alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Víctor I

Víctor I (Àfrica, ? - Roma, 198/199) va ser bisbe de Roma (189-198/199), considerat papa i sant per l'Església catòlica.

En 199 fou escollit per succeir Eleuteri I com a papa. Va ser el primer papa que parlà llatí i, segons sant Jeroni, el primer a escriure'l. Víctor també va ser el primer a tenir relacions amb la cort imperial romana. Màrcia, l'amant de l'emperador Còmode sembla que era cristiana. A través d'ella, el papa va aconseguir que s'alliberés molts presoners cristians de Sardenya, si bé no s'hi trobava Calixt, que havia estat empresonat anteriorment, poc després Víctor va obtenir-ne la llibertat. Calixt va tornar a Roma vers el 190. Tanmateix, la influència dels cristians va augmentar durant aquest període, van començar a ser emprats com oficials de la cort.

És considerat un dels papes més estrictes quant a la disciplina del clergat. Provà de reconduir el problema de la celebració de la Pasqua. Aquest conflicte ja s'havia iniciat entre el bisbe de Roma Anicet I i el d'Esmirna Policarp. El conflicte raïa en la diferència de dies de celebració entre els immigrants asiàtics arribats a Roma, que estaven acostumats a celebrar la Pasqua el 14 de nisan i la comunitat cristiana romana, que se celebra el primer diumenge després de la primera lluna plena de primavera. A més, es trobà amb grans resistències a l'Àsia Menor. Víctor va intentar que altres esglésies adoptessin el calendari romà: va enviar una carta al bisbe d'Efes Polícrates i va induir-lo a donar avís als altres bisbes de la província d'Àsia per tal de discutir el tema amb ell. La tasca encomanada va ser realitzada, però Polícrates va respondre al bisbe de Roma que el costum del dia 14 continuaria celebrant-se. Llavors Víctor va reunir els bisbes italians a Roma i va enviar cartes a altres bisbes de diferents districtes per tal que entre els bisbes de la mateixa província tractessin la problemàtica de la Pasqua i que li oferissin consell; les cartes van arribar des de Palestina, de la Gàl·lia, del Pont, etc. Totes les cartes afirmaven unànimement que la Pasqua s'observava el diumenge, igual que a Roma.

D'ençà de la resposta, Víctor actuà com a cap de la cristiandat i va ordenar als bisbes d'Àsia Menor a abandonar el seu costum i acceptar la pràctica comuna del diumenge sota amenaça d'excomunió. Sobre aquest procés no hi ha més informació però resulta obvi que va ser efectiu perquè la pràctica del diumenge de Pasqua es va universalitzar gradualment. Tanmateix, probablement aquesta mesura també era dirigida contra els dissidents dins la mateixa Roma que havien emigrat des d'Àsia. Ireneu de Lió, entre altres bisbes, va criticar l'excessiva duresa en un afer que considera de poca importància, i va demanar que mantingués la pau i la unitat amb els bisbes d'Àsia.

Víctor I va morir a Roma patint martiri.

Referències 

Papes de Roma del segle II
Sants de l'anglicanisme
Sants de l'Església Ortodoxa
Sants de les Esglésies ortodoxes orientals
Sants màrtirs
Sants papes
Sants tunisians
Morts a Roma
Religiosos africans
Polítics tunisians
Papa Urbà I

Urbà I (Roma, ? - Roma, 23 de maig de 230) va ser el dissetè bisbe de Roma, el seu pontificat s'inicia amb la seva elecció el 222 i finalitza amb la seva mort el 230. Segons la tradició, mor com a màrtir i és venerat com sant en diverses confessions cristianes.

Biografia

Orígens 
S'afirma que Urbà va néixer a Roma i era fill de Poncià.

En termes generals, no se sap gran cosa de la seva vida i història, en alguns casos relats llegendaris. A Alemanya, el consideren el sant patró de la viticultura; durant l'edat mitjana hom l'invocava per trobar remei contra les tempestes, la gota i l'embriaguesa.

Pontificat 
Vers l'any 222 va ser elegit bisbe de Roma per succeir a Calixt I. El seu pontificat, de vuit anys de durada, va ser en un clima de pau relativa per a l'Església primitiva, durant el regnat de l'emperador Alexandre Sever, tolerant amb els cristians.

En aquesta època, precisament, augmenten i creixen les catacumbes romanes i suggereix que la comunitat cristiana va tenir el suport de l'emperador; Alexandre va permetre la construcció d'una nova església en uns terrenys reivindicats pels taverners de Roma, considerant que aquell seria un lloc ideal per a la veneració del déu cristià.

Tanmateix, el cisma d'Hipòlit de Roma, com a antipapa, va continuar, però suposadament no va haver-hi cap mena d'enfrontament directe entre aquest i Urbà.

Mort 
Segons la tradició, fou martiritzat clavant-li un clau dinal enmig del cervell, per això se l'invoca contra els mals de cap, les migranyes i les febres. Sobre la seva mort i lloc d'enterrament hi ha diverses visions. La més tradicional és que va morir martiritzat i després va ser enterrat a les catacumbes de Sant Calixt. Una segona visió afirma que Urbà, probablement, va morir per causes naturals el 23 de maig de 240, per a després ser enterrat a la Catacumba de Pretextat, a la Via Àpia i considera que l'Urbà enterrat a la de Sant Calixt és un altre bisbe. Tanmateix, també se l'ha confós amb un altre Urbà, que va ser enterrat a la Via Nomentana, prenent com a certes les Actes de santa Cecília i no el Liber Pontificalis.

Actualment, la seva festivitat se celebra el 25 de maig, bé que fins a 1969 s'havia celebrat el 9 d'agost.

Referències

Bibliografia 
 
 

Papes de Roma del segle III
Sants de l'anglicanisme
Sants de l'Església Ortodoxa
Sants de les Esglésies ortodoxes orientals
Sants papes
Sants catòlics romans
Morts a Roma
Sants de Roma
Polítics de Roma
Polítics romans
Papa Poncià

Poncià (Roma, ? - Sardenya, c. 236) va ser el divuitè bisbe de Roma. El seu pontificat va iniciar-se el 21 de juliol del 230 i va finalitzar el 28 de setembre del 235 en fer-se efectiva la seva abdicació, convertint-se en el primer bisbe de Roma en abdicar. Reiniciada la persecució cristiana, va ser traslladat a Sardenya amb Hipòlit de Roma, on ambdós van morir màrtirs.

Biografia 
Es coneixen poques dades d'aquest bisbe; tant les dades de naixement com de mort són desconegudes, si bé s'acostuma a aproximar la data de mort cap a l'any 236. Tanmateix, el Liber Pontificalis esmenta la ciutat de Roma com el seu lloc de naixement i anomena al seu pare com a Calpurni.

Successor d'Urbà I en el lloc de bisbe de Roma, les dades dels seu pontificat són més exactes: l'inicia el 21 de juliol del 230 i el finalitza el 28 setembre de 235, segons el Catàleg Liberià i Eusebi. Aquesta major aproximació de dades es deu a la crònica que s'inicia amb els papes del , que després seria utilitzada per l'autor en aquest catàleg recopilatori de papes del .

Els actes coneguts d'aquest bisbe durant el seu pontificat són les presidències de dos sínodes. El primer, entre els anys 231 i 232, a Alexandria, on es condemnà a Orígenes; segons Jeroni i Rufí, un nou sínode celebrat a Roma, presidit novament per Poncià, va coincidir en el mateix veredicte que el sínode alexandrí. Tanmateix, durant el seu mandat, el cisme iniciat prèviament per l'antipapa Hipòlit de Roma va continuar, bé que al final del pontificat ambdues parts es van reconciliar, retornant el lideratge al bisbe de Roma.

L'any 235, l'emperador romà Maximí el Traci, canviant radicalment la política de tolerància del seu predecessor, va iniciar una nova persecució en contra dels cristians, que va dirigir especialment envers els seus caps més visibles. Car Poncià era un dels caps visibles, per facilitar l'elecció d'un nou bisbe, Poncià va abdicar del seu càrrec el 28 de setembre de 235. Després, ell i l'ex-antipapa Hipòlit de Roma van ser arrestats i deportats a l'illa de Sardenya, en unes condicions deplorables van ser obligats a realitzar treballs forçats en unes mines; Poncià moriria, no se sap amb exactitud quan, suposadament, a causa del maltracte i de les dures condicions del treball miner.

Les seves restes o relíquies van ser traslladades de Sardenya a Roma per ordre del papa Fabià, que manà enterrar-les a les Catacumbes de Sant Calixt el 13 d'agost. L'epitafi de la seva tomba va ser descoberta el 1909 en la cripta de la basílica de Santa Cecília in Trastevere, en el qual es llegia:

La paraula màrtir va ser afegida posteriorment a la inscripció original.

Antigament la seva festa era el 19 de novembre. Actualment és el 13 d'agost, que comparteix amb Hipòlit de Roma.

Referències

Bibliografia 

 
 
 

Papes de Roma del segle III
Sants de l'anglicanisme
Sants de l'Església Ortodoxa
Sants de les Esglésies ortodoxes orientals
Sants papes
Sants romans
Sants màrtirs
Morts a Sardenya
Sants de Roma
Polítics de Roma
Polítics romans
Papa Anter

Anter (Grècia,? - Roma, 236) va ser bisbe de Roma entre el 21 de novembre de 235 i el 3 de gener de 236. Va succeir a Poncià després de llur dimissió. Va tenir un pontificat molt breu, de només 43 dies. És venerat com a sant a les Esglésies Catòlica, Ortodoxa, Anglicana i les Esglésies ortodoxes orientals.

Biografia

Orígens 
No es disposa de gaires dades sobre la vida d'Anter abans de ser bisbe de Roma. Segons el Liber Pontificalis, va néixer a Grècia i el nom del seu pare era Ròmul. En relació amb la seva procedència geogràfica, el seu nom és d'origen mitològic grec, de fet una derivació d'Anti-Eros, amb el següent significat: «que reflecteix l'amor, que supera l'amor, que comparteix l'amor», i també, segons Albaigés, potser està relacionat amb la versió del nom Antheros, que significa «florit». Per a Federico Fatti sembla indicar una extracció servil.

Pontificat 
El Liber Pontificalis diu que va fer recollir les Actes dels màrtirs cristians pels notaris perquè fossin depositats en els arxius de l'Església romana. Va ser martiritzat per aquest fet. Sembla que aquesta tradició és antiga, tanmateix, alguns estudiosos van posar en dubte la veracitat d'aquest episodi per la tardana compilació d'aquest llibre.

A aquest papa Pseudo-Isidor li va atribuir les Epistola Anteri.

Mort 
Va ser enterrat en la cripta papal del cementiri romà de Sant Calixt, sent el primer papa enterrat allí. La seva tomba va ser descoberta per Giovanni Battista de Rossi el 1854, amb restes trencades de l'epitafi d'Anter gravades en grec, remarcant l'origen d'aquest i la prevalència que encara tenia el grec en l'Església roamana en aquella època.

Galeria

Referències

Bibliografia 
 
 
 
 
 

Papes de Roma del segle III
Sants de l'anglicanisme
Sants de l'Església Ortodoxa
Sants de les Esglésies ortodoxes orientals
Sants màrtirs
Sants papes
Màrtirs cristians
Morts a Roma
Religiosos de l'antiga Grècia
Sants grecs
Polítics de l'antiga Grècia
Nova Esquerra (EUPV)

Nova Esquerra fou un corrent d'Esquerra Unida del País Valencià (a l'estat espanyol es deia Nueva Izquierda, corrent d'Izquierda Unida) que va actuar durant els anys 90, sent-ne els principals líders Diego López Garrido i Cristina Almeida, i que optava per posicions moderades i l'acostament al Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE). El corrent va esdevenir el Partit Democràtic de la Nova Esquerra (PDNI) el 1997 i va ser expulsat d'Izquierda Unida; el 1999 va anar a les eleccions en coalició amb els socialistes; finalment va acabar integrat en el PSOE l'any 2000.

Referències 

Partits polítics d'esquerres del País Valencià
Partit Democràtic de la Nova Esquerra

El Partit Democràtic de la Nova Esquerra (PDNI), o Partido Democrático de la Nueva Izquierda en l'estat espanyol, fou una escissió de la coalició Izquierda Unida que va acabar integrat en el Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE). El PDNI va ser un partit polític espanyol de caràcter socialdemòcrata, encara que primer com corrent intern (Nueva Izquierda), essent els principals líders Diego López Garrido i Cristina Almeida, i que al País Valencià va tindre relativa rellevància sota el nom de Nova Esquerra.

En els últims anys de govern de Felipe González, la coalició Izquierda Unida, liderada per Julio Anguita, va desenvolupar una dura política d'oposició i desgast al PSOE i al govern que liderava. La virulència d'aquest enfrontament, en el qual es va arribar a parlar de pinça o col·laboració entre els comunistes i els conservadors del Partit Popular per a erosionar al socialisme governant, va produir serioses crítiques en el si de la coalició esquerrana per part dels sectors agrupats en el corrent Nueva Izquierda, procliu a l'acostament amb el PSOE.

Després d'un progressiu distanciament entre aquest corrent i l'estratègia seguida per Julio Anguita, i un enfrontament cada vegada més directe en el si de la coalició, Nueva Izquierda va ser sancionada i va marxar de Izquierda Unida al setembre de 1997, i els seus integrants van decidir continuar amb el Partit Democràtic de la Nova Esquerra (PDNI), aquesta vegada en solitari.

En 1999, el PDNI segellava un acord electoral amb els socialistes per a concórrer conjuntament a les eleccions: aquest acord va permetre l'elecció d'una vintena de diputats autonòmics, dos parlamentaris del Parlament Europeu, tres diputats del Congrés i prop de tres-cents regidors del PDNI en les llistes socialistes. A l'octubre de 2000, el Consell Polític del PDNI culminava el seu acostament al PSOE amb la decisió d'integrar-se orgànicament en les estructures del Partit Socialista Obrer Espanyol. Aquesta decisió va ser ratificada en el II Congrés Federal de la jove organització (març de 2001, amb el 65% dels vots). El seu secretari general era l'exportaveu del Grup Parlamentari Socialista Diego López Garrido i la seva Presidenta l'exdiputada per IU i excandidata del PSOE a la Presidència de la Comunitat de Madrid Cristina Almeida.

Referències 

Partits polítics d'Espanya desapareguts
Valencians pel Canvi

Valencians pel Canvi va ser una plataforma cívica del País Valencià integrada per un centenar d'intel·lectuals per tal de, segons el seu manifest de fundació, "promoure el debat d'idees, la renovació de la vida política del País Valencià, i afavorir totes les formes possibles de contacte i unitat entre les forces progressistes valencianes". Va ser fundada en la tardor del 1999, i dissolta el 2018.

L'entitat va estar presidida per Joan Francesc Mira, Ramon Lapiedra, Francesc de Paula Burguera i Josep Lluís Barona. Des d'octubre de 2011, i fins a la seua dissolució el 2018, el president va ser el professor Antoni Furió, i la vicepresidenta, la periodista Rosa Solbes. El darrer consell directiu estava integrat per Gustau Muñoz i Veiga, Rosa Serrano, Maria Josep Picó, Sandra Obiol, Ferran García-Oliver, Júlia Benavent, Juli Peretó, Francesc Bayarri, Emèrit Bono, Vicent Álvarez, Pep Pérez, Vicent Olmos i Gerard Fullana.

Les activitats de la plataforma cívica s'orientaven a l'anàlisi i la reflexió crítica de la societat valenciana i a tractar d'oferir respostes als reptes actuals en la cultura, l'economia, la política i la societat valencianes. Valencians pel Canvi organitzava periòdicament debats, seminaris i conferències sobre qüestions d'interés cívic general; convocava amb una periodicitat trimestral l'Observatori de l'Esquerra per a debatre a intensitat i rigor assumptes d'actualitat general; i feia publicacions amb el contingut dels actes més destacats.

El 2012 l'entitat cívica Valencians pel Canvi va presentar el projecte Objectiu 2015, com una aposta ferma per generar un espai progressista i valencianista ampli, aglutinador, a partir del debat sobre com hauria de ser i cap a on es vol orientar aquest canvi, que s'havia de produir en els comicis del 2015.

Després del canvi progressista en les principals institucions valencianes arran de les eleccions autonòmiques i locals de la primavera del 2015, l'entitat va iniciar una reflexió i va optar finalment per la dissolució.

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina oficial de Valencians pel Canvi 

Política del País Valencià
Organitzacions dissoltes el 2018
Partit Socialista de les Illes

El Partit Socialista de les Illes (PSI) fou fundat formalment el 18 de febrer de 1976 per Sebastià Serra i Busquets, es declarava socialista autogestionari i autodeterminista, en contraposició amb la Federació Socialista Balear del PSOE, de caràcter socialdemòcrata i sucursalista.

Fou membre de l'Assemblea Democràtica de Mallorca (maig 1976), presentà l'avantprojecte d'estatut a Cura (març 1977) i es presentà a les eleccions generals de 1977 en la coalició Unió Socialista. Malgrat el seu nom, únicament va tenir implantació a Mallorca i el 1977 el PSI va adoptar el nom de Partit Socialista de Mallorca (PSM), mantenint, però la mateixa personalitat jurídica, a partir d'aquest procés va establir lligams electorals amb el Partit Socialista de Menorca (PSM).

L'anagrama del partit era un puny sobre les sigles PSI. Habitualment feia servir les quatre barres com a senyera nacional.

Referències 

Partit Socialista de Mallorca
Partits polítics mallorquinistes
Bambú (desambiguació)

Botànica: Planta de canyes de la família de les poàcies; tronc d'aquestes plantes. Vegeu Bambú.
Bambú de Ceilan (Dendrocalamus giganteus)
Bambú groc (Phyllostachys aurea)
Bambú negre (Phyllostachys nigra)
Bambú de Tonkin (Pseudosasa amabilis)
Bambú fletxa (Pseudosasa japònica)
Bambú de ferro (Himalayacalamus strictus)
Bambú columna (Semiarundinaria fastuosa)
Bambú tortuga (Phyllostachys pubescens var. Heterocicla o Kikko) 
 Cinema: pel·lícula de José Luis Sáenz de Heredia de 1945, on hi actua Fernando Fernán Gómez. Vegeu bambú (pel·lícula).
 Comerç: marca de paper de fumar de Papeleras Reunidas s.a., amb fàbrica a Alcoi apreciat en col·leccionisme. Vegeu Bambú (paper).
 Literatura: segell de l'Editorial Casals. Vegeu Editorial Bambú.
 Música: tema de Miguel Bosé de l'àlbum Lo mejor de Bosé.
William Jones

William Jones (matemàtic) (~1675 - 1749), matemàtic gal·lès
 William Jones (filòleg) (1746 - 1794), lingüista, jutge i poeta britànic, fill del matemàtic William Jones
 William Jones (antropòleg) (1871 - 1909), antropòleg d'Oklahoma, de la tribu sauk i fox
Estat de Mèxic

Lestat de Mèxic és un dels 31 estats que conformen la federació mexicana. L'estat de Mèxic es localitza al centre del país, envoltant al Districte Federal. (La ciutat de Mèxic no pertany a l'estat de Mèxic). Limita al Nord amb l'estat d'Hidalgo, a l'est amb l'estat de Puebla i l'estat de Tlaxcala, al sud amb l'estat de Morelos i l'estat de Guerrero i a l'oest amb Michoacán.

És l'estat més poblat de Mèxic, amb 14 milions d'habitants, encara que la majoria viuen en les zones que envolten la ciutat de Mèxic, i que pertanyen a l'àrea metropolitana de la ciutat de Mèxic, com ara Nezahualcóyotl i Ecatepec de Morelos. La capital de l'estat és Toluca, localitzada a 80 km a l'oest de la ciutat de Mèxic.

Història 

El sòl de l'estat ha estat habitat 35,000 anys aC per homes primitius que van creuar l'estret de Bering procedents d'Àsia, el baró de Tepexpan és una evidència dels primeris homes. Aquests homes i dones eren nòmades, caçaven animals grans com mamuts i recollien fruits per evidències arqueològiques trobades en aquest lloc. Una de les troballes més importants de l'art primitiu a Amèrica va ser trobat en aquest municipi, va prendre el nom de l'Os sacre de Tequixquiac, el qual no té cap utilitat i que només reflecteix el sentiment ideològic de l'artista que va tallar la peça d'os d'un camèlid fa 22,000 anys aC.

Vegeu també 
 Amecameca
 Acambay
 Pilcaya
 Torcuato Trujillo

Referències
Partit Socialista de Menorca

El Partit Socialista de Menorca va néixer per la fusió de dos partits d'esquerra: el Moviment Socialista de Menorca i el Moviment Federalista de Menorca el 1977. Es va aliar amb el Partit Socialista de Mallorca i va formar la coalició electoral Unitat Socialista (1977). Ambdós partits es van federar i van constituir el nucli principal de la Federació de l'Esquerra Nacionalista de les Illes Balears (FENIB) formada el 1989. Als anys 90 el Partit Socialista de Menorca es va aliar, a nivell insular, amb Esquerra Unida, secció de Menorca, per formar l'Entesa de l'Esquerra de Menorca que es va trencar el 1994. Tot i així, com a partit federat, continua mantenint especials vincles amb el Partit Socialista de Mallorca i el 1998, dissolta la FENIB, va formar part de la nova federació PSM-Entesa Nacionalista.

La branca juvenil fou formada el 1995 amb el nom de Joventuts d'Esquerra Nacionalista del Partit Socialista de Menorca. El seu primer secretari general fou en Joan Lluís Torres.

El 29 de desembre de 2012, el PSM aprovava en assemblea uns nous estatuts que el convertien en un partit més obert i totalment assembleari. Passà a denominar-se PSM-Més per Menorca i Maite Salord Ripoll fou elegida coordinadora general. Paral·lelament, es començà a treballar amb altres forces per al naixement del projecte  MÉS per Menorca.

Enllaços externs 
 

Partits polítics de Menorca
PSM-Entesa Nacionalista
Federació de l'Esquerra Nacionalista de les Illes Balears

La Federació de l'Esquerra Nacionalista de les Illes Balears (FENIB) també coneguda com a Federació d'Esquerres Nacionalistes va ser formada el 1989 pel Partit Socialista de Mallorca, el Partit Socialista de Menorca, l'Entesa Nacionalista i Ecologista d'Eivissa i algun grup menor. Es va dissoldre el 1998 i va donar pas a una altra federació, coneguda com a PSM-Entesa Nacionalista.

Enllaços externs 
 Història del PSM Entesa Nacionalista i precedents

PSM-Entesa Nacionalista
Partits polítics balears desapareguts
Entesa de l'Esquerra de Menorca

Entesa de l'Esquerra de Menorca fou una aliança a nivell insular entre el Partit Socialista de Menorca i Esquerra Unida (secció de Menorca) que va durar des del 1987 fins al 1994.

Aquesta coalició es presentà dues vegades a les eleccions autonòmiques: el 1987 i el 1991. En ambdues ocasions obtingué dos representants al Consell Insular de Menorca i al Parlament de les Illes Balears que foren Joan Francesc López Casasnovas i Ramon Orfila Pons.

Aquesta coalició governà la màxima institució de Menorca al principi de la legislatura 1987-1991, sota la presidència de Tirs Pons.

Referències 

Partits polítics de Menorca
Bambusòidies

Les bambusòidies (Bambusoideae) són una subfamília de les poàcies.

Subdivisions 
Estan dividits en dos supertribus: els Oryzodae i els Bambusodae. Té 13 tribus:

 Oryzoda: Aquest grup està separat en la subfamília Oryzaceae.
 Tribu Anomochloia: Aquesta tribu forma la subfamília Anomochlooideae. Hi ha un gènere: Anomochloa.
 Tribu Diarrhenia: Hi ha un gènere: Diarrhena.
 Tribu Ehrhartia: Hi ha 4 gèneres: Ehrharta, Microlaena, Petriella, Tetrarrhena.
 Tribu Olíria: Hi ha 20 gèneres: Agnesia, Arberella, Buergersiochloa, Cryptochloa, Diandrolyra, Ekmanochloa, Froesiochloa, Lithachne, Maclurolyra, Mniochloa, Olyra, Pariana, Parodiolyra, Piresia, Piresiella, Raddia, Raddiella, Rehia, Reitzia, Sucrea.
 Tribu Orízia: Aquesta tribu forma la subfamília Oryzoideae. Té 13 gèneres: Chikusichloa, Hydrochloa, Hygroryza, Leersia, Luziola, Maltebrunia, Oryza, Porteresia, Potamophila, Prosphytochloa, Rhynchoryza, Zizania, Zizaniopsis.
 Tribu Phaenospermatae: Hi ha 1 gènere en aquesta tribu: Phaenosperma.
 Tribu Fària: Hi ha 4 gèneres: Leptaspis, Pharus, Scrotochloa, Suddia.
 Tribu Phyllorhachidia: Aquesta tribu té 2 gèneres: Humbertochloa, Phyllorhachis.
 Tribu Streptochaetia: Hi ha un gènere: Streptochaeta.
 Tribu Streptogynia: Aquesta tribu té un sol gènere: Streptogyna.
 Bambosoda
 Tribu Bambúsia: Aquesta tribu comprèn els bambús pròpiament dits, amb canyes llenyoses molt dures. Hi ha 93 gèneres, distribuïts en diverses subtribus:
 Subtribu Artrostilidina: Comprèn 13 gèneres: Actinocladum, Alvimia, Apoclada, Arthrostylidium, Athroostachys, Atractantha, Aulonemia (Matudacalamus), Colanthelia, Elytrostachys, Glaziophyton, Merostachys, Myriocladus, Rhipidocladum.
 Subtribu Arundinarina: Comprèn 17 gèneres: Acidosasa, Ampelocalamus, Arundinaria, Borinda, Chimonocalamus, Drepanostachyum,Himalayacalamus, Fargesia, Ferrocalamus, Gaoligongshania, Gelidocalamus, Indocalamus, Oligostachyum, Pseudosasa, Sasa, Thamnocalamus, Yushania.
 Subtribu Bambusina: Comprèn 10 gèneres: Bambusa (Dendrocalamopsis), Bonia (Monocladus), Dendrocalamus (Klemachloa, Oreobambos, Oxynanthera or Sinocalamus), Dinochloa, Gigantochloa, Holttumochloa, Kinabaluchloa (Maclurochloa, Soejatmia), Melocalamus, Sphaerobambos, Thyrsostachys.
 Subtribu Chusqueina: Comprèn 1 gènere: Chusquea.
 Subtribu Guaduina: Comprèn 5 gèneres: Criciuma, Eremocaulon, Guadua, Olmeca, Otatea.
 Subtribu Melocannina: Comprèn 9 gèneres: Cephalostachyum, Davidsea, Leptocanna, Melocanna, Neohouzeaua, Ochlandra, Pseudostachyum, Schizostachyum, Teinostachyum.
 Subtribu Nastina: Comprèn 6 gèneres: Decaryochloa, Greslania, Hickelia, Hitchcockella, Nastus, Perrierbambus.
 Subtribu Racemobambodina: Comprèn un gènere: Racemobambos (Neomicrocalamus, Vietnamosasa)
 Subtribu Shibataeina: Comprèn 9 gèneres: Chimonobambusa, Hibanobambusa, Indosasa, Phyllostachys, Qiongzhuea, Semiarundinaria (Brachystachyum), Shibataea, Sinobambusa, Temburongia (incertae sedis).
 Tribu Guaduellia: Hi ha un gènere: Guaduella.
 Tribu Puelia: Hi ha un gènere: Puelia.
Òrgan reproductor

Els òrgans reproductors són aquells necessaris per als processos de la reproducció. Les unitats bàsiques de la reproducció sexual són les cèl·lules germinals masculines i femenines. Per a la reproducció en la majoria de les espècies són necessaris l'òrgan masculí i l'òrgan femení, exceptuant les espècies asexuades que no disposen d'òrgan reproductor, o les espècies hermafrodites les quals ja disposen en un mateix cos els dos òrgans.

En l'espècie humana els òrgans reproductors són:

 Aparell reproductor masculí, format per: penis, testicles, pròstata, vesícules seminals, cada una amb una funció especifica
 Aparell reproductor femení, format bàsicament per: vagina, úter, trompes de Fal·lopi i ovaris.

Sistema reproductor
Cook

Toponímia:
 Estret de Cook, que separa les illes del Nord i del Sud de Nova Zelanda
 Illes Cook, possessió neozelandesa de la Polinèsia
 Mount Cook, cim culminant de Nova Zelanda, als Alps Meridionals
 Badia de Cook, a l'illa de Moorea, a la Polinèsia Francesa
 illa Cook, illa de l'arxipèlag de Thule del Sud, a la dependència britànica de l'Atlàntic Sud de les illes Geòrgia del Sud i Sandwich del Sud
 Biografies:
 James Cook, (Marton, 1728 - Badia de Kealakekua, Hawaii, 1779), explorador i cartògraf anglès
 Robin Cook (escriptor), escriptor estatunidenc
 Quentin LaMar Cook (Logan, Utah, 1940), religiós estatunidenc
 Frederick Cook (10 de juny de 1865 - 5 d'agost de 1940) explorador, metge i etnògraf estatunidenc
Russell

Biografies:
 Annie Russell Maunder (Strabane, 1868 – Londres, 1947) astrònoma i matemàtica irlandesa
 Austin Russell
 Bertrand Russell (Trellech, 1872 - Penrhyndeudraeth, 1970), matemàtic i filòsof gal·lès 
 Bill Russell (Monroe, Louisiana, 1934 – Mercer Island, Washington 2022), jugador de bàsquet estatunidenc 
 Charles Taze Russell (1852 - 1916), Pastor americà
 Dale Russell (1937), geòleg i paleontòleg canadenc
 David Russell (Glasgow, Escòcia, 1953), guitarrista clàssic
 George William Russell (Lurgan, 1867 - 1935), escriptor, poeta i pintor irlandès
 Henry Norris Russell (1877-1957), astrònom americà 
Henry Russell (Tolosa de Llenguadoc, 1834– Biarritz, 1909) compte de Russell-Killough, pioner en l'exploració pirinenca
 John Russell Hind (1823 – 1895), astrònom anglès 
 Lillian Russell (Clinton, 1860 − Pittsburgh, 1922), actriu i cantant estatunidenca
 Paul S.N. Russell-Gebbett (Bentley, Anglaterra, 1926), filòleg anglès
 Rosalind Russell (1907 - 1976), actriu de cinema nord-americana
 Russell Alan Hulse (Nova York, 1950), astrofísic i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel
 Russell Crowe (Wellington, Nova Zelanda, 1964), actor, director i productor de cinema neozelandès
 Russell Means (Pine Ridge, Dakota del Sud, 1939), activista sioux
 Russell Mockridge (Melbourne, 1928 - Clayton, 1958), ciclista australià
 Russel Norman (Brisbane, Austràlia; 1967), polític neozelandès i líder del Partit Verd
 Toponímia:
 Agulla S de Russell, muntanya de província d'Osca (Aragó) 
 Agulla SW de Russell, muntanya de la província d'Osca (Aragó) 
 Pic de Russell, pic del massís de la Maladeta
 Punta Russell Oriental, muntanya de la província d'Osca (Aragó)
 Punta Bretxa de Russell, muntanya de la província d'Osca (Aragó) 
 Russell SE, pic de la província d'Osca (Aragó)
 Comtat de Russell (Alabama)
 Russell (Massachusetts)
 Russell (Kentucky)
 Russell (Kansas)
 Miscel·lània:
 Russell Square, jardí públic a Bloomsbury, Londres
 Tribunal Russell
 Tribunal Russell sobre Palestina
 Russell Group, grup d'universitats britàniques líders en investigació establert el 1994
 Paradoxa de Russell
 Manifest Russell-Einstein
 Diagrama de Hertzsprung-Russell
Salomé (cantant)

Maria Rosa Marco i Poquet, més coneguda pel nom artístic de Salomé, (Barcelona, 21 de juny de 1939) és una cantant catalana.

Biografia 
Abans de dedicar-se al cant, Salomé treballà a l'Olivetti de Barcelona, estudià belles arts i ballet clàssic a l'escola de Joan Magriñà, anà a París i formà part del ballet del Marquès de Cuevas en 1959-1961.

Va començar la seva carrera a Ràdio Barcelona. Fins al 1963 va enregistrar més de quaranta cançons per a les cases discogràfiques Iberofón i Zafiro.

El 22 de setembre de 1963 va guanyar, juntament amb Raimon, el Primer Premi del V Festival de la Cançó Mediterrània, amb la cançó Se'n va anar.

El 1969 va representar l'Estat espanyol al Festival d'Eurovisió i hi va compartir el primer premi amb la cançó Vivo cantando, composta per María José Cerato, amb lletra d'Aniano Alcalde, que també es va enregistrar en català (amb el títol Canto i vull viure), basc, francès, italià, anglès, alemany i serbocroat.

Entre els seus temes més coneguts en català hi ha Se'n va anar, L'arbre, Com el vent o L'emigrant.

En els últims anys ha estat col·laboradora habitual en programes de Canal 9, com ara Matí, matí.

Discografia 
Singles seleccionats:

 1967-1977
 Se'n va anar / Si vols
 Espérame / Recuérdame / Puedo morir mañana / Cuando estoy contigo
 Puedo morir mañana / Esperaré
 La santa espina / Tot dansant
 Vivo Cantando / Amigos, amigos
 Una música / Tens la nit
 Dónde están / Déjame volver
 Com el vent / Les teves mans
 El jinete / ¿Sabes que tengo ganas?

Recopilacions seleccionades:

 Salomé 1962-1963 2 CD

Referències

Enllaços externs 
 Base de dades IMDB 
 Salomé interpretant Se'n va anar. Vídeo de YouTube aquí

Cantants barcelonins en català
Participants d'Eurovisió per Espanya
Guanyadors d'Eurovisió
Cantants barcelonins contemporanis
Roméo Dallaire

Roméo A. Dallaire (25 de juny de 1946, Denekamp, Països Baixos) és un tinent general canadenc. Era el cap de la MINUAR, la força que l'ONU va enviar per mantenir la pau a Ruanda el 1994.

Infància i educació 
És fill d'en Roméo Louis Dallaire, militar canadenc i de na Catherine Vermeassen, infermera holandesa. Va passar la seva infantesa a Montréal. Va entrar a l'exèrcit canadenc el 1964, rebent el diploma d'oficial al CMR Saint-Jean el 1968

Ruanda 
Dallaire va escriure un llibre sobre el genocidi de Ruanda, J'ai serré la main du diable - La faillite de l'humanité au Rwanda. A l'abril de 2004 va testificar davant el Tribunal Penal Internacional per Rwanda contra el coronel Théoneste Bagosora.

Enllaços externs 

 Biografia en francès a Radio-Canada

Militars americans
Canadencs
Història de Ruanda
Alumnes del Royal Military College of Canada
Persones d'Overijssel
Doctors honoris causa per la Universitat Laval
Doctors honoris causa per la Universitat d'Ottawa
Militars neerlandesos
Glomma

El Glomma (Glomma s'utilitza en Østfold i Akershus) o Glåma (s'utilitza en Hedmark i Sør-Trøndelag) és el principal riu de Noruega i el més llarg de tota Escandinàvia amb 604 km de llargària. Està situat a l'est de Noruega. La seva conca de 42.051 km² recull l'aigua del 13% del país (a excepció feta de 422 km² pertanyents a Suècia).

Neix al llac d'Aursunden, al nord-est de Røros, al comtat de Sør Trøndelag i després de seguir una direcció nord-sud al costat de la frontera sueca, desemboca al fiord d'Oslo (Skagerrak) prop de Fredrikstad. Forma una cascada (Sarpefossen) a Sarpsborg i és navegable fins aquell punt. Els seus principals afluents són el riu Atna, Rena, i Vorma.

Històricamednt el riu va ser utilitzat pel transport fluvial, principalment de tronc, perquè el riu passa per algunes de les regions forestals més riques en troncs del Noruega. El riu hi ha nombroses cascades que són utilitzades per centrals hidroelèctriques.
El riu ha estat contaminat per una plaga de crancs.

Referències 

Rius de Noruega
Rius de la mar del Nord
Estàtica

L'estàtica és la part de la mecànica que estudia les condicions d'equilibri d'un sistemes de forces que actua sobre un cos per tal que aquest es mantingui en repòs o enequilibri mecànic, és a dir, en moviment uniforme.

L'estàtica ja va ser estudiada pels antics grecs, especialment en el seu vesant geomètric i en destaca Arquimedes. Més tard seria desenvolupada per Leonardo da Vinci (1452 – 1519), Simon Stevin (1548 – 1620), Galileu (1564 – 1642), D'Alembert (1717 - 1783) i Lagrange (1736 - 1813).

A l'estàtica no actuen o no es consideren les forces externes ni les acceleracions, però sí forces internes com el pes i la força de fregament, per exemple. Així, un objecte pesant col·locat sobre una taula, fa que aquesta rebi l'acció del pes i respongui amb una reacció, (força igual i oposada), que mantindrà l'objecte a sobre (equilibri). Noteu que si el pes fos més gran del que la taula pogués aguantar, aquesta es deformaria o trencaria.

Atès que els principis de l'estàtica són els que regeixen la construcció d'estructures rígides en equilibri, són utilitzats en l'arquitectura i en l'enginyeria. Els camps d'aplicació, abasten des del càlcul d'estructures, (ponts, sostres, tirants, etc.), fins a càrregues estàtiques en murs, comportes, túnels, etc., degudes o no a la contenció de fluids o altres materials, ja siguin aire, aigua, terra o d'altres.

Vegeu també 
 Hidrostàtica
 Equilibri mecànic
 Lleis de Newton
 Mecànica dels sòlids
 Mecànica del sòlid deformable
 Dinàmica

Referències 

Mecànica
Costa Vermella

Costa Vermella és la denominació turística de l'àrea costanera de la subcomarca rossellonesa de la Marenda, la costa rocosa de la serra de l'Albera al sud del Rosselló. Comença al sud d'Argelers i es perllonga fins a l'Alt Empordà (Portbou). La majoria dels seus municipis també formen part del cantó de la Costa Vermella.

Formen part de la Costa Vermella (de nord a sud):
 Argelers de la Marenda
 Cotlliure
 Port-Vendres
 Banyuls de la Marenda
 Cervera de la Marenda

Geografia del Rosselló
Vermella
Coalició d'Organitzacions Progressistes de Formentera

La Coalició d'Organitzacions Progressistes de Formentera és la unió de totes les forces nacionalistes, progressistes i d'esquerres de l'illa de Formentera. A nivell municipal (l'illa és un únic municipi) és el principal partit de Formentera.

Les primeres eleccions a les quals es va presentar la COP van ser les municipals i autonòmiques de 1999. En aquests comicis, la COP aconseguí la majoria absoluta a l'Ajuntament de Formentera, amb el 54,97% dels vots vàlids i 8 dels 13 regidors que formen el consistori. La COP també fou la candidatura més votada en les autonòmiques aconseguint l'únic diputat de la circumscripció de Formentera, que fou Santiago Ferrer i Costa. Aquest diputat fou decisiu per al canvi de majoria en el Consell Insular d'Eivissa i Formentera, car a l'illa d'Eivissa tant el Partit Popular com el Pacte de Progrés havien aconseguit 6 escons.

La Coalició d'Organitzacions Progressistes de Formentera tornà a presentar-se a les eleccions municipals i autonòmiques de 2003. En aquesta ocasió, la COP tot i ser la força més votada a les municipals, amb el 41,31% dels vots vàlids, es va quedar a un regidor de la majoria absoluta i va perdre la batllia de l'illa, que va passar a mans del Partit Popular. Posteriorment, el 2005, la COP ha recuperat l'alcaldia de Formentera, sent-ne elegit batlle Isidor Torres Cardona, el qual ja havia ocupat aquest càrrec entre 1999 i 2003.

Quant a les eleccions autonòmiques de 2003, la COP va perdre l'escó obtingut el 1999, escó que passà a mans de la conservadora Agrupació Independent Popular de Formentera.

Resultats electorals

Referències 

Coalicions electorals de les Illes Balears
Política de Formentera
Entitats de Formentera
Pacte Progressista de les Pitiüses

El Pacte Progressista de les Pitiüses es va formar el 1996 quan el PSOE, Els Verds, Izquierda Unida, Entesa Nacionalista i Ecologista d'Eivissa (ENE), Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) i un nombrós grup de moviments cívics independents d'Eivissa i Formentera (Pitiüses) varen unir-se per aglutinar tot el vot d'esquerra, en aquell moment dispers entre aquestes diverses forces.
Aquest pacte va formar una candidatura unitària en forma d'agrupació d'electors. Eivissa i Formentera només elegien un senador a les Corts espanyoles i aquella desunió de les forces nacionalistes i d'esquerra el deixaven sempre en mans dels partits de dretes. Va obtenir un gran èxit electoral en superar en 4.000 vots (un vuit per cent) la candidatura del Partit Popular.

Posteriorment, el 1999, el Pacte es presentà a les Eleccions al Parlament de les Illes Balears, però en aquest cas només per Eivissa, ja que a Formentera es presentava la COP. Els resultats foren molt favorables:
 El Pacte va assolir el govern del Consell Insular d'Eivissa i Formentera durant la legislatura 1999-2003 amb Pilar Costa com a presidenta.
 S'aconseguí l'alcaldia del municipi d'Eivissa.
 Ajudà a canviar de color polític el Govern de les Illes Balears i col·laborà en la proclamació com a president de Francesc Antich (PSIB).

Durant la VI legislatura (2003-2007), el Partit Popular va obtenir la majoria absoluta tant al Consell Insular d'Eivissa i Formentera com al Parlament Balear, desplaçant el Pacte de les principals institucions on governava. El Pacte Progressista només governà l'Ajuntament de la Ciutat d'Eivissa amb el socialista Xico Tarrés com a batle.

Per a les Eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2007, el Pacte Progressista va ser substituït per la coalició electoral PSOE-Eivissa pel Canvi (ExC), nova formació que compta amb l'adhesió de bàsicament els mateixos partits que el Pacte (Alternativa Esquerra Unida-Els Verds, Entesa Nacionalista i Ecologista i Esquerra Republicana de Catalunya).

Vegeu també 
 Pacte de Progrés
 COP
 Eivissa pel Canvi

Enllaços externs 
 Pacte de Govern per a les Illes Balears 1999-2003 (document programàtic)

Partits polítics de les Pitiüses
Coalicions electorals de les Illes Balears
Bambusa

Els bambús del gènere Bambusa o Dendrocalamopsis de la subfamília bambusoideae de la família Poaceae, són plantes de clima tropical, amb rizoma simpoidal. Creixen en boscos de muntanya de Malàisia.

Llista d'espècies 
En negreta, els noms principals:
 Bambusa arundinacea
 Bambusa arnhemica
 Bambusa balcooa
 Bambusa bambos
 Bambusa basihirsuta
 Bambusa beecheyana
 Bambusa blumeana
 Bambusa boniopsis
 Bambusa burmanica
 Bambusa chungii
 Bambusa dissimulator
 Bambusa dolichoclada
 Bambusa dolichomerithalla
 Bambusa edulis
 Bambusa emeiensis
 Bambusa eutuldoides
 Bambusa forbesii
 Bambusa gibba
 Bambusa glaucescens
 Bambusa glaucescens var. Elegans
 Bambusa glaucescens var. Fernleaf
 Bambusa glaucescens var. Gracillima
 Bambusa glaucescens var. Golden Goddess
 Bambusa glaaucophylla
 Bambusa lako
 Bambusa lapidea
 Bambusa longispiculata
 Bambusa luteostriata
 Bambusa maculata
 Bambusa maculosa Hack.
 Bambusa malingensis
 Bambusa membranacea
 Bambusa metake
 Bambusa multiplex
 Bambusa multiplex var. Alphonse Karr
 Bambusa multiplex var. Elegans
 Bambusa multiplex var. Golden Goddess
 Bambusa mutabilis
 Bambusa nigra
 Bambusa nutans
 Bambusa oldhamii
 Bambusa oliveriana
 Bambusa pachinensis
 Bambusa pervariabilis
 Bambusa quadrangularis
 Bambusa rigida
 Bambusa rutila
 Bambusa sinospinosa
 Bambusa stenostachya
 Bambusa striata
 Bambusa textilis
 Bambusa tulda
 Bambusa tuldoides
 Bambusa variostriata
 Bambusa ventricosa
 Bambusa ventricosa var. Kimmei
 Bambusa virgata Trin.
 Bambusa vittata
 Bambusa vulgarisSchrad. ex J. C. Wendl.
 Bambusa vulgaris var. Vittata
 Bambusa vulgaris var. Striata
 Bambusa wrayi Stapf

Sinònims 
Els gèneres marcats amb dos asteriscs (**) són sinònims possibles.

 Arundarbor Kuntze, 
 Bambos Retz., 
 Bambus J. F. Gmel., 
 Dendrocalamopsis (L. C. Chia i H. L. Fung) Q. H. D, 
 **Holttumochloa K. M. Wong, 
 Ischurochloa Büse, 
 **Kinabaluchloa K. M. Wong, 
 Leleba Nakai, 
 Lingnania McClure, 
 **Maclurochloa K. M. Wong, 
 **Soejatmia K. M. Wong, 
 Tetragonocalamus Nakai.

Referències
Imperi Mexicà

Primer Imperi Mexicà (1821-1823)
 Segon Imperi Mexicà (1864-1867)
Maximilià d'Habsburg

Maximilià d'Habsburg o Maximilià I de Mèxic (1832 – 1867), príncep imperial i arxiduc d'Àustria, príncep reial d'Hongria i de Bohèmia i emperador de Mèxic durant el Segon Imperi Mexicà (1864 -67)
 Maximilià d'Habsburg o Maximilià I del Sacre Imperi Romanogermànic (segle XV), emperador del Sacre Imperi
 Maximilià d'Habsburg o Maximilià II del Sacre Imperi Romanogermànic (1527, Viena - 1576, Ratisbona), Emperador del Sacre Imperi 
 Maximilià III d'Habsburg (1558 – 1618), Gran Mestre dels Cavallers Teutònics
Malaquies d'Armagh

Malaquies (Armagh, Irlanda, 2 de novembre de 1094 - Claravall, 1148), en gaèlic antic Máel Máedóc Ua Morgair i en gaèlic modern Maelmhaedhoc Ó Morgair fou arquebisbe d'Armagh.

Hom li atribueix les Profecies de Malaquies, un text apòcrif de la darreria del  que revelaria les identitats dels papes fins al final dels temps. Sobre l'autoria real d'aquest text hi ha moltes hipòtesis, però els historiadors s'acorden que no va ser Malaquies.

Malaquies significa «àngel del Senyor» i no s'ha de confondre amb el profeta hebreu Malaquies, que dona nom a un dels llibres de l'Antic Testament.

Vida 

Pertanyia a una família noble, els O'Morgair. Va ser batejat com a Maelmhaedhoc (llatinitzat més tard com a Malaquies o Malachy en la versió anglesa). Durant la seva educació, va compartir un temps la vida eremítica amb Imhar O'Hagan, i més tard amb sant Cellach (Celsus), bisbe d'Armagh. Ordenat sacerdot per Celsus el 1119, va continuar els estudis de litúrgia i teologia a Lismore. El 1123 va ser escollit abat de Bangor i un any més tard va ser consagrat bisbe de Connor. En morir Cels el 1132 va ser nomenat arquebisbe d'Armagh. Va viatjar a Roma dues vegades. La primera vegada el 1138-1139, i a la tornada va visitar el seu amic i monjo benedictí Bernat de Claravall, que el va ajudar a fundar a Irlanda la gran abadia de Mellifont el 1142.

En la tornada d'un segon viatge a Roma, Malaquies es va emmalaltir i va arribar al monestir cistercenc de Claravall, on va morir als braços de sant Bernat el 2 de novembre de 1148, segons la hagiografia que el mateix Bernat va escriure sobre el seu amic.

Se li atribueixen molts miracles, però pel que més se'l recorda és pel seu presumpte do de profecia. En efecte hauria fet profecies sobre Irlanda, sobre la seva pròpia mort, els reis d'Espanya i, la més famosa, l'apocrifa Profecia de Sant Malaquies sobre els papes des de Celestí II fins a la fi del món.

Veneració 
Canonitzat pel papa Climent III, el 6 de juliol de 1199, és el primer sant irlandès. Se celebra el 3 de novembre.

Referències

Bibliografia 
 
 

Abats benedictins britànics
Arquebisbes irlandesos
Bisbes de les illes Britàniques
Nord-irlandesos
Sants irlandesos
Armagh
Bisbes del segle XII
Morts al Gran Est
Abats britànics
Sants benedictins
Sants britànics
Religiosos irlandesos
Phyllostachys

Phyllostacys és un gènere de bambús de la família de les poàcies i de la subfamília de les bambusòidies. N'hi ha, aproximadament, 75 espècies i 200 varietats. El rizoma és de tipus monopoidal, són els bambús que més s'estenen. Es caracteritzen per tenir, només, dues branques en cada entrenús i entrenusos molt distanciats. Es troben a tots els continents; a Europa aconsegueixen alçades de més de 20 metres, solen resistir el fred fins a -22 °C i són molt apreciats per la seva fusta. El gènere va ser descrit per Sieb. i Zucc. i publicat a Abhandlungen der Mathematisch-Physikalischen Classe der Königlich Bayerischen Akademie der Wissenschaften 3(3): 745, pl. 5, f. 3. 1843. L'espècie tipus és: Phyllostachys bambusoides.

Citologia 
El nombre cromosòmic bàsic és x = 12, amb nombres cromosòmics somàtics de 2n = 24 (rares vegades), o 48, o 72. Hi ha espècies diploides i poliploides. Els cromosomes són relativament petits.

Etimologia 
Phyllostachys: nom genèric que deriva del grec antic i significa 'a la punta de les fulles', referint-se a les inflorescències.

Taxonomia 
 Phyllostachys acuta
 Phyllostachys angusta
 Phyllostachys arcana
 Phyllostachys arcana "Luteosulcata"
 Phyllostachys assanica, sinònim del Phyllostachys manii
 Phyllostachys atrovaginata
 Phyllostachys aurea o Bambú groc
 Phyllostachys aurea "Flavescens inversa"
 Phyllostachys aurea "Holocrysa"
 Phyllostachys aurea "Koi"
 Phyllostachys aureosulcata
 Phyllostachys aureosulcata var. Spectabilis
 Phyllostachys bambusoides
 Phyllostachys bambusoides "Castillonis"
 Phyllostachys bambusoides "Castillonis inversa"
 Phyllostachys bambusoides "Holocrysa"
 Phyllostachys bambusoides "Subvariegata"
 Phyllostachys bambusoides "Tankate"
 Phyllostachys bawa, sinònim del Phyllostachys manii
 Phyllostachys bissetii
 Phyllostachys congesta
 Phyllostachys decora, sinònim del Phyllostachys manii
 Phyllostachys dulcis
 Phyllostachys edulis o Moso bambú
 Phyllostachys elegans
 Phyllostachys flexuosa
 Phyllostachys glauca
 Phyllostachys heteroclada, sinònim del Phyllostachys manii
 Phyllostachys humilis
 Phyllostachys iridescens
 Phyllostachys lithophila
 Phyllostachys makinoi
 Phyllostachys manii
 Phyllostachys meyeri
 Phyllostachys nidularia
 Phyllostachys nigra o Bambú negre
 Phyllostachts nigra "Boriana"
 Phyllostachys nigra "Henonis"
 Phyllostachys nuda
 Phyllostachys platyglossa
 Phyllostachys praecox
 Phyllostachys praecox "Viridisulcata"
 Phyllostachys propinqua
 Phyllostachys pubescens o Moso bambú
 Phyllostachys pubescens "Bicolor"
 Phyllostachys pubescens "Heterocycla"
 Phyllostachys purpurata
 Phyllostachys robustiramea
 Phyllostachys rubromarginata
 Phyllostachys stimulosa
 Phyllostachys violascens
 Phyllostachys viridiglaucescens
 Phyllostachys viridis
 Phyllostachys viridis "sulfurea"
 Phyllostachys vivax

Referències
Trinitat

Religió: 
 Santíssima Trinitat, dogma cristià segons el qual Déu és una sola entitat que existeix en tres persones distintes
 Trimurti, idea de l'hinduisme en el qual les funcions còsmiques de creació, manteniment i destrucció estan personificades per les divinitats de Brama el creador, Vixnu el preservador i Xiva el destructor
 Toponímia: 
 Trinitat i Tobago, estat al sud del Carib
 La Trinitat Nova, barri del districte de Nou Barris de la ciutat de Barcelona
 La Trinitat (Alps Marítims), municipi francès al departament dels Alps Marítims, regió de Provença – Alps – Costa Blava
 La Trinitat (Cantal), un municipi francès, situat al departament del Cantal 
 Trinitat Vella, barri del districte de Sant Andreu (Barcelona)
 Illa de Trinitat, illa l'estat de les Antilles de Trinitat i Tobago
 Les Salines de la Trinitat, salines del municipi de Sant Carles de la Ràpita
 La Trinitat (Prunet i Bellpuig), poble i església romànica de la comuna de Prunet i Bellpuig, al Rosselló
 Construccions:
 Abadia de la Trinitat de Vendôme, abadia de Vendôme, al departament francès de Loir i Cher
 Castell de la Trinitat, edifici al Golf de Roses
 Estació de Trinitat Nova, estació i capçalera de les línies L3, L4 i L11 del Metro de Barcelona
 Estació de Trinitat Vella, estació del Metro de Barcelona situada sota el Nus de la Trinitat al districte de Sant Andreu
 Monestir de la Trinitat o Reial Monestir de la Santíssima Trinitat, edifici a la vora del riu Túria
 Pont de la Trinitat, pont de València que creua el Túria
 Biografies:
 Trinitat Catasús i Catasús (Sitges, 1887 – 1940), enginyer agrònom i poeta noucentista
 Trinitat Neras Plaja (Begur, 1941), política catalana
 Miscel·lània:
 Grup de Dones de la Trinitat Vella, entitat sense ànim de lucre que va néixer el 1988
 Icona de la Trinitat (segle XV), obra de l'iconògraf rus Andrei Rubliov

 Premi Trinitat Catasús, premi de Sitges (Garraf)
Phyllostachys heteroclada

El bambú Phyllostachys heteroclada, o Phyllostachys assanica, o Phyllostachys bawa, Phyllostachys manii o Phyllostachys decora és originari del Tibet. És dels pocs bambús que sobreviuen en terrenys amb drenatge deficient.

Phyllostachys