van evacuar Múrmansk.

Conferència d'assemblees locals (febrer del 1920) 
El 7 de febrer de 1920 Miller va assumir la direcció d'un govern anomenat Govern de la conferència d'assemblees locals Zemsko-Gorodskoe Soveshtshanie. Aquest govern va fugir el 19 de febrer de 1920 i el 7 de març de 1920 els bolxevics van assumir tot el poder a Arkhànguelsk i Múrmansk.

Referències 

Geografia de Rússia
Revolució Russa
Abadia de la Trinitat de Vendôme

L'abadia de la Trinitat de Vendôme fou una abadia benedictina, a la localitat de Vendôme, avui dia al departament francès de Loir i Cher, fundada per Jofré II Martell, comte de Vendôme i la seva dona Agnès de Borgonya i es va començar el 1035, essent consagrada el 31 de maig de 1040, un mes abans que Jofré esdevingués comte d'Anjou. Va ser posada sota dependència directa del papa, cosa que va ser acceptada per Teodoric bisbe de Chartres i el 1056 pel rei Enric I de França. Va ser dotada amb molts llocs, per exemple l'illa d'Oloron. Els seus primers monjos foren cluniacencs vinguts de l'abadia de Marmoutier, prop de Tours. El Papa va concedir als abats el dret a ser cardenals el 1063.

Vendôme
Esglésies de França
Vendome
Vendome
Monuments històrics de Centre-Vall del Loira
Indíbil

Indíbil (en ; , però Ἰνδίβιλις en Apià, qui beu de fons llatines) fou un cabdill dels ilergets.

Apareix esmentat el 218 aC dirigint els auxiliars hispans del general cartaginès Hannó, governador de les províncies al nord de l'Ebre, que fou derrotat per Gneu Corneli Escipió Calb. Indíbil fou fet presoner, però més tard alliberat. El 217 aC apareix amb el seu germà Mandoni atacant el territori de tribus aliades de Roma; tanmateix, les victòries romanes el van forçar a romandre aturat.

El 212 aC, va dirigir una força de 7.500 soldats que es van unir a Àsdrubal (fill de Giscó). Les operacions van acabar amb la mort d'Escipió, pare de Publi Corneli Escipió. Els romans van començar a crear mala maror entre els ibers envers els cartaginesos, també va afavorir el distanciament entre ibers i cartaginesos l'arbitrària conducta d'Àsdrubal, que els va exigir diners i el lliurament de la dona de Mandoni i les filles d'Indíbil com a ostatges i garants de la seva fidelitat; els va començar a separar dels cartaginesos. Els ostatges van caure en mans del jove Publi Corneli Escipió quan es va apoderar per sorpresa de Cartago Nova, i el romà les va tractar amb tota l'amabilitat i distinció que els hi corresponia. Aquests fets van decidir als dos germans a abandonar el partit cartaginès, i les seves forces es van unir a Escipió el 209 aC i es va signar un tractat d'aliança. La campanya va acabar amb la victòria romana de Baecula.

El 206 aC, les informacions sobre la malaltia i mort d'Escipió van induir Indíbil i Mandoni a una revolta general dels ilergets i tribus aliades. Aviat es va saber que Escipió estava viu, però el general romà no estava disposat a deixar la revolta sense càstig. Va creuar l'Ebre, va derrotar els ilergets i els va ocupar el seu camp fent una gran matança. Mandoni es va presentar al camp romà personalment i es va sotmetre al general, que li va perdonar la vida i la del seu germà i els va restaurar en la seva condició d'aliats a canvi del pagament d'una quantitat de diners.

Quan el 205 aC Escipió va sortir d'Hispània i va anar a Àfrica, Indíbil es va tornar a revoltar. Va reunir un exèrcit de trenta mil soldats i quatre mil cavallers. Però els romans, dirigits per Luci Lèntul i Luci Manli Acidí, es van enfrontar als rebels i els van derrotar, i Indíbil va morir en la lluita. Mandoni es va poder escapar amb les restes de l'exèrcit, però aviat fou lliurat als romans pels propis seguidors, i executat.

Referències 

Reis ibers
Ilergets
Aliats romans
Segona guerra púnica
Militars europeus
Revoltes dels ibers
Gai Luci Marci Sèptim

Gai Luci Marci Sèptim (Caius Lucius Marcius Septimus) era un centurió molt popular entre la tropa, que va servir sota Gneu Corneli Escipió a Hispània i va ser aclamat cap de l'exèrcit i procònsol el 211 aC quan van morir els germans Escipió; va agafar el comandament de les restes de l'exèrcit, al que va salvar de la total destrucció i va aconseguir una victòria menor (magnificada pels romans) sobre els cartaginesos dirigits per Àsdrubal (fill de Giscó) als que va rebutjar a la zona de l'Ebre.

En anunciar la seva victòria va assumir el títol de propretor el que va molestar al senat que no va ratificar l'elecció basant-se en el fet que Marci era només cavaller. Com procònsol va ser designat Caius Claudi Neró. Marci va tornar al seu lloc de centurió sense que se li conegui cap queixa o acte d'indisciplina.

Quan Publi Corneli Escipió Africà Major va arribar a Hispània el 210 aC va tractar amb distinció a Sèptim. Després de la conquesta romana de Cartago Nova, Escipió el va enviar amb un terç de l'exèrcit a assetjar la ciutat de Castulo que finalment es va rendir quan Escipió i va anar en persona. Llavors fou enviat contra Astapa que va deixar en ruïnes.

Durant la malaltia d'Escipió el 206 aC va assolir altra vegada el comandament. Acabada la revolta de Sucro i la revolta d'Indíbil i Mandoni, Publi Corneli Escipió va anar contra Gades amb forces de terra, mentre Gai Leli atacava la ciutat per mar i derrotava als cartaginesos en una batalla naval enfront de Carteia. En general es va distingir durant tota la campanya a Hispània i després no torna a ser esmentat.

Referències 

Septim, Gai Luci Marci
Septim, Gai Luci Marci
Gai Claudi Neró

Gai Claudi Neró (cònsol 207 aC), cònsol el 207 aC 
 Gai Claudi Neró (pretor), pretor el 181 aC.
Ortus

Un astre, i el Sol en particular, està en l'ortus quan travessa el pla de l'horitzó i passa al nostre hemisferi visible. És a dir, quan la seva altura és zero passant de negativa a positiva. Per al Sol, això determina el començament del dia.
Les estrelles circumpolars no tenen ortus ni ocàs.
Amb el transcurs de l'any, el Sol va canviant el lloc per on ix i es pon. Així, en els equinoccis, ix per l'est i per a l'hemisferi nord en primavera i estiu (declinació positiva) ix entre el nord i l'est, mentre que a la tardor i l'hivern (declinació negativa) ix entre el sud i l'est.

La refracció per l'atmosfera dels rajos lluminosos del Sol motiva que vegem llum quan el Sol no ha eixit encara: aurora, alba o crepuscle matutí. Aquesta difusió allarga el dia.
Mesurat des del migdia, l'ortus es caracteritza per un angle horari -H, en què:
cos(H) = −tan(F) * tan(D)

en què F és la latitud del lloc i D la declinació solar. L'ocàs ocorre en un angle horari H.

Vegeu també 
 Ortus helíac
 Ocàs

Referències 

Astrometria
Marc Silà

Marc Juni Silà (pretor), pretor el 212 aC
 Marc Juni Silà (cònsol 109 aC), cònsol el 109 aC 
 Marc Juni Silà (cònsol 25 aC), cònsol el 25 aC
 Marc Juni Silà (cònsol any 19), cònsol l'any 19
 Marc Juni Silà (cònsol any 46), cònsol l'any 46
Mandoni

Mandoni, cabdill iber, era el cap de la tribu dels ausetans, que ocupaven la regió d'Ausa, l'actual comarca d'Osona, a Catalunya, amb assentament principal a la població de Vic.

Encara que el llegendari pretén fer-lo germà menor d'Indíbil, això sembla poc probable, i, en tot cas, si hi havia cap relació familiar, hauria estat mitjançant la dona d'algun d'ells, que seria germana de l'altre.

Mandoni es va rebel·lar primerament contra Roma al costat d'Indíbil i amb el suport del principal enemic de Roma en aquell moment, Cartago, liderat per Hanníbal Barca. Més endavant, els papers es van intercanviar, ja que els romans van aconseguir convèncer els ilergets que els cartaginesos els havien traït. Així, doncs, ilergets i ausetans van unir-se als romans i van contribuir a fer fora de la península Ibèrica els cartaginesos. Després, però, els romans van mostrar les seves autèntiques intencions, que no eren altres que sotmetre els pobles peninsulars. Va ser llavors quan Indíbil i Mandoni es van unir per encapçalar una coalició de pobles ibers i es van tornar a enfrontar amb els romans, liderats per Publi Corneli Escipió, l'any 206 aC. La lluita va acabar amb victòria romana. Un any després, el 205 aC, mentre Escipió abandonava Hispania per dirigir-se al continent africà, els ibers que no s'havien donat per vençuts van intentar una nova revolta en què Indíbil va morir al camp de batalla i Mandoni fou entregat als romans pels seus propis seguidors. Finalment, va ser enviat a Roma, on va morir crucificat juntament amb altres cabdills locals.

Referències 

Reis ibers
Ilergets
Revoltes dels ibers
Luci Manli

Luci Manli Acidí, diversos personatges.
 Luci Manli Capitolí, dos personatges.
 Luci Manli Capitolí, tribú amb potestat consolar el .
 Luci Manli Capitolí Imperiós, dictador el .
 Luci Manli Torquat, diversos personatges.
 Luci Manli Vulsó, diversos personatges.
Marc Porci Cató

Marc Porci Cató (pretor) fill de Marc Porci Cató Licinià el jove, pretor i governador de la Gàl·lia Narbonense.
 Marc Porci Cató Censorí (c. 234 aC-149 aC), cònsol, militar i escriptor romà
 Marc Porci Cató Licinià el vell (?-152 aC), jurista romà fill de Marc Porci Cató Censorí i de Licínia.
 Marc Porci Cató Licinià el Jove, fill de Marc Porci Cató Licinià el vell, orador i cònsol (118 aC).
 Marc Porci Cató Salonià el vell (154 aC - ?), cavaller romà fill de Marc Porci Cató Censorí 
 Marc Porci Cató Salonià el jove (98 aC), fill de Marc Porci Cató Salonià el vell, tribu de la plebs.
 Marc Porci Cató Uticense conegut com a Cató d'Utica (95 aC- 46 aC), polític fill de Gai Porci Cató Salonià el jove.
 Marc Porci Cató Uticense II, fill de Cató d'Utica, militar romà (s. I aC).
Marc Fulvi Nobílior

Marc Fulvi Nobílior I, cònsol el 189 aC 
 Marc Fulvi Nobílior II, cònsol el 159 aC 
 Marc Fulvi Nobílior (tribú militar), tribú dels soldats 
 Marc Fulvi Nobílior (conspirador), catalinari
Castell de Margarida

El castell de Margarida és un castell a la població de Margarida, al municipi de Planes (el Comtat), situat a la part alta de la muntanya de Cantacuc, a quasi 700 metres d'altitud.

Història 
Únicament es conserven tres referències històriques d'aquest castell. Se sap que el 4 d'abril del 1244, el cabdill Al-Azraq signà el pacte del Pouet amb Alfons, fill de Jaume I, pel qual el cabdill musulmà es reserva per tres anys aquest i altres castells de la zona. Al maig del 1258, el castell fou donat a Gil Ximenez de Segura com a heretat franca. I finalment, el 20 de juliol, el rei reconeix deure 1.000 morabatins d'or a Pedro Zapata d'Alzira per l'intercanvi de diferents propietats, entre d'aquestes, el castell.

Al penyal on se situa el castell, s'hi han trobat restes de diferents èpoques abans de la construcció del castell actual. Primerament, s'han trobat restes arqueològiques de l'edat del bronze; després, restes d'una segona ocupació, d'entre els segles  i  dels romans; i finalment, restes d'una ocupació musulmana, d'entre els segles  i .

Estat actual 
El castell consta de diverses edificacions, totes aquestes en runa. Bàsicament, es poden diferenciar una plataforma massissa de maçoneria junt a un aljub, i una alçada superior, a la qual actualment sols es pot accedir mitjançant l'escalada, on es troba una xicoteta torre de maçoneria de planta rectangular de 5,25 x 4,20 m., amb una alçada variable entre els 3,70 i 4,50 m.

Fonts orals afirmen que l'escala que donava accés a la construcció superior fou volada als anys 30 per motius desconeguts.
Al castell, es pot accedir per un camí rural que ix de la població de Catamarruc (Planes) en direcció al mas de Cantacuc.

Referències

Bibliografia 
 

Margarida
Monuments d'interés cultural del Comtat
Planes (Comtat)
Luci Emili Paulus

Luci Emili Paulus (cònsol 219 i 216 aC).
 Luci Emili Paulus Macedònic, cònsol el cònsol 182 i el 168 aC i conqueridor del Regne de Macedònia, fill de l'anterior.
 Luci Emili Paulus (cònsol 50 aC), cònsol el 50 aC, de la família dels Emili Lèpid.
 Luci Emili Paulus (cònsol any 1), consol l'any 1, net de l'anterior
Torre del Pla de la Casa

La torre del Pla de la Casa, també conegut com a castell de Xeroles, és un castell situat al municipi de Fageca (el Comtat), a la muntanya de la Serrella, a 1359 m. d'altitud, sent el castell més alt de la província d'Alacant.

Història 
L'antic terme de Seta, que actualment està desaparegut, abans de la Reconquesta abraçava els actuals termes de Tollos, Fageca i Famorca. Seta, segons les fonts de la conquesta, contenia la construcció musulmana del castell de Xeroles. És per això que es creu que és probable que aquesta torre siga aquest castell perdut.

Únicament es conserven quatre referències històriques del castell. El 22 de maig de 1258, Gonzalvo Ferrández de Medrano ven les rendes dels castells de Seta i Cherolins per dos anys per 1200 besants. El 15 de juny de 1258, al mateix Gonzalvo Ferrández se li donen 15 jovades al terme de Cherolles. El 4 d'abril de 1259 se li dona una ordre a Gonzalvo Ferrández, alcaid de Cheroles, perquè retinga les rendes del castell amb una quantitat superior a l'oferta pel millor postor. Finalment, Jaume I dona a Bella i al seu fill Roger de Llúria, les propietats del castell de Cherolles i Seta com a heretat franca.

Al castell únicament s'han trobat restes d'època musulmana, per tant fa pensar que el castell fou abandonat poc després de la conquesta. A partir d'aleshores no torna a aparèixer citat mai més a les fonts.

Estat actual 
La construcció és una torre de planta rectangular de 7,60x3,80 m., bastida de maçoneria i lluïda per una capa de morter de calç. El màxim d'altura assolit per un dels murs és de 0,85 m. Es troba en un estat de runa total.

Accés 
Com s'ha dit abans, el castell es troba en la Serrella, a 1359 m. d'altitud, prop del cim de Pla de la Casa.

Bibliografia 

 El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.
 Nota: Les diferents versions toponímiques del lloc que es citen a la secció d'història, són tal com apareixen a les fonts històriques.

Castells del Comtat
Pla de la Casa, Torre del
Castell d'Agres

El castell d'Agres és un castell en la població valenciana d'Agres (el Comtat). Està situat en un esperó a 800 m a la part alta del nucli urbà del poble d'Agres, junt al convent i monestir d'Agres, al qual queda adossat.

Història 
D'aquest castell apareixen diferents referències històriques. L'11 de març de 1255 el rei concedeix aquest i altres castells de la zona com el d'Alfafara són donats a Ximèn Peres d'Orís. I a partir de llavors, el castell va canviant de propietari contínuament fins que en la segona meitat del  passà a mans de Joan Roís de Corella, comte de Cocentaina.

Al castell també s'han trobat algunes restes d'època musulmana.

Estat actual 
El castell, actualment en runa, consta d'un espai emmurallat de 2500 m.² amb forts desnivells interns. L'alçada del mur varia entre 0,94 i 0,45 m, bastit amb tapial de maçoneria. També hi han dues torres, una de planta quadrada i altra rectangular, amb una alçada variable entre els 0,85 i 0,94 m. La zona inferior del castell quedà completament transformada després de la construcció del convent en 1578.

Bibliografia 

 El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.

Agres
Agres, Castell d'
Monuments d'interés cultural del Comtat
Dosos

El pis de dosos és l'antepenúltim pis d'un castell, sobre el qual s'enfilen l'aixecador i l'enxaneta. Juntament amb l'aixecador i l'enxaneta formen el pom de dalt, compost normalment per canalla.

Per extensió també s'anomenen dosos (sing. dos) els castellers que formen aquest pis. Sempre pugen per parelles, d'aquí el seu nom, i s'encaren mútuament amb els braços agafats. En els castells compostos poden haver-hi més d'una parella de dosos, com és el cas en el 5 o en el 9, tot i que en els castells d'estructura simple sempre són una única parella.

Els dosos acostumen a ser nens i nenes de 9 a 14 anys, prou fort per aguantar el pes de l'aixecador i l'enxaneta, però prou lleugers i àgils per enfilar-se a alçades que poden arribar a les del setè pis d'un castell.

En els pilars no es considera que hi vagin dosos.

Posicions 
La posició de les cames dels dosos pot variar en funció del castell.

 S'anomena dos obert o dos eixancarrat el dos que té les cames separades, amb un peu al damunt d'espatlles de castellers diferents en el pis inferior. És el cas dels dosos en el 4, i un dels dosos del 3 i del 5 (que sol pujar per la rengla dreta).
 S'anomena dos tancat o dos dret el que té els dos peus sobre les espatlles del casteller del pis inferior. És el cas dels dosos al 2 (o torre), un dos del 3 (el que puja per la rengla) i tres dosos del 5 (el de la rengla i els dos de la torre).

Referències

Vegeu també 

 Pom de dalt
 Aixecador
 Enxaneta

Parts del castell
け

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics け (hiragana) i ケ (katakana) ocupen la novena posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre く i こ; i el 31è en el poema iroha, entre ま i ふ. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la segona columna (か行, "columna KA") i la quarta fila (え段, "fila E").

El caràcter け prové del kanji 計, mentre que ケ prové de 介.

Poden dur l'accent dakuten: げ, ゲ.

No s'ha de confondre ケ amb el contador ヶ, ja que tenen funcions i pronunciacions diferents.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 け, ケ es romanitzen com a "ke".
 げ, ゲ es romanitzen com a "ge".

Escriptura 

El caràcter け s'escriu amb tres traços:
 Traç vertical de dalt a baix i lleugerament corb que s'acaba torçant cap amunt.
 Traç horitzontal a la dreta del primer.
 Traç vertical que talla el segon i s'acaba corbant cap a l'esquerra.

El caràcter ケ s'escriu amb tres traços:

 Traç diagonal curt cap avall a l'esquerra.
 Traç horitzontal que comença en la part mitjana del primer.
 Traç corb que enceta a la part mitjana del segon, i que es dirigeix cap avall a l'esquerra.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「景色のケ」 ("el ke de keshiki", on keshiki vol dir paisatge o escena) 
 Codi Morse: －・－－

Ke
Marc Claudi Marcel

Marc Claudi Marcel, cònsol 331 aC
 Marc Claudi Marcel, cònsol 288 aC
 Marc Claudi Marcel, cònsol 222 aC
 Marc Claudi Marcel, cònsol 196 aC
 Marc Claudi Marcel, cònsol 183 aC
 Marc Claudi Marcel, cònsol 166 aC, 155 aC i 152 aC
 Marc Claudi Marcel, cònsol 51 aC
 Marc Claudi Marcel, casat amb la filla d'August
 Marc Claudi Marcel, pretor el 188 aC
 Marc Claudi marcel, militar i jutge romà
 Marc Claudi Marcel (Marcus Claudius Marcellus) edil plebeu el 216 aC
 Marc Claudi Marcel (Marcus Claudius Marcellus) tribú de la plebs el 171 aC
 Marc Claudi Marcel (Marcus Claudius Marcellus) pretor el 137 aC. Va morir per la caiguda d'un llamp durant el seu mandat.
 Marc Claudi Marcel el Vell, conspirador romà
Revolució d'Octubre (desambiguació)

Toponímia: 'illa de la Revolució d'Octubre, a l'arxipèlag àrtic de la Terra del Nord
 Història:
 Revolució d'Octubre de 1917, capítols de la Revolució Russa del 1917
 Fets del sis d'octubre de 1934 insurrecció contra la Segona República Espanyola
 Revolució d'Octubre (1964), moviment social que finalitzà el règim militar sudanès del general Ibrahim Abbud
 Revolució d'Octubre (1989), manifestacions massives de l'Alemanya Oriental que van acabar amb la caiguda del mur de Berlín
 Revolució d'Octubre (2000), revolució contra Slobodan Milošević que va tenir lloc a Belgrad el 5 d'octubre 
 Vaixells: Revolució d'Octubre (vaixell), vaixell de guerra soviètic
Gòrgones (mitologia)

Les gòrgones o gorgones (en grec antic, Γοργόνες), segons la mitologia grega, eren tres monstres marins: Esteno (o Èsteno), Euríale i Medusa.Les gòrgones, les seves germanes, les grees, i possiblement les hespèrides, eren filles de les divinitats marines Forcis i Ceto. Eren tres triplets dels aspectes de la mateixa dea triple, provinent d'antigues deïtats terrestres. Sembla que el mite provenia d'Assíria, Egipte i Fenícia.

Descripció 
Les gòrgones tenien cos de dona, unes llargues dents punxegudes, mans metàl·liques amb urpes, una massa onejant de serps verinoses vives per cabells, i ales d'or, la qual cosa indicava la seva naturalesa ctònica. Esteno i Euríale eren immortals i Medusa era l'única que era mortal. Tenien una mirada tan penetrant que tot aquell que les mirava directament als ulls es convertia en pedra.

La seva mítica existència està estretament vinculada a la de l'heroi Perseu, fill de Zeus i Dànae, que va donar mort a Medusa. Un cop morta, del seu cap nasqué Pegàs (Pegasus). Per a Homer la gòrgona és desconeguda com a figura mitològica, és només un cap fantasmal que viu en l'hades.

Segons el poeta grec Hesíode, habitaven al llunyà occident, a l'altre costat de l'oceà, on es trobaven els límits de la nit.

Segons Diodor i Palèfat les gòrgones habitaven les Illes Gòrgades al mar d'Etiòpia. L'illa més gran era la de Cerna. Henry T. Riley, comentant textos d'Ovidi, especula que aquestes illes podrien ser les Illes de Cap Verd.

Referències

Bibliografia 
 Aguirre Castro, Mercedes: Las Gorgonas en el Mediterráneo Occidental.

Vegeu també 

 Medusa (mitologia)
 Elm d'Hades

Criatures de la mitologia grega
Grups de personatges mitològics
Gorgona

Gorgona ( o ;  o Gorgon) és una petita illa de la mar Tirrena entre Toscana i Còrsega a uns 30 km de la costa de Toscana. A prop de Gorgona (a uns 37 km de Livorno) hi ha l'illot de Melòria, potser l'antiga illa Menària esmentada per Plini, teatre de la famosa batalla. La superfície és de 2,25 km². La població és de trenta persones, però només una hi viu tot l'any.

Visitada per etrusques i romans, sembla que mai no fou habitada permanentment mes que a l'edat mitjana pels benedictins i certosins. Dante Alighieri la va esmentar al 23é cant de l'Infern.

El gran ducat de Toscana hi va establir una colònia civil o militar al . L'illa fou colònia agrícola i penal des de l'any 1869. Fou ocupada temporalment per alemanys (1944) i americans (1945).

La capital és el llogaret de pescadors Cala dello Scalo.

Els llocs principals de l'illa són la Torre Vecchia, feta pels pisans al ; la Torre Nuova; la Torre dell'Orologio; l'església de San Gorgonio; el petit cementiri (on quasi tots els enterrats són de les famílies Citti i Dodoli; una dona de la família Citti és ara l'única habitant permanent); la cova del bou marí; la cala Scirocco a la punta Scirocco, on hi ha instal·lat un far (un dels tres de l'illa) i la Cala dello Scalo, on les edificacions més antigues són del .

Notes

Referències 

Illes d'Itàlia
Castell de Seta

El castell de Seta o castell de la Costurera és un castell situat a 2 km a l'est del municipi de Balones (el Comtat), sobre un tossal a la serra d'Almudaina.

Història 
El castell, d'origen musulmà, està datat al , encara que nombroses troballes ceràmiques del  s'han trobat a la zona. Al tossal on es troba el castell també s'ha documentat presència humana a l'edat del bronze i ocupació romana als segles II i III.

La primera referència escrita que es té del castell diu que aquest castell i el de Xeroles són venuts el 22 de maig de 1258 a Golzalvo Ferrández de Medrano per 1200 besants. També, el 4 d'abril de 1259 se li dona una ordre a Gonzalvo Ferrández, alcaid de Cheroles, perquè retinga les rendes del castell amb una quantitat superior a l'oferta pel millor postor. El 6 de març de 1270, Jaume I dona a Bella i al seu fill Roger de Llúria, les propietats del castell de Xeroles i Seta com a heretat franca.

Estat actual 
El castell, en ruïna, té un perímetre emmurallat de planta poligonal, amb sis torres de planta quadrada bastides en tàpia de maçoneria. Dues torres situades a la part alta de la fortificació foren construïdes en època cristiana sobre les antigues torres musulmanes. Una d'elles té forma semicircular, amb 8 metres d'alçada, sent aquesta la fita superior en alçada del castell.

Adossat a la torre semicircular, s'hi troba un recinte quadrangular, on probablement s'hi trobava l'antiga església de Sant Francesc.

Bibliografia 
 El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.

Seta, Castell de
Balones
Balones
Torre de l'Alcúdia

La torre de l'Alcúdia és una torre talaia ubicada a l'oest del municipi d'Agres (el Comtat), sobre un petit tossal rebaixat artificialment.

Història 
La torre està situada junt el barranc de Garlí, on naix la font del Molí Mató. Les aigües d'aquesta font reguen una important zona d'Agres situada junt la torre, i probablement això fou el motiu de l'aparició d'un assentament musulmà en aquesta àrea. L'assentament donaria lloc, amb posterioritat, a la construcció de la torre com a element defensiu, i potser també, pel control del camí entre Alfafara i Bocairent.

Diferents investigadors opinen que aquesta torre era independent del castell d'Agres, car els objectius del citat castell, el control de la sub-comarca de la Valleta d'Agres, ja s'assolien amb les dues torres situades al poble d'Agres.

Aquesta torre no apareix citada en cap document escrit de l'època, però s'ha datat al , per l'aparició de nombroses troballes de ceràmica als voltants de la torre.

Estat actual 
La torre de l'Alcúdia, de planta quadrangular, s'alça sobre una plataforma massissa de tapial de maçoneria. Es conserva un mur sencer de 7 m. i dos parcials de 6 m. El quart mur està completament enderrocat. Els murs estan bastits amb tapial de 0,90 m. De grossària i entre 0,82 i 0,85 m d'alçada. Malgrat la gran erosió de la part alta dels murs, es pot apreciar una zona possiblement emmerletada.

A la part sud de la torre s'han trobat indicis d'un enderrocament intencionat, motivat possiblement per la construcció d'un edifici adossat al .

Accés 
La torre està situada a l'oest del municipi d'Agres, en la partida del mateix nom, en el camí entre Alfafara i Bocairent.

Bibliografia 

 El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.

Agres
Castells del Comtat
Alcudia, Torre de l'
Agres
Codi Morse japonès

El codi Morse japonès, també anomenat codi Wabun, és el sistema de comunicació telegràfic que es feia servir amb la llengua japonesa.

En tenir un sistema d'escriptura propi, el Codi Morse es va haver d'adaptar al japonès. Lògicament, la complexitat i alt nombre dels kanjis (sinogrames) els va excloure del sistema el qual es basava exclusivament en kanes (caràcters sil·làbics). Per aquest motiu, a vegades es fa servir el nom de codi kana.

Cal destacar que en aquest codi encara hi havia lloc per als caràcters obsolets ゐ i ゑ i que per marcar el dakuten o el handakuten calia telegrafiar-los després del caràcter simple.

Quan el codi Wabun es barreja amb el Codi Internacional de Morse, el prosigne DO/ (-..---) es fa servir per anunciar l'inici del Wabun, i el prosigne SN/ (...-.) es fa servir per tornar al Codi Internacional.

Taula d'equivalències 
A sota hi ha una taula d'equivalències entre el caràcter i el codi. Els caràcters estan ordenats segons l'ordre gojūon.

Escriptura japonesa
Castell de la Barcella

El castell de la Barcella, també conegut localment com el Castellet, és un castell situat en la part nord-est de la serra del Benicadell, a 760 m. d'altitud, en el terme de l'Orxa (el Comtat), entre la Vall d'Albaida i la sub-comarca de la Vall de Perputxent.

Situat sobre un tossal amb forma completament cònica, d'ací el seu nom, car té forma de barcella.

Història 
No s'ha conservat cap document escrit sobre l'existència d'aquest castell. És per això que es creu que fou construït els darrers anys d'ocupació musulmana i posteriorment abandonat. Les diferents troballes ceràmiques de la zona daten la construcció entre els segles XII i . També s'hi han trobat algunes restes de l'edat del bronze.

Estat actual 
El castell presenta un aspecte completament arrasat, amb una planta poligonal de 65 m de perímetre i amb cinc bastions de planta quadrangular. Els murs tenen una grossària d'1,20 m i una altura màxima de 3 m

L'escarp existent en el vessant sud i sud-oest fa innecessària la presència d'elements defensius. Però, a la part oest, fora del recinte, hi ha restes d'un mur que podria ser una barbacana.

Bibliografia 
 El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.

Barcella, Castell de la
Monuments d'interés cultural del Comtat
こ

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) こ (hiragana) i コ (katakana) ocupen la desena posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre け i さ; i el 33è en el poema iroha, entre ふ i え. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la segona columna (か行, "columna KA") i la cinquena fila (お段, "fila O").

Tant こ com コ provenen del kanji 己.

Poden dur l'accent dakuten: ご, ゴ.

Existeix una versió hentaigana de こ, que prové del kanji 古:

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 こ, コ es romanitzen com a "ko".
 ご, ゴ es romanitzen com a "go".

Escriptura 

El caràcter こ s'escriu amb dos traços:
 Traç horitzontal que al final forma angle i es gira una mica cap a l'esquerra.
 Traç horitzontal a sota del primer. Comença essent corb, ja que se segueix el moviment natural de la mà després d'escriure el primer traç.

El caràcter コ s'escriu amb dos traços:
 Traç horitzontal que forma angle ia baixa.
 Traç horitzontal que toca la part final del primer.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「子供のコ」 ("el ko de kodomo", on kodomo vol dir xiquet)
 Codi Morse: －－－－

Ko
Vall de Perputxent

La vall de Perputxent és una subcomarca d'uns 50 km² inclosa administrativament a la comarca del Comtat (País Valencià). La vall, rica en agricultura de regadiu, estigué dominada per la fortalesa feudal del castell de Perputxent, actualment en ruïna. És entre la serra de Benicadell (1.104 m d'altitud) i l'alt de la Creu (820 m d'altitud) al nord, les muntanyes de Planes (serra del Cantalar i de l'Albureca, 765 msnm) al sud, i la serra de la Safor (1.011 m) a l'est, que la tanca gairebé en cul-de-sac, només perforat pel riu d'Alcoi, que s'ha obert pas pels congosts de l'Orxa i de Vilallonga.

La vall de Perputxent comprenia els pobles d'Alquenènsia, Benillut, l'Orxa, Beniarrés i el llogaret d'Almadec (actualment al terme de Planes). El primer i el segon són actualment despoblats, i el darrer tampoc subsistí després de l'expulsió dels moriscs.

Al , aquesta vall fou un dels punts forts de les revoltes del cabdill Al-Azraq. La vall passà a mans de l'orde de l'Hospital l'any 1288, i més tard, el 1319, per privilegi reial de Jaume el Just, la vall passà a l'orde de Montesa. El 1609, l'expulsió dels moriscos deixà pràcticament despoblada la vall, i hagué de ser repoblada amb mallorquins.
En aquest estret fou aprofitat per al ferrocarril carboner (tren dels anglesos) que enllaçava el grau de Gandia amb Alcoi (1890). La contrada és molt accidentada i malplana, excepte les riberes del riu, avui embassat pel pantà de Beniarrés (1958).

Bibliografia 
 Vicenç M Rosselló i Verger, Enciclopèdia Catalana, tom, núm,. 11, pàg. 510.

Valls del Comtat
Mariola

La Mariola (Lleida), barri de Lleida
 La Mariola (partida), partida de l'Horta de Lleida, a Lleida
 Estany de Mariola, estany d'origen glacial a la capçalera de la Noguera de Cardós 
 Mancomunitat de Mariola, mancomunitat de municipis del Comtat (País Valencià)
 Pic de Mariola, muntanya entre els municipis de Lladorre a la comarca del Pallars Sobirà i l'Arieja a França
 Serra Mariola, serralada entre les comarques de l'Alcoià, el Comtat I la Vall d'Albaida (País Valencià)
 Torre de Mariola, torre de vigilància islàmica probablement del  al municipi de Bocairent (País Valencià)
Mancomunitat de Mariola

La mancomunitat de Mariola és una mancomunitat de municipis del Comtat. Aglomera 11 municipis i 11.862 habitants, en una extensió de 162,60 km². En 2012 la mancomunitat era presidida per Rafael Climent, del Bloc Nacionalista Valencià i alcalde de Muro. Les seues competències són únicament en matèria de serveis socials.

Els pobles que formen la mancomunitat són:
 Agres
 Alcosser de Planes
 Alfafara
 Almudaina
 l'Alqueria d'Asnar
 Beniarrés
 Benillup
 Benimarfull
 Gaianes
 l'Orxa
 Muro

Referències

Enllaços externs 
Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat

Comtat
Mariola
Valleta d'Agres

La valleta d'Agres és una subcomarca de la comarca del Comtat, situada al vessant septentrional de la serra de Mariola. Hi estan situats els municipis d'Alfafara i Agres. Atenent a raons geogràfiques i històriques també s'hi hauria d'incloure el municipi de Bocairent, a la Vall d'Albaida. Cavanilles a les seues "Observaciones" estableix una demarcació anomenada Mariola, a la qual inclou la Vall d'Agres i la Vall de Biar.

Des del punt de vista històric és una zona rica en jaciments prehistòrics de l'edat del bronze i de la cultura íbera. Cal destacar els jaciments de la Covalta i el Cabeço de Mariola.

En la regió, l'economia està basada en l'agricultura de secà, encara que hi ha present una tímida industrialització, probablement pel contacte amb altres zones més industralitzades com Bocairent o Banyeres de Mariola.

Agres

Valls del Comtat
Cerdà

Cerdà és un municipi del País Valencià situat a la comarca de la Costera. El municipi forma una conurbació amb les veïnes poblacions de Torrella i Llanera de Ranes.

Geografia 
Està situat en l'Horta de Xàtiva, al marge esquerre del riu Cànyoles. El terme és completament pla i està travessat pel riu dels Sants.

Limita amb Canals, la Granja de la Costera, Xàtiva, Llanera de Ranes, Torrella i Vallés.

Història 
Les dades existents sobre la història antiga de Cerdà són escasses i es reduïxen a una possible necròpolis romana les restes de la qual van ser trobades al Torrent de Fenollet.

Cerdà, com altres localitats de la mateixa comarca, va prendre part en la Revolta de les Germanies. Fou lloc de moriscos i va sofrir, per això, les conseqüències de l'expulsió, l'any 1609.

Va pertànyer a la família Cerdà, de la qual pren el nom. La població es duplicà en la primera meitat del  però a partir de llavors ha tendit sempre a la baixa.

Demografia

Alcaldia 
Des de 2015 l'alcalde de Cerdà és José Luis Gijón Segrelles, primerament per Acción Cerdaní Democrática (ACCEDE) i, des de 2019, pel Partit Socialista del País Valencià (PSPV).

Economia 
En les zones de regadiu es cullen taronges, llimones, pomes, cereals i fruites viàries. En el secà es conreen oliveres, garroferes i vinya.

La terra sense conrear es dedica a pastures. Hi ha bestiar llanar.

Monuments i festes 
L'únic edifici destacable és l'església de Sant Antoni Abat, patró del poble al qual es dediquen les Festes Patronals el 17 de gener.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Costera
Vall de Seta

La vall de Seta és una sub-comarca de la comarca del Comtat. En la vall estan els municipis de Balones, Benimassot, Fageca, Famorca, Gorga, Quatretondeta i Tollos, i és una de les zones més poc poblades de les comarques Centrals del País Valencià, amb poc més de 700 habitants.

La vall està envoltada per les serres d'Almudaina, al nord; Serrella, al sud; i Alfaro a l'est. El riu de Seta, afluent del Serpis, travessa la vall.

A l'Edat Mitjana, abans de la Reconquesta, existia el municipi de Seta, que abraçava els actuals termes de Tollos, Fageca i Famorca. Vegeu també castell de Seta i Torre del Pla de la Casa.

Balones
Valls del Comtat
Genovés

Genovés, habitant de Gènova
 Dialecte genovès, modalitat més estesa de la llengua lígur
 El Genovés, municipi valencià de la Costera 
 Biografies:
 Genovés I sobrenom de Paco Cabanes Pastor, pilotari valencià 
 Genovés II sobrenom de José Cabanes, pilotari valencià
La Granja de la Costera

La Granja de la Costera és un municipi del País Valencià a la comarca de la Costera.

Limita amb Canals, Cerdà, Xàtiva, Llanera de Ranes, Novetlè, Rotglà i Corberà, Torrella i Vallés.

Geografia 
Situat en la costera de Ranes. La superfície del terme és plana, sense accidents d'importància.

Història 
Té el seu origen en una alqueria islàmica que passà a la família dels Ferrer. Com a lloc de moriscos pertanyé a la fillola de Xàtiva, comptava amb 26 focs el 1609. Després de l'expulsió dels moriscos romangué pràcticament deshabitada i Jaume Ferrer va concedir-li una nova carta de població el 1611.

Demografia 
El municipi comprèn l'antic lloc de Meneu.

Economia 
Els cultius més importants són els de regadiu, amb un predomini de la taronja i altres tipus de fruites.

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de la Granja de la Costera és José Miguel Marín Fernández del Partit Popular (PP).

Monuments 

 Església de Sant Francesc d'Assís, de la primera meitat del  és el seu únic monument ressenyable.

Festes i celebracions 
 Sant Francesc d'Assís. Se celebra el 10 d'agost amb caràcter de promesa per la protecció que es va obtenir durant el còlera que va assotar la comarca en 1890.
 Festes Patronals. Se celebren el dia 4 d'octubre en honor de Sant Francesc d'Assís, la Divina Aurora i el Santíssim Crist de la Victòria.

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de la Granja de la Costera
 La Granja 400 ANYS (1611-2011)
 Canal 9 RTVV es fa ressò dels 400 anys
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Granja de la Costera, la
Llanera de Ranes

Llanera de Ranes és una població del País Valencià a la comarca de la Costera. El municipi forma una conurbació amb les veïnes poblacions de Cerdà i Torrella.

Limita amb Canals, Cerdà, Estubeny, la Granja de la Costera, Xàtiva, Rotglà i Corberà, Torrella i Vallés (a la mateixa comarca), i amb Anna i Sellent (a les comarques de la Canal de Navarrés i la Ribera Alta respectivament).

Geografia 
Situat en el marge esquerre del riu Cànyoles. El terreny és pla, amb una altitud mitjana de 120 m. i format per sediments miocens. No té accidents geogràfics d'importància. La població està edificada sobre el suau pendent de la Costera de Ranes.

Història 
Fou un annex de la desapareguda alqueria àrab de Cairent. Lloc de moriscos, abans de la seua expulsió (1609) comptava amb 32 cases. En el  ostentaren el senyoriu els Vilaragut, comtes d'Olocau. El 1650 es va concedir el títol de marqués de Llanera a Jordi Sanç de Vilaragut i de Castellví, segon comte d'Olocau. Amb el temps el marquesat passà als Fenollet i, finalment, als Castillo. Antigament formava un sol nucli amb Carbonell, avui un barri del poble. En 1838 se li va afegir el municipi de Torrent de Fenollet.

Demografia

Economia 
Els cultius predominants són els cítrics (150 ha), hortalisses, blat de moro i tubercles en els terrenys irrigats; i l'olivera (150 ha), garrofera, vinya i cereals en el secà.

Alcaldia 
Des de 2015 l'alcalde de Llanera de Ranes és Antonio Vicente Lluch Llorens de Ciutadans - Partit de la Ciutadania (Cs).

Monuments 
 Església de sant Joan Baptista. De 1675.
 Ermita del Crist de la Santa Fe. Primer terç del .

Museus 
 Museu d'Aquarel·les Boluda. Museu dedicat a l'aquarel·la, centrat en la figura del pintor valencià Boluda. Obert els caps de setmana.
 Museu etnològic Lluis Perales. Interessant museu etnològic. Obert els caps de setmana.

Festes i celebracions 
 Festes Patronals. Se celebren en honor de Sant Joan Baptista, la Divina Aurora i al Crist de la Fe la setmana que precedix el primer diumenge de setembre.
 Porrat de Torrent. Fira que se celebra en el poblat de Torrent del Fenollet durant la quaresma per privilegi real des de fa segles.

Fills il·lustres 
 Emili Revert i Martínez, el Xiquet de Llanera (Llanera de Ranes, 1910) fou un pilotaire favorit en les apostes de començaments del .

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Costera