alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Texcoco

Texcoco fou un cacicat de l'Amèrica precolombina, al Mèxic, conquerit pels asteques el 1428. Sol ser una localització reconeguda per a la comunitat científica degut a la seva població d'Espirulina.

Tlatoani 
 Quinatzin 
 Techotlalatzin (fill) ?-1406 o 1409
 Ixtlixochitl 1406 o 1409-1418
 Tezozomoc 1418
 Conquerit pels Tecpaneques 1418-1427
 Netzahualcoyotl (fill de Ixtlixochitl) 1427-1428
 als asteques 1428

Geografia històrica de Mèxic
Mesoamèrica
Tecpaneques

Els Tecpaneques foren un grup i una cultura precolombina d'Amèrica.

Ixputzal va fundar la ciutat d'Azcapotzalco que va ser seu del regne tecpaneca d'aquest nom del qual es coneixen els seus reis. Les seves dates no estan establertes, però suposadament el primer inicia el regnat el 1168. El 1428 el regne Tecpaneca d'Atzcapotzalco va ser conquerit pels asteques.

Tlatoani (reis/sacerdots suprems) 
 Acolhua Huetzintecuhtli
 Cuecuez (fill)
 Quauhtzin (fill)
 Ilhuicamina (fill)
 Matlacolhuatl 
 Tezcaputli
 Teotlehuac
 Tzihuatlatonac
 Tezozomoc (des 1408 rei del txitximeques) c. 1400-1427
 Tayatzin (rei dels txitximeques) (fill) 1427
 Maxtla (rei dels txitximeques) (germà) 1427-1428
 Nezahualcoyotl (rei dels txitximeques i de Texcoco) 1428
 als asteques 1428

Història de Mèxic
Mesoamèrica
Tlatelolco

Tlatelolco és un barri important de la delegació Cuauhtémoc, una de les 16 municipalitats en què està dividida la ciutat de Mèxic

Tlatelolco prehispànic 
Tlatelolco fou un cacicat vassall del regne tecpaneca d'Atzcapotzalco i després independent. Va ser absorbit per l'àrea metropolitana de l'antiga Tenochtitlan, convertint-se en un districte (campan) comercial.

Els Tlatoani (reis/sacerdots suprems) de Tlatelolco foren: 
 Teotlehuac
 Cuauhcuauhpitzahuac
 Tlacateotl (fill) c. 1400
 Cuauhtlatoa (fill) c. 1430
 Moquihuix ?-?
 absorbit pels asteques com a part de l'àrea metropolitana de Tenochtitlan

Tlatelolco modern 
La dècada del 1960 s'hi va construir el gegantí complex habitacional "Nonoalco-Tlatelolco" i l'estació del metro homònima. A Tlatelolco també es troba un gratacel de forma piramidal que és la seu de BANOBRAS (Banc Nacional d'Obres i Serveis Públics) i que conté un carilló de 47 campanes. Amb una altura de 125 m, és la torre de carilló més alta del món.

A Tlatelolco es trobava també la seu de la Secretaría de Relaciones Exteriores (Ministeri d'afers estrangers), on es va signar el "Tractat de Tlatelolco" que estableix que Llatinoamèrica i el Carib és una àrea lliure d'armes nuclears, el 1967.

La matança 

L'any següent, 1968, dies abans del començament dels Jocs Olímpics d'estiu a la ciutat de Mèxic, la policia, l'exèrcit i provocadors a sou de grups de poder no establerts fins avui, van reprimir un míting estudiantil -dins el marc del gran moviment d'estudiants que s'havia iniciat dos mesos abans- a la gran esplanada central del conjunt, anomenada Plaça de les Tres Cultures pel fet que hi conviuen restes de les grans edificacions precolombines, un església colonial i les construccions molt modernes aleshores. Algú va obrir el foc, i el tiroteig es va generalitzar. El nombre de morts encara no s'ha pogut establir. Centenars d'estudiants van ser detinguts i van passar anys a la presó. Aquest esdeveniment va ser en el món sencer conegut com la Massacre de Tlatelolco. S'han publicat centenars de llibres sobre els fets. Entre d'altres. el de Ramón Ramírez, Joel Ortega, Raúl Jardón o Elena Poniatowska.

Precisament a l'antiga seu de la Secretaria de Relacions Exteriors s'inaugurà a l'octubre de 2007, el Memorial 68, un gran museu i centre de documentació de la UNAM, sobre aquells fets i aquell moviment.

Història de Mèxic
Geografia de Ciutat de Mèxic
Tlaxcalteques

Els Tlaxcalteques van ser un grup ètnic del Mèxic precolombí que van governar alguns cacicats.

El primer senyor Tlaxcala fou Culhuatecuntlicuanez origen dels altres cacicats.

Els Tlaxcalteques van romandre independents fins i tot de l'Imperi Asteca fins a l'arriba dels conquistadors espanyols, i van ajudar Hernán Cortés contra els asteques fins a derrotar-los. Tenint en compte la seva lleialtat, van ser sempre una tribu privilegiada per les autoritats espanyoles, podien portar armes, muntar a cavall i mantenir lleis pròpies. Aquest poble havia conservat una cultura i una identitat pròpies al llarg dels segles.

Cacics de Tepectipac 
 Culhuateantlicuanez
 Atexacalihuehue
 Patzinteuntli
 Cocotzin
 Teixtlacohuatzin
 Umacatzin
 Tlehuexolotzin (c. 1510)

Cacics de Ocotetelco 
 Cucuitacatl (germà de Culhuateantlicuanez de Tepectipac)
 Papatotl
 Culhuateyohualminqui
 Acantetehuatecuntli
 Cuitlizcatecuhtotolin
 Xohuatecuhtlimemelec
 Tlacomihuatzin
 Macatzin
 Maxicatzin (c. 1510)
 Tianquitztlatohuatzin

Cacics de Teotlaplam 
 Xayamachan

Cacics de Tizatlan 
 Xayamachan (de Teotlapam)
 Tepolohuatecuhtli
 Zozoe
 Atlahua
 Aztahuatlacaztalli
 Huitlalotecuhtli
 Xayacamachan
 Xicotencatl (c. 1510)
 Axayacatzin

Cacics de Quiahuiztlan 
 Mizquitl
 Timatecutli
 Taxcayohua
 Coahuatzintecuhtli
 Quuetzahuitzin Zacancatzin
 Iyactzin Teohuatecuhtli
 Ciitlalpopocatzin (c. 1510)
 Tlalentzin Temilotzin

Referències 

Història de Mèxic
Mesoamèrica
Namárië

Namárië és el text en llengua Quenya més extens de El Senyor dels Anells, obra cabdal de J. R. R. Tolkien.

El significat de Namárië és una forma de comiat pròpia dels elfs.
També es coneix amb el nom de El lament de Galadriel i de forma equívoca sota la denominació de Cançó dels Elfs més enllà del mar.

Aquest poema expressa, en boca de na Galadriel, el dolor dels elfs en abandonar la Terra Mitjana al final de la Tercera Edat, quan aquesta passa a ser el domini dels homes.

Traducció 
Els primers versos del text en quenya i la seva traducció al català és la següent: 
(en alguns casos, la línia del text no correspon exactament a la de la traducció a causa del diferent ordre d'algunes paraules)

Terra Mitjana
Café-licor

El café-licor o cafè-licor, burret o Aperitiu Café d'Alcoi és una beguda alcohòlica típica de les comarques de l'Alcoià, el Comtat, la Vall d'Albaida, la Marina Alta, la Marina Baixa, la Safor i la Costera. Com el seu nom indica és una beguda de café amb una graduació alcohòlica que es troba sobre els 15 i els 20 graus i és de color negre.

També es coneix com a burret. Les marques més conegudes són Cerol, Un Colpet i Sancho (que té un burret a l'etiqueta). Les dues marques estan associades sota el nom de Licores Sinc per tal de poder assolir un nivell de producció mínim legal. Altres marques conegudes són Truquet, El Murero i Pastor. També és habitual trobar-se amb cafè de feta, que vol dir fet de manera artesana a casa, evidentment aquesta pràctica és il·legal.

El «burret» se sol prendre mesclat amb refrescos, orxata (pingüí), granissat de llima (mentireta), refresc de cola (plis-plai) i, fins i tot, amb cervesa. Encara que també com aperitiu tot sol.

La seua elaboració està regulada com a Denominació Geogràfica, amb el nom oficial d'aperitiu café d'Alcoi, tot i que comparteix l'origen amb la població veïna de Cocentaina, controlada pel consell regulador de les «denominacions específiques de begudes espirituoses tradicionals d'Alacant» juntament amb l'anís paloma, l'herbero i el cantueso.

Mescles 
 Barraqueta o Pingüí: 1/3 de café licor i 2/3 d'orxata de xufa.
 Burret o Plis-plai: 1/2 de café licor i 1/2 de refresc de cola. Se serveix en got llarg i a vegades amb un glaçó.
 Burret amb llimona o llapissereta: 1/2 de café licor i 1/2 de refresc de llimona.
 Butanito: 1/3 de café licor i 2/3 de bitter sense alcohol.
 Xinet: 1/3 de café licor i 2/3 de batut de vainilla.
 Xocolatero: 1/3 de café licor i 2/3 de batut de xocolate.
 Mentira o Mentireta (d'Alcoi): 1/3 de café licor i 2/3 de granissat de llima.
 Mentira Socarrà (de Cocentaina): 1/2 de café licor i 1/2 d'"Aigua llimó negre"
 Negreta: 1/3 de café licor i 2/3 de cervesa.
 Sambori: 1/2 de café licor, 1/2 de refresc de cola i un xorret de licor de coco.
 Sang alcoiana: 4/5 de café licor i 1/5 de xarop de granadina.
 Tio K-los: 1/3 de café licor i 2/3 de beguda energètica.

Notes

Referències

Vegeu també 

Indicació geogràfica de begudes espirituoses
Begudes del País Valencià
Gastronomia de l'Alcoià
Gastronomia de la Marina Alta
Begudes amb cafè
Begudes alcohòliques
Laci

El Laci (en italià Lazio) és una regió de la Itàlia central al voltant de la ciutat de Roma, que n'és la capital. Limita amb les regions de la Toscana, l'Úmbria, les Marques, els Abruços, el Molise, la Campània i la Mar Tirrena. Té una superfície de 17.203 km² i una població de 5.891.750 habitants (2016), amb una densitat de 341 hab/km². El componen les províncies de Frosinone, Latina, Rieti i Viterbo, i la ciutat metropolitana de Roma.

S'estén per la plana del Tíber, i està limitada al nord pels Apenins i els Abruços; conté els llacs de Bolsena i Bracciano. Dins el Laci hi ha una part del parc nacional dels Abruços, el Laci i Molise. La regió té agricultura a les planes, i indústria als voltants de Roma; el turisme hi és una font d'ingressos molt rellevant.

Limita al nord-oest amb la Toscana, al nord amb l'Umbria, al nord-est amb les Marques, a l'est amb els Abruços i el Molise, al sud-est amb la Campània, a l'oest lloc està banyada pel mar Tirrè. A l'interior es troba el petit enclavament de la Ciutat del Vaticà.

La regió va ser el bressol del poble llatí, avantpassat dels antics romans, poble anomenat així perquè s'havia establert en un territori "latus" ("ample" en llatí). Durant l'època d'August va ser la regió principal d'Itàlia, i d'ençà dels temps de Pius II i Pau II la regió va seguir totes les peripècies de la història del Papat i, en època moderna, la de l'estat italià.

El Laci és important en la cultura italiana pels seus continguts històrics, artístics, arqueològics, arquitectònics, religiosos i, en general, culturals. L'immens patrimoni de la ciutat de Roma, tot i que potser és el més conegut, és només un de més entre els nombrosos exemples que trobem en els centenars de ciutats, pobles, esglésies, monestirs, monuments i altres llocs de la regió.

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina oficial de la regió
Tíber

El Tíber (en italià Tevere) és el riu principal de la Itàlia central a la conca tirrènica, amb 405 km de longitud.

Neix a Monte Fumaiolo, als Apenins centrals Apenins d'Emília-Romanya, passa per Perusa i entra al Laci, on, després de travessar Roma (i acostar-se al Vaticà) desguassa a la mar Tirrena per mitjà de dos braços: el de l'esquerra (que desguassa a Òstia) es diu Fiumara; i el de la dreta es diu Fiumicino.

Afluents per la dreta:
 Paglia
Afluents per l'esquerra:
 Nera
 Farfa

El riu en l'antiguitat clàssica 
Si bé el seu nom originari fou Albula els romans el van anomenar Tiberis o en una variant poètica Tibris o de vegades Tiberinus, de l'adjectiu substantivat, segons els poetes romans perquè era el nom de Tiberinus rei d'Alba Longa ofegat a les seves aigües. El riu era navegable en alguns trams però va esdevenir tancat a causa dels sediments que van tapar la boca i van destruir el port d'Òstia, fins que Claudi va fer obres que van netejar la boca i va construir l'anomenat Portus Augusti, que va acabar Trajà, que comunicava el riu i el mar per un canal. La seva importància va produir el sorgiment de corporacions que es van anomenar els Navicularii i els Lenuncularii. El riu produïa inundacions algunes de les quals van quedar registrades. La més gran de l'antiguitat va ser la del 241 aC, després de la primera guerra púnica. Altres que cal esmentar foren el 215 aC, 202 aC, 193 aC, 192 aC, 189 aC, 54 aC, 27 aC, 23 aC, 22 aC i 15 dC. August va establir uns magistrats anomenats Curatores Tiberis que tenien com a missió cuidar el riu i que van existir tot l'imperi (i que fou una magistratura de molt d'honor). Una inundació el 69 dC va fer molt mal i després una altra en temps de Trajà, una en temps de Macrí i una en temps de Valerià I, i ja no s'esmenten més però és probable que no fossin les úniques. El 590 les inundacions també van fer molt de mal. Se sap que es va gelar el 398 aC però aquest fet devia ser excepcional.

Referències

Bibliografia 
 

 
Riu Tíber
Rius dels Apenins
Elf

Els elfs són, originàriament, petites criatures antropomorfes i màgiques de la mitologia germànica i nòrdica, relacionades amb la natura. Apareixen en diferents cultures del nord d'Europa, com l'alemanya, l'escandinava i l'anglosaxona. Al Regne Unit, Canadà i Estats Units també es coneixen amb el nom d'elfs els menuts ajudants del Pare Noel.

Tanmateix, la literatura fantàstica s'ha inspirat en aquestes figures mitològiques per crear diverses tipologies de personatges. Acostumen a ser criatures de la mida humana però molt més intel·ligents, de pell blanca i poders telepàtics o connexió amb la natura. Destaquen, d'entre tots els elfs de la literatura universal, la raça creada per J. R. R. Tolkien a la seva obra centrada en la Terra Mitjana.

A l'edat mitjana se'ls relacionava amb els malsons i eren els artífexs de les varetes màgiques. Podien tenir un caràcter benèfic o malèvol i a causa del seu aspecte infantil, determinades llegendes als associen a entremaliadures pròpies dels nens, com petites pessigades o amagar objectes de la llar.

Etimologia 
La paraula elf prové del protogermànic albo-z, albi-z i del nòrdic antic álfir, l'alt alemany mi elbe.

L'etimologia primordial pot ser l'arrel protoindoeuropea albh- que significa "blanc", del qual també prové el llatí albus, "blanc".

Els termes corresponents en les llengües germàniques són:

 Germànic nòrdic:
 Nòrdic antic: álfir, plural álfar
 Islandès: álfar, álfafólk i huldufólk (gent amagada)
 Danès: Elver, elverfolk o alfer
 Noruec: alv, alven, alver, alvene / alvefolket
 Suec: alfer, alver o älvor

 Germànic occidental continental:
 Neerlandès: elf, elfen, elven, alven (neerlandès mitjà alf)
 Alemany: de l'anglès: Elf (m.), Elfe (f.), Elfen "fades". Elb (m.), plural Elbe o Elben, és un terme reconstruït mentre que Elbe (f.) està atestiguat a l'alt alemany mitjà. Alb, Alp (m.) plural Alpe té el significat d'"íncube" (antic alt alemany alp, plural alpî o elpî)

Referències

Vegeu també 

 Elfs de la Terra Mitjana

Mitologia germànica
Celi

El Celi (en italià Celio, en llatí Mons Cælius) és un dels set turons de la ciutat de Roma; es troba davant del Palatí i està situat al sud del Coliseu. Comprèn, entre d'altres, les esglésies de San Gregorio Magno, Santi Giovanni e Paolo, Santa Maria in Dominica i Santo Stefano Rotondo, i la Villa Celimontana. Deu el nom a la gens Cèlia, una antiga família romana d'origen plebeu.

Turons de Roma
San Juan (Puerto Rico)

San Juan és la capital i un dels 78 municipis de l'illa caribenya de Puerto Rico, Estat lliure associat als Estats Units. Situada a la costa nord-oriental de l'illa, vora l'oceà Atlàntic. Segons el cens del 2010, tenia una població de 395.326 habitants.

És el centre econòmic i industrial més important de Puerto Rico, i la seva àrea metropolitana concentra la major part de l'activitat econòmica de l'illa. És la segona ciutat llatinoamericana amb major renda per capita (25.451 dòlars el 2012), només per darrere de Brasília i una de les més atractives per invertir a l'Amèrica Llatina.

Des de l'any 1983, el Lloc històric nacional de San Juan forma part del Patrimoni de la Humanitat inscrit per la UNESCO.San Juan és coneguda com «la Ciutat Emmurallada».

Història 
En 1493, en el seu segon viatge a Amèrica, Cristòfor Colom va trobar l'illa que actualment es coneix amb el nom de Puerto Rico i la va anomenar San Juan Batista. Ràpidament San Juan es va convertir en la base militar espanyola més important d'Amèrica.

El 1508 Juan Ponce de León va ser nomenat pel govern espanyol primer governador de l'illa i va fundar Caparra, a l'oest de l'actual àrea metropolitana. Més tard, el 1521, Ponce de León va construir la ciutat de San Juan Bautista de Puerto Rico en un illot proper, al lloc avui conegut com el Viejo San Juan; Ponce de León va ajudar a dissenyar la ciutat, i principalment la seva distribució. Per defensar l'illa dels intents de conquesta d'anglesos i holandesos, va construir diferents fortificacions militars, com ara San Felipe del Morro i San Cristóbal. Les dues construccions són avui llocs d'atracció turística. En 1595, el britànic Francis Drake va ser derrotat a la badia de San Juan pels canons del Morro, en el transcurs de la què seria la seva última expedició contra Amèrica, morint poc després després de ser derrotat de nou pels espanyols a Panamà.

Amb el pas dels segles la força militar de Puerto Rico va esdevenir una força econòmica que va donar com a resultat l'única illa del Carib on la indústria i el comerç van sobrepassar a la producció agrícola.

La ciutat ha estat seu de nombrosos esdeveniments internacionals, eminentment de caràcter esportiu, com els Jocs Centreamericans i del Carib del 1966 o els Jocs Panamericans del 1979. A San Juan s'hi fundà Fi Sigma Alfa.

Geografia 
San Juan està dividit en 18 barris: Caimito, El Cinco, Cupey, Gobernador Piñero, Hato Rey Central, Hato Rey Norte, Hato Rey Sur, Monacillo, Monacillo Urbano, Oriente, Pueblo de Río Piedras, Quebrada Arenas, Sabana Llana Norte, Sabana Llana Sur, San Juan Antiguo, Santurce, Tortugo i Universidad.

Fills il·lustres 
 Manuel Gregorio Tavarez (1843-1883) pianista i compositor.

Galeria

Referències

Vegeu també 
 Llista d'alcaldes de San Juan (Puerto Rico)
 Centre de Belles Arts Luis A. Ferré
 Hotel Normandie

San Juan (Puerto Rico)
Patrimoni de la Humanitat als Estats Units
Ciutats d'Amèrica
Esquilí

L'Esquilí (en italià Esquilino) és un dels set turons de Roma; es troba per damunt del Coliseu. S'hi troba la Domus Aurea de Neró i les termes de Trajà, i a la part nord la basílica de Santa Maria Major i l'estació de Roma Termini. Algunes famílies originàries d'aquest turó van agafar el nom Esquilí com a cognom.

Turons de Roma
Palatí

El Palatí (en italià Palatino) és un dels set turons de Roma; entre el Fòrum Romà i el Circ Màxim. La mitologia fa del Palatí el lloc on vivia Luperca, la lloba que va alletar Ròmul i Rem. Històricament, en aquest turó hi havia el temple de la tríada palatina: Júpiter, la seva esposa Juno i la filla Minerva. El temple fou fundat pel rei Tarquini Prisc i es considerava el més destacat de la ciutat. Es va salvar dels gals quan van ocupar Roma el 390 aC. Els emperadors August, Tiberi, Calígula i Neró hi van construir palaus sumptuosos. Avui en dia en queden algunes restes, com les domus Flàvia i Augustana i la casa de Lívia, i el jardí renaixentista anomenat Orti Farnesiani.

Vegeu també 
 Aula Regia
 Pallantium
 Temple d'Apol·lo Palatí
 Aula isíaca

Turons de Roma
Residències de sobirans a Itàlia
Palaus de l'antiguitat
Diàmetre

En geometria, donada una circumferència, cercle, el·lipse, esfera, el·lipsoide, etc., el diàmetre (del grec diairo = dividir i metro = mesura) és un segment lineal tal que els seus extrems són punts d'aquesta figura (o del seu contorn si la figura és plena) i passa pel seu centre.

La definició de diàmetre d'un cercle ja va ser donada per Euclides d'Alexandria en els seus Elements, llibre I, definició 17: " Diàmetre d'un cercle és una recta qualsevol que passa pel centre i que acaba en ambdues direccions en la circumferència del cercle; esta línia recta també divideix el cercle en dues parts iguals".

Tots els diàmetres d'una esfera, circumferència o cercle mesuren la mateixa longitud, i per això es pot parlar per exemple del diàmetre de la circumferència en lloc dun diàmetre. En aquestes figures, un diàmetre mesura el doble que un radi, i de fet està format per dos radis oposats. En aquestes figures, el diàmetre és també la corda més llarga. En cercles i circumferències, els diàmetres són eixos de simetria i divideixen la figura en dues parts iguals.

El símbol més usat per a representar el diàmetre és ø, i en algun context és anomenat fi'' per la similitud que hi ha entre aquest símbol i la lletra Φ de l'alfabet grec.

En una circumferència, la relació entre la seva longitud i el seu diàmetre és una constant que es coneix com a π, i val al voltant de 3,1416. Altres relacions vinculades amb aquest nombre també es troben amb l'àrea d'un cercle o el·lipse, el volum i la superfície d'una circumferència o el·lipsoide, etc.

Dos diàmetres d'una el·lipse són conjugats, si un diàmetre és paral·lel a la tangent de l'el·lipse per l'extrem de l'altre diàmetre i viceversa. Els únics diàmetres conjugats ortogonals d'una el·lipse són els seus eixos'''; a més, els eixos són eixos de simetria de l'el·lipse.

Vegeu també 
 Peu de rei

Geometria
Longitud
Quirinal

El Quirinal (en italià Quirinale) és un dels set turons de Roma; és el més septentrional, i deu el seu nom al fet que al seu cim hi havia un temple dedicat al deu Quirí. A més, s'hi trobaven també les termes de Dioclecià i de Constantí, avui en ruïnes, i els jardins de Sal·lusti. Segles més tard s'hi va construir la vil·la d'Hipòlit d'Este, que el papa Gregori XIII va convertir en el Palau del Quirinal, des del 1948 residència del president de la República italiana.

Turons de Roma
Viminal

El Viminal (en italià Viminale) és el més petit dels set turons de Roma, situat entre el Quirinal al nord-oest i l'Esquilí al sud-est. S'hi aixeca l'edifici del Ministeri de l'Interior, també conegut simplement com «el Viminal», el Teatre de l'Òpera i l'estació central de ferrocarrils de Termini.

Turons de Roma
Havana (pel·lícula)

Havana és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Sydney Pollack, estrenada el 1991. El rodatge succeí a la República Dominicana, l'equip no va tenir autorització per rodar a Cuba.

Argument 
Jack Weil, jugador professional, és a Cuba el 1958. Haurà d'escollir entre l'amor d'una bonica revolucionària i la partida de pòquer tant de temps esperada.

Repartiment 
 Robert Redford: Jack Weil
 Lena Olin: Bobby Duran 
 Alan Arkin: Joe Volpi
 Raúl Juliá: Arturo Duran 
 Tomas Milian: Menocal 
 Daniel Davis: Marion Chigwell 
 Tony Plana: Julio Ramos 
 Betsy Brantley: Diane 
 Lise Cutter: Patty
 Mark Rydell: Meyer Lansky 
 Vasek Simek: Willy 
 Fred Asparagus: Baby Hernandez 
 Richard Portnow: Mike MacClaney 
 Dion Anderson: Roy Forbes

Pel·lícules dels Estats Units del 1990
Pel·lícules dirigides per Sydney Pollack
Pel·lícules dramàtiques dels Estats Units
Pel·lícules dramàtiques del 1990
Cràter

Geologia:
 Cràter volcànic, obertures o boques d'erupció dels volcans
 Cràter càrstic
 Cràter d'impacte, formació produïda per l'impacte de meteorits contra un planeta, asteroide o satèl·lit de superfície sòlida
 Cràter d'enfonsament, formació produïda com a resultat d'un col·lapse d'origen subterrani (erosió, explosió d'una mina, etc.)
 Cràter d'explosió, formació produïda per en una explosió per sobre, en o per sota de la superfície del sòl
 Biografies:
 Cràter d'Orèstia, diàdoc d'Alexandre el Gran i germà del militar macedoni Amfòters
 Cràter de Macedònia, rei de Macedònia l'any 399 aC
 Cràter (historiador), historiador, germà d'Antígon II Gònates i pare d'Alexandre, príncep de Corint
 Cràter (metge), metge grec del segle I aC
 Cràter (escultor), escultor grec de finals del 
 Cràter (estrateg del tema dels Cibirreotes), governador romà d'Orient del 
 Objectes: Crater (recipient), vas o copa ample a la Roma i Grècia antigues
 Astronomia: Crater o Constel·lació de la Copa, constel·lació de l'hemisferi sud
UV

Educació: Sigles de la Universitat de València
 Física: Sigles d'ultraviolat
 Política: Sigles d'Unió Valenciana
Sol (dia marcià)

El dia solar marcià (sol en anglès) és el període entre dos passos consecutius del Sol per un meridià de Mart, i dura 24 hores 39 minuts i 35,244 segons. És aproximadament un 3% més llarg que el dia solar terrestre.

El dia sideral marcià, definit com dos passos consecutius d'un mateix estel fix pel meridià del lloc, dura 24 h 37 m i 22,663 s. Com a comparació, el dia sideral a la Terra dura 23 h 56 m i 4,0905 s.

La diferència entre el dia solar i el dia sideral es deu en els dos planetes al moviment del planeta al voltant del Sol i és una qüestió molt coneguda. Suposem que un dia donat el dia sideral i el Sol culminen en el mateix instant. El dia sideral acabarà quan l'estel culmini al cap de 24 h 37 m i 22,663 s, però a causa del moviment de translació de Mart al voltant del Sol, el dia solar no ha acabat. Com que Mart triga 668,5921 dies marcians a fer un gir al Sol, per terme mitjà gira 360/668,5921 = 0,53844489° al dia i aquest angle és el que li falta girar perquè el Sol culmini. En això empra un temps de 2 m 12,58 s. Així que el dia solar mitjà dura 24 h 37 m i 22,663s + 2 m 12,58 s = 24 h 39 m i 35,24s.

Una altra manera d'entendre la mateixa qüestió és que si el planeta en un any dona X voltes sobre si mateix, el Sol culmina una vegada menys. Com que l'òrbita no és circular i regeix la segona llei de Kepler o llei de les àrees, cal parlar de dia solar mitjà perquè el moviment real del planeta sobre l'òrbita no és sempre el mateix i per tant el dia solar té una duració variable. Apliquem el que s'ha dit per a: 
La Terra:
El dia solar mitjà dura 24 hores i l'any 365,2422 dies. Així per a la Terra el dia sideral dura TS*366,2422=24h* 365,2422 és a dir Ts=23,93447 h=23h56m4,1s 
Mart:
El període de rotació de Mart va ser determinat per primera vegada per Christian Huygens el 1659 basant-se en les taques d'albedo que s'observen a la superfície. El 1666 Giovanni Cassini va fixar-ne la duració en 24 h 40 m; valor aproximat al vertader. Basant-se en dibuixos fets en un interval d'observació de 300 anys es va trobar per a la revolució sideral el període 24 h 37 m i 22,7 s.
Exemple:
Sabent que l'any a Mart dura 686,9726 dies terrestres, quants dies solars mitjans té un any? Quan dura el dia solar mitjà T? 
Sabent que 686,9726 dies terrestres equivalen a 16487,3424 hores i tenint en compte que TS *(X+1)=T*X=16487,3424 hores, tenim les incògnites T i X.
Eliminant la incògnita T
X+1=16.487,3424 hores/24 h 37 m 22,663 s = 669,59216.
Així que l'any dura X=668,59216 sols. Per això el dia solar mitjà dura T=16487,3424 hores/668,59216 sols = 24,6597902 = 24 h 39 m 35,24 s, el que equival a 1,02749125 dies terrestres.

Referències

Vegeu també 
 Dia

Dia
Mart
Illa del Príncep Eduard

LIlla del Príncep Eduard (en anglès Prince Edward Island, en francès Île-du-Prince-Édouard) és una illa del golf del riu Sant Llorenç que forma una província del Canadà, a la qual es va unir el 1873. La capital és Charlottetown.

El nom de la província prové del príncep Eduard August, duc de Kent i Strathearn, pare de la reina Victòria. Antigament formava part de l'Acàdia francesa.

L'illa és una de les províncies marítimes del Canadà. Es troba envoltada per l'oceà Atlàntic i separada del territori de Nova Brunsvic per l'Estret de Northumberland. Fa poc temps va restar unida al continent nord-americà pel Pont de la Confederació.

Igual que les altres províncies marítimes, l'illa s'organitza administrativament en comtats. En concret en són tres: Kings, Prince i Queens.

Referències

Vegeu també 

 Llista de Primers Ministres de l'Illa del Príncep Eduard

Princep Eduard
Princep Eduard
Pitch-and-putt

El pitch-and-putt és un esport regulat com a tal, semblant al golf, que es juga en camps on els forats tenen distàncies més curtes (fins a 120 metres), es pot disposar de tres pals, se surt des d'una superfície artificial i té sistema de hàndicap propi.

La Federació Internacional de Pitch and Putt ha estat l'encarregada de redactar unes regles comunes entre els diversos països per harmonitzar les característiques pròpies de cadascun d'ells, establint la llargada màxima de forat en 90 metres i la llargada màxima d'un camp de 18 forats en 1200 metres.

Orígens 
El pitch and putt neix a Irlanda la primera meitat del . Té el seu origen en les colònies de vacances populars, on amants del golf arriben a construir petites rèpliques dels camps grans per satisfer la seva afició a aquest esport.
A diferència del golf, es pot considerar un esport popular, ja que no es requereix tant de temps per fer una partida, no cal ser soci de cap club per poder jugar, i els preus són assequibles. Per exemple, amb una dotzena d'euros n'hi ha prou per anar a jugar entre setmana.

És un esport que es pot practicar a quasi qualsevol edat, des de nens fins a persones grans, i permet gaudir de la natura que envolta els camps.

El Pitch and putt a Catalunya 
A Catalunya és introduït per en Martin Whitelaw cap a finals dels 80, i el primer camp que es construeix és a Solius (Girona). Des d'aleshores la seva popularitat va creixent, fins al punt de sobrepassar els 10.000 abonats a l'Associació Catalana de Pitch&Putt (ACPP) durant l'any 2004.

L'any 1999 l'Associació Catalana de Pitch and Putt, juntament amb les associacions d'Irlanda, Gran Bretanya, França, Països Baixos i Itàlia, constitueixen l'Associació Europea de Pitch and Putt (EPPA).

A principis de 2006 es crea la Federació Catalana de Pitch and Putt (FCPP), sense que això impliqui la desaparició de l'ACPP.

L'any 2006, durant la celebració de la 2a Copa del Món a Teià (el Maresme), es constitueix la Federació Internacional de Pitch and Putt (FIPPA), formada per les federacions o associacions d'Austràlia, Catalunya, França, Gran Bretanya, Països Baixos, Irlanda, Itàlia, Noruega, San Marino, Suïssa i Xile. La seu s'estableix a Barcelona i el primer president és l'irlandès Mervyn Cooney.

La Selecció Catalana de Pitch and Putt va guanyar les dues primeres edicions de la Copa del Món, l'any 2004 a Itàlia i l'any 2006 a Catalunya. A la Copa del Món 2008 va ocupar la tercera posició. Al darrer Campionat d'Europa disputat a Sardenya l'any 2007 va quedar en segona posició.

L'any 2005 es crea una Lliga Interclubs d'abast mundial amb la participació de dos clubs catalans i un format innovador on cada equip juga al seu camp i després es comparen els resultats, sense la necessitat d'haver de desplaçar-se.

Referències

Enllaços externs 
 Federació Catalana de Pitch & Putt
Tokugawa

Era Tokugawa, període de la història del Japó que s'estén de 1603 a 1867 
 Shogunat Tokugawa, tercer i últim shogunat que va ostentar el poder a tot Japó
 Museu d'Art Tokugawa, museu privat de Nagoya, Japó 
 Biografies:
 Tokugawa Ieyasu (1543 – 1616), fundador i primer shogun del Shogunat Tokugawa 
 Tokugawa Hidetada (1579 - 1632), segon shōgun del dinastia Tokugawa 
 Tokugawa Iemitsu (1604 - 1651), tercer shōgun del dinastía Tokugawa 
 Tokugawa Ietsuna (1641 - 1680), quart shogun del Shōgun Tokugawa al Japó 
 Tokugawa Tsunayoshi (1646 - 1709), cinquè shogun del shogunat Tokugawa 
 Tokugawa Ienobu (1662 - 1712), sisè shogun del shogunat Tokugawa del Japó 
 Tokugawa Ietsugu (Edo, 1709 – 1716), setè shōgun del shogunat Tokugawa 
 Tokugawa Yoshimune (1684 - 1751), vuitè shogun del shogunat Tokugawa del Japó
 Tokugawa Ieshige (1712 – 1761), novè shōgun del shogunat Tokugawa 
 Tokugawa Ieharu (1737 – 1786), desè shōgun del shogunat Tokugawa 
 Tokugawa Ienari (1773 – 1841), onzè shōgun del shogunat Tokugawa
 Tokugawa Ieyoshi (1793 – 1853), dotzè shōgun del shogunat Tokugawa 
 Tokugawa Iesada (1824 — del 1858), tretzè shogun del Shogunat Tokugawa 
 Tokugawa Iemochi (1846 – 1866), 14è shōgun del shogunat Tokugawa del Japó 
 Tokugawa Yoshinobu (Mito, Província d'Hitachi, 1837 – Bunkyō, Tòquio, 1913), quinzè i últim shōgun del Shogunat Tokugawa 
 Tokugawa Tadayoshi (1580-1607), samurai del període Azuchi-Momoyama
IA-32

IA-32 (Intel Architecture 32 bits, "Arquitectura Intel de 32 bits") és l'arquitectura, o conjunt d'instruccions, que va començar a utilitzar Intel amb el processador 386 a l'any 1985, i que es va anar millorant i utilitzant en tots els processadors de la família x86: 486, Pentium, Pentium Pro, Pentium MMX, Pentium II, Pentium III, Pentium IV.
Tot i que fou Intel el creador d'aquest joc d'instruccions, altres fabricants l'han adoptat en els seus microprocessadors; el principal, AMD.

Referències 

Microprocessadors d'Intel
Llista de comtes de Tolosa

Llista cronològica dels comtes de Tolosa des de l'inici del comtat de Tolosa l'any 778 fins a la seva integració al Regne de França el 1271.

Llista dels comtes de Tolosa

Comtes Carolingis 
 778-790: Corsó de Tolosa
 790-806: Guillem I el Sant
 806-816: Bigó de Tolosa
 816-835: Berenguer I de Tolosa
 835-844: Bernat de Septimània, fill de Guillem I
 844-849: Guillem de Septimània, fill de l'anterior

Comtes hereditaris

Dinastia fredelona de Roergue 
 849-852: Frèdol I de Roergue
 852-863: Ramon I de Roergue, germà de l'anterior

Dinastia de Gòtia 
 863-865: Unifred de Gòtia, comte usurpador

Dinastia Fredelona de Roergue 
 865-872: Bernat II de Tolosa dit 'el Vedell, fill de Ramon I
 872-886: Bernat III dit Plantapilosa, fill de Bernat de Septimània
 886-918: Odó I de Tolosa, germà de Bernat II
 918-923: Ramon II de Tolosa, fill de l'anterior
 923-942: Ramon III Ponç I de Tolosa, fill de l'anterior

Nota: A continuació s'hi fan constar dos comtes que no hi figuren pas dins la genealogia tradicional dels comtes de Tolosa, establerta pels Benedictins a la Histoire générale de Languedoc. Estudis recents han establert que entre Raimon III Ponç i Guillem III (que segons es creia fins ara havia regnat prop de 80 anys) hi va haver dos comtes anomenats Raimon que modificarien la numeració dels Raimon. Els parèntesi marquen la numeració corregida.

 942-961: Ramon (IV) (†961) fill del primer matrimoni de Raimon III Ponç, casat amb Emilda
 961-972: Hug de Tolosa, fill de l'anterior
 972-978: Ramon (V), germà del precedent casat amb Adelaida d'Anjou
 978-1037: Guillem III dit Tallaferro, fill de l'anterior
 1037-1060: Ponç II de Tolosa, fill de l'anterior
 1060-1088: Guillem IV, fill de l'anterior
 1088-1105: Ramon IV de Tolosa o de Sant Geli (seria Ramon VI), germà de l'anterior
 1105-1112: Bertran I de Tolosa conegut com a Bertran de Sant Gèli, fill de l'anterior
 1112-1148: Alfons I de Tolosa dit Jordà, germà de l'anterior i absent per la seva participació en les croades
1114-1117: Felipa Matilde de Tolosa, filla de Guillem V
1114-1119: Guillem IX d'Aquitània i V de Tolosa, espòs de l'anterior
 1148-1194: Ramon V de Tolosa (o Ramon VII), fill d'Alfons I
 1194-1222: Ramon VI de Tolosa (o Ramon VIII), fill de l'anterior

 Dinastia de Montfort (no hereditari) 
Conquesta: 1215-1218: Simó IV de Montfort, per conquesta

 Dinastia fredelona de Roergue 
 1222-1249: Ramon VII de Tolosa (o Ramon IX), fill de l'anterior
 1249-1271: Joana I de Tolosa, filla de l'anterior

 Dinastia de Poitiers 
 1249-1271: Alfons III de Potiers, espòs de l'anteriorEl 1271 el comtat de Tolosa passa a formar part del Regne de França''

Comte no hereditari 
 1681-1737: Lluís Alexandre de Borbó, fill il·legítim de Lluís XIV de França

Llistes de biografies
Gelera

Una gelera és una acumulació de neu o glaç que es forma a les muntanyes, com a conseqüència d'una diferència positiva entre la neu caiguda i la que es fon. Les glaceres es diferencien de les geleres, ja que aquestes darreres tenen un caràcter estacional o no permanent. A vegades i en indrets determinats –d'ombra permanent, o a molta alçada– duren molts anys, i d'altres vegades es fonen i desapareixen als mesos d'estiu; tampoc tenen moviment, ni hi ha flux de la neu a favor de la gravetat i no tenen una zona d'acumulació ni de fusió determinades.

Algunes geleres actuals són restes immobilitzades de les antigues glaceres que ocupaven les valls a les serralades de climes temperats. A les zones tropicals i equatorials no hi ha geleres, sí però algunes glaceres, i encara d'aquestes n'hi ha que estan a punt de desaparèixer.

Són molt freqüents als Pirineus i als Alps. A causa de l'efecte de fusió diürna i regel nocturn que es produeix a l'estiu en aquestes serralades, la seva superfície esdevé molt lliscant, i si, a més, la gelera fa pendent, pot resultar impracticable a peu.

L'aspecte inofensiu de les geleres és causa de nombroses caigudes i d'accidents potencialment greus, en les activitats de muntanya a l'estiu, que és, a més, quan està més freqüentada. El material imprescindible per a un trànsit segur per una gelera és la bota de muntanya equipada amb grampons.

Glaciologia
Accidents geogràfics
Tonnerre

Tonnerre és un municipi francès, situat al departament del Yonne i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 1999 tenia 5.979 habitants.

Història 
A l'edat mitjana fou seu d'un bisbat on exerciren Sant Guerrí (mort l'any 708) i Sant Ebboí (mort cap al 725). El 814 va ser incorporat a la seu de Langres, essent bisbe d'aquesta ciutat Bettó, que va rebre el títol de comte de Tonnerre, Langres i Dijon i va morir cap al 845. El comtat de Tonnerre va estar per molt temps unit als de Nevers i Auxerre i més tard als de Chalon i de Clermont. Vegeu Comtat de Tonnerre

Personalitats lligades al municipi 
 Charles de Beaumont, cavaller d'Eon (1728-1810), nascut a Tonnerre.

Referències 

Municipis del Yonne
Topologia de xarxa

Es coneix com a topologia de xarxa el tipus d'enllaç o cablejat que interconnecta els diferents nodes d'una xarxa. Un node donat pot tenir enllaços a un o més dels altres nodes. La topologia de la xarxa es determina només per la configuració de les connexions entre nodes; així que forma part de la teoria de grafs. Les distàncies entre nodes, les interconexions físiques, les velocitats de transmissió i/o tipus de senyals no tenen importància a l'hora de definir la topologia.

Si una xarxa utilitza diferents tipus de topologies s'anomena mixta.

Tipus 
 Anell
 Doble Anell
 Arbre (Jeràrquica)
 Bus
 Estrella
 Malla

Topologia de xarxa
Xarxa en anell

En informàtica, la xarxa en anell és una topologia de xarxa on cada node té una única connexió d'entrada i una altra de sortida. Cada node es connecta amb el següent fins a l'últim que s'ha de connectar amb el primer. D'aquesta manera, es forma un camí unidireccional tancat format per enllaços punt a punt entre cada node.

La fiabilitat d'aquesta topologia és semblant a la de Bus, encara que ens permet detectar-hi amb més facilitat les fallades. Al contrari del que sembla, si falla un equip el camí no queda tallat gràcies a circuits de commutació col·locats a les interficies dels nodes. Algunes xarxes augmenten la seva fiabilitat emprant un doble anell com és el cas de la FDDI.

Distingim dos tipus, si el control no és centralitzat parlem danell estrictament, mentre que si hi ha un node que gestionar el comportament de la xarxa en parlem de bucle.

Avantatges 
 El creixement del sistema té un mínim impacte en el rendiment.
 Tots els nodes tenen el mateix accés.
 Cada node actua com a repetidor, això permet que la xarxa tingui una gran extensió.
 No requereix encaminament.
 És més estable que una xarxa Ethernet.
 Requereix poca quantitat de cablejat.
 Fàcil extensió de longitud, ja que el MAU està dissenyat com a repetidor.

Desavantatges 
 Normalment és la més cara.
 La fallada d'un node afecta la resta.
 Molt susceptible a errors de xarxa.
 Més car que el Ethernet.
 Un error en un node impedeix l'ús de tota la xarxa.
 El software de cada node és molt més complex.
 Només un ordinador pot estar enviant informació alhora.

Vegeu també 
 Xarxa en arbre (jeràrquica)
 Xarxa en malla
 Xarxa en bus
 Xarxa en estrella

Topologia de xarxa
Protocols de nivell d'enllaç de dades
Xarxa en arbre

La Xarxa en arbre o Jeràrquica és una topologia de xarxa on cada node pot estar connectat a un node superior i del que poden penjar diversos nodes inferiors formant un arbre.

Desavantatges de Topologia d'Arbre 
 Es requereix molt cable .

 La mesura de cada segment ve determinada pel tipus de cable utilitzat .

 Si s'ensorra el segment principal tot el segment s'ensorra amb ell .

 És més difícil la seva configuració .

Topologia de xarxa
Xarxa en malla

La xarxa en malla és una topologia de xarxa on cada node està interconnectat amb un o més nodes. D'aquesta manera quan s'ha d'enviar un missatge entre dos nodes es buscarà la ruta més adient. Aquesta ruta pot dependre dels costos econòmics, la càrrega de les altres rutes, la velocitat o qualsevol altre paràmetre.

Avantatges 
 Alta disponibilitat.
 Si falla un node hi poden haver rutes alternatives.

Desavantatges 
 És més cara que altres topologies.

Protocols 
Filferros 
 IS-IS
 IEEE 802.1aq
WiFi
  IEEE 802.16

Vegeu també 
 Xarxa en anell
 Xarxa en arbre (jeràrquica)
 Xarxa en bus
 Xarxa en estrella

Topologia de xarxa
Xarxa en bus

La xarxa en bus és una topologia de xarxa on els nodes estan connectats a un mitjà de comunicació comú bidireccional: el bus, on es troben ben definits els punts de terminació. Aquesta topologia necessita tècniques, a nivell de circuits i a nivell de protocols, per a compartir-ne i repartir-ne la capacitat del medi entre els nodes de la xarxa.

Avantatges 
 És senzilla d'implementar i estendre.
 Normalment és la més econòmica.
 La fallada d'un node no n'afecta la resta.

Desavantatges 
 Difícil d'administrar.
 Longitud de cable i nombre d'estacions limitades.
 El rendiment disminueix en afegir-hi nodes.
 Si la fallada en lloc de en un node esdevé en el bus és difícil de detectar.

Referències

Vegeu també 

 Xarxa en anell
 Xarxa en arbre (jeràrquica)
 Xarxa en malla
 Xarxa en estrella

Topologia de xarxa
Xarxa en estrella

La Xarxa en estrella és una topologia de xarxa on els nodes estan connectats a un node central o hub mitjançant enllaços punt a punt, que actua d'encaminador per transmetre els missatges entre nodes.

Avantatges 
 És senzilla d'implementar i estendre. Fins i tot en grans xarxes.
 Normalment és econòmica.
 La fallada d'un node no afecta a la resta.
 Fàcil d'administrar.
 Facilitat per detectar-hi fallades als enllaços.
 Gran amplada de banda entre enllaços car no és necessari compartir aquests amb diferents nodes.

Desavantatges 
 Longitud de cable i nombre d'estacions limitat.
 Cost d'administració car a llarg termini.
 El rendiment disminueix en afegir nodes.
 La fallada del node central deshabilita tota la xarxa.

Vegeu també 
 Xarxa en anell
 Xarxa en arbre (jeràrquica)
 Xarxa en malla
 Xarxa en bus

Topologia de xarxa
Inkscape

Inkscape és una aplicació de gràfics vectorials lliure i de codi obert que es troba sota llicència GPL V.3. L'Inkscape compleix completament amb els estàndards XML, SVG i CSS2. Té capacitats similars als programes privatius FreeHand o CorelDRAW utilitzant el format de fitxer estandarditzat pel W3C SVG, basat al seu torn en XML. El nom Inkscape sorgeix de combinar les paraules en anglès ink i landscape (tinta i paisatge).

Història 
Inkscape va ser creat al 2003 per un fork del projecte Sodipodi. Sodipodi (aplicació d'il·lustració) que es va desenvolupar l'any 1999. La bifurcació va ser dirigida per un equip de quatre desenvolupadors de Sodipodi (Ted Gould, Bryce Harrington, Nathan Hurst, i MenTaLguY).

Posteriorment, Xara va anunciar plans per alliberar la seva pròpia aplicació de dibuix Xara Xtreme, i els seus desenvolupadors van expressar interès a col·laborar amb Inkscape per buscar camins amb els que els dos projectes poguessin compartir codi, coordinar esforços, i desenvolupar programes de gràfics vectorials de codi obert superiors a qualsevol altre disponible en el món privatiu.

Llançaments 

Totes les novetats afegides es poden consultar en l'apartat "Releases" del seu lloc oficial.

Característiques 
Inkscape és un editor de gràfics vectorials de codi font obert. L'objectiu principal de l'Inkscape és crear una eina de dibuix potent i còmoda. Les característiques suportades inclouen: formes, traços, text, marcadors, clons, barreges de canals alfa, transformacions, gradients, patrons i agrupaments. Inkscape també suporta metadades Creative Commons, edició de nodes, capes, operacions complexes amb camins, vectorització d'arxius gràfics, text en traços, alineació de textos, i molt més.

Inkscape proporciona missatges flotants que ajuden a entendre la utilització dels botons, comandaments, ordres i claus. Ve amb un teclat complet i referència del ratolí (en HTML) i diverses guies didàctiques interactives en SVG. Les característiques del SVG suportades inclouen la creació i manipulació de formes bàsiques, els camins, el text alfa, les transformacions, els gradients, l'edició de nodes, l'agrupació d'elements, el desat en SVG, la importació i exportació en formats AI, EPS, JPG i PNG, TIFF i l'exportació en WebPa, DXF, sk1, PDF, EPS i PostScript entre altres .

La interfície de Sodipodi (el predecessor de l'Inkscape) estava basada en part en les de CorelDRAW i GIMP.

Referències

Enllaços externs 

 Traducció al català de l'Inkscape
 Lloc web del projecte Inkscape 
 Guia d'aprenentatge ràpid de l'Inkscape

GNOME
Programari gràfic
Programari gràfic lliure
Programari lliure per a Windows
Editors de gràfics vectorials
Programari en català
あ

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) あ (hiragana) i ア (katakana) ocupen el primer lloc en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), abans d'い; i el 36è en el poema iroha, entre て i さ. Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, あ, ア es romanitzen com a "a".

En la taula de la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), あ es troba a la primera columna (a la que dona nom: あ行, "columna A") i la primera fila (a la que dona nom: あ段, "fila A"). El caràcter あ prové del kanji 安, mentre que ア prové de 阿. Es fa servir un caràcter de menor mida, ぁ, ァ; per a la formació de nous sons que no existeixen en el japonès tradicional, com ふぁ (fa) i ヴァ (va).

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「朝日のア」 ("la dasahi", on asahi pot traduir-se com a "sol naixent")
 Codi Morse: －－・－－

A
Urolàgnia

L'urolàgnia (també anomenada urofília o més rarament ondinisme) és l'excitació sexual a través del contacte amb els orins o pixats. Constitueix una parafília sexual. Als ambients populars i del comerç sexual i se la coneix també com a pluja daurada (de l'anglès golden shower), els alemanys parlen de «cava natural» (Natursekt).

Pot ser activa o passiva. En la modalitat activa el subjecte gaudeix orinant sobre una altra persona, mentre que en la passiva el plaer sexual s'assoleix en rebre o entrar en contacte amb els orins d'altri. La urolàgnia s'associa generalment a pràctiques de caràcter sadomasoquista i de dominació on el practicant actiu és el subjecte dominant i el passiu el sotmès. Les pràctiques urolàgniques poden presentar moltes variants, que van des del simple deler per veure una persona orinar o ensumar els orins aliens, fins a ingerir-los, rebre'ls sobre el cos nu o fins i tot vestit o banyar-se en un recipient ple de pixats.

Impacte sobre la salut 
Des del punt de vista de la salut i del sexe més segur, contràriament a les pràctiques de coprofàgia o coprofília, el contacte amb orina fresca de persones sanes és inofensiu. La feble concentració bacterial prové de bacteris que viuen a la uretra, i que no són pas patogens per a persones sanes. El contacte amb orina vella és desconsellada per què s'infecta ràpidament.

L'orina de persones amb hepatitis A conté llargues concentracions de virus i és força contagiosa. Segons la fundació alemanya de lluita contra el SIDA, AIDS-Hilfe la infecció amb el virus de la immunodeficiència humana (VIH) és poc probable tant que no hi ha cap sang. S'ha trobat virus de VIH, en orina, excrements, saliva, llàgrimes i transpiració, «però en concentracions molt febles i no suficients per a provocar una infecció». No hi ha cap risc al cas de cistitis inflamatòria. Generalment, no s'ha de practicar urolàgnia amb persones malaltes i persones que prenen molts de medicaments. En cas de dubtes, s'aconsella de parlar-ne amb el seu metge o amb un centre de prevenció de malalties de transmissió sexual.

Fins i tot el fet de beure la seva pròpia orina en petites quantitats ha sigut considerat com a panacea universal per alguns terapèutes esotèrics que l'haurien descoberta en cultures primitives llunyanes o que citen un centennari qui preconitza aquesta pràctica com el secret dels seus cent anys. Va ser molt popular en la medicina alternativa dels anys 1980. No hi ha cap estudi científic que provi qualsevol efecte beneficiós. Tot i en casos de penùria d'aigua, quan hom és perdut al mig de l'oceà no és pas un veritable remei, com que l'orina conté una alta concentració de sals, igual que l'aigua de mar. Beguda en pràctiques sexuals, s'aconsella beure molta aigua.

Enllaços externs 
 [http://www20.gencat.cat/docs/canalsalut/Home%20Canal%20Salut/Professionals/Temes_de_salut/Infeccions_de_transmissio_sexual/documents/Acc%C3%A9s%20a%20la%20Guia.pdf Guia de pràctica clínica sobre infeccions de transmissió sexual]  Generalitat de Catalunya, Departament de la Salut, 2009, 
 «Cuida’t i evita les ITS!» , Consell de la Joventut de Barcelona

Referències 

Parafílies