alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Pols

Pols arterial (medicina), batec del corrent sanguini.
 Pols (partícules), suspensió de partícules en l'aire o el buit.
 Pols mineral, aerosols atmosfèrics originats per la suspensió de constituents minerals.
 Pols interestel·lar, conjunt de partícules d'una longitud inferior a alguns centenars de nanòmetres constituïda per silicats.
 Pols asiàtica o pols groga, fenomen meteorològic estacional que afecta la major part de l'est d'Àsia de forma esporàdica durant els mesos de primavera.
 Pols d'àngel, droga de síntesi a base de fenilciclohexilpiperidina.
 Pols de Cantor, versió del conjunt de Cantor en més d'una dimensió.
 Geografia:
 Pols (Ordis), contrada del municipi d'Ordis (Alt Empordà).
 Miscel·lània:
 Llet en pols
 Tempesta de pols
 Una Caiguda de Pols Lunar, novel·la de ciència-ficció d'Arthur C. Clarke.
La Romana (Vinalopó Mitjà)

La Romana és un municipi del País Valencià situat en la comarca del Vinalopó Mitjà. Té 2.377 habitants (INE 2017).

Geografia 
El municipi de La Romana té una extensió de 43,3 km² i el seu clima és mediterrani àrid. El seu nucli urbà es troba a 400 metres d'altura i 40 km. d'Alacant.

El terme limita amb els municipis de l'Alguenya i El Pinós a l'oest, Monòver al nord, Novelda a l'est, i Asp i el Fondó de les Neus al sud.

Història 
El nom del municipi provindria de l'àrab Al-rumana ("les magranes").

El 1449, al fundar-se la baronia de Novelda, La Romana apareix com a part d'esta. Part del territori va deure estar feblement ocupat per moriscs, que serien expulsats el 1609.

El 1749 es va fundar el Marquesat de La Romana, pertanyent a la família dels Maça de Lizana (descendents dels barons de Novelda), el que va deure originar el poblament del lloc. A la fi del  el poble es componia de diversos caserius i masos.

El 1854 es comptava en el poble amb 25 cases reunides i unes quantes més disseminades, a part de la hisenda del Marqués i una església.

La Romana es va segregar jurídicament de Novelda en 1929, constituint-se des de llavors en municipi independent.

Demografia 
La Romana té 2.467 habitants (INE, 2007). Un 22,2% de la població censada és de nacionalitat estrangera, principalment britànica (333 censats).

Economia 
El principal sector econòmic del municipi és el de l'extracció i transformació del marbre, igual que altres municipis de la comarca com Novelda, l'Alguenya o el Pinós.

Destaca també el sector agrícola (producció i envasat de raïm, amb denominació d'origen Raïm de taula del Vinalopó; plantacions d'ametlers i oliveres). El sector serveis està augmentant en importància en els últims anys, ajudat pel turisme residencial.

Hui dia, l'economia es fonamenta en el desenvolupament immobiliari. Els agents immobiliaris de tota Europa han trobat a La Romana una font de riquesa fonamental. A pesar de la deterioració mediambiental que s'està manifestant, grans sectors econòmics i financers estan sent motor d'una economia de la qual la població no està sent partícip.

Política i govern

Composició de la corporació municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 11 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 7 regidors del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i 4 del Partit Popular (PP).

Alcaldes 
Des de 2015 l'alcalde de la Romana és Nelson Romero Pastor del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).

Notes

Referències

Vegeu també 
 Galotxetes
 La Romaneta

 Marquès de la Romana

Enllaços externs 

 Portal de l'Ajuntament de La Romana 
 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 

Municipis del Vinalopó Mitjà
Pol

Pol, nom propi masculí, equivalent a Pau
 Astronomia: Pol celeste, punts més al nord i més al sud de l'esfera celeste.
 Geografia: 
 Pol geogràfic, Pol Nord i Pol Sud, que són els extrems septentrionals i meridionals de l'hemisferi nord i sud, respectivament.
 Principat de Pol, principat de l'agència Mahi Kantha, Índia.
 Pol (Lugo), municipi de Lugo
 Saint-Pol-de-Léon, municipi francès situat a la Bretanya.
 Saint-Pol-sur-Mer, municipi francès situat als Alts de França.
 Gramàtica: polaritat gramatical, distinció entre estructures lingüístiques d'afirmació i negació
 Matemàtiques: Pol (anàlisi complexa) punt aïllat del pla complex on una funció holomorfa té una singularitat, però la seva recíproca multiplicativa és holomorfa i val zero.
 Electromagnetisme: 
 Pol (electricitat), extrems on es concentra la càrrega positiva i negativa d'un camp elèctric.
 Pol Nord Magnètic, punt geogràfic on una brúixola assenyalaria cap avall.
 Pol Nord geomagnètic''', punt mitjà on s'adrecen les brúixoles des de diferents punts de la terra.
Martin Luther

Martí Luter, reformador religiós que donà lloc al luteranisme.
 Martin Luther King, cèlebre defensor dels drets civils nord-americà.
Alzinar amb marfull

L'alzinar amb marfull (Viburno tini-Quercetum ilicis subass. pistacietosum) és un bosc esclerofil·le dominat per les alzines a l'estrat arbori, però amb un doble estrat arbustiu on abunden els arbusts i les lianes. Contràriament, l'estrat herbaci hi és escàs, a causa de l'ombra permanent que generen els estrats superiors.

A Catalunya, es desenvolupa en els indrets secs i assolellats de les terres baixes amb clima mediterrani marítim subhumit i temperat. A Mallorca és més escàs, només es troba en alguns indrets humits de la Serra de Tramuntana. Al País Valencià gairebé no s'hi fa.

Fitosociològicament forma part de l'aliança Quercion ilicis que reuneix les diferents associacions d'alzinars.

 Espècies característiques: Alzina (Quercus ilex), Arboç (Arbutus unedo), Lligabosc mediterrani (Lonicera implexa), Fals aladern (Phillyrea latifolia), Englantina (Rosa sempervirens), Galzeran (Ruscus aculeatus), Marfull (Viburnum tinus), Carex distachya, Luzula fosteri, Violeta de bosc (Viola alba ssp. dehnhardtii) i Falzia negra (Asplenium adiantum-nigrum).

 Altres espècies abundants: Esparreguera boscana (Asparagus acutifolius), Heura (Hedera helix), Aladern (Rhamnus alaternus), Rogeta (Rubia peregrina) i Arítjol (Smilax aspera).

Geobotànica
Kernel Toolkit

El Kernel Toolkit és una biblioteca per a la creació de sistemes operatius desenvolupat per Luigi Sgro partint de les fonts del nucli Linux per l'arquitectura x86 d'Intel.

Aquest toolkit permet una certa abstracció per tal de començar a desenvolupar el sistema operatiu sense haver de partir de res.

Els passos que fa són:
 Realitza l'arrencada de la màquina.
 Passa la màquina a mode protegit.
 Instal·la un sistema per manejar la memòria.
 Permet l'execució de codi escrit en C per l'usuari de la biblioteca.

Se n'han fet diverses aplicacions pràctiques, com per exemple per a fer-lo servir de base per a aplicacions industrials i per a crear altres sistemes operatius tenint aquest codi de base.

Biblioteques de programari
Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir

Abu-Jàfar Àhmad ibn Sulayman ibn Hud al-Múqtadir () fou emir de Saraqusta de la dinastia dels Banū Hūd.

Va succeir al seu pare Sulayman ibn Muhàmmad al-Mustaín el 1046 i va fer bastir a Saraqusta el Palau de l'Aljaferia. Els seus germans van rebre també territoris però Ahmed I no va trigar a ocupar Tudela i Qalat al-Ayyub i els va incorporar als seus dominis.

En 1058 Ermengol III va signar amb Ramon Berenguer I de Barcelona un acord per atacar l'emirat de Saraqusta, en virtut del qual va conquerir Pilzà i Estanya amb Arnau Mir de Tost, i des d'aquell any va pagar pàries al Comtat de Barcelona,

El 1061 va conquerir l'Turtuixa. El 1062 va començar a pagar paries a Sanç II de Castella, i amb les tropes castellanes va evitar la presa de Graus pels Regne d'Aragó el 1063 amb el suport de Sanç II de Castella, tot i que el 1064 els normands van entrar a Barbastre.

A la mort de Ferran I de Lleó el 1065 i la inestabilitat creada pel repartiment del seu regne entre els seus fills, al-Muktadir va deixar de pagar paries als castellans, i va poder reconquerir Barbastre el 1066, i aquesta seva victòria va adoptar el títol d’al-Muqtadir («el fort per Déu»), i el 1068 va començar a pagar pàries a Sanç I d'Aragó i Pamplona.

Les guerres amb el seu germà Yússuf ibn Sulayman al-Mudhàffar de l'Emirat de Làrida van ser constants i van durar quasi fins al final del regnat. Yusuf va quedar rodejat després de la conquesta de Tortosa. El 1075 Ahmed va conquerir l'Emirat de Dàniyya d'on va expulsar l'emir amirita Alí ibn Mujàhid Iqbal-ad-Dawla. Finalment el 1079 va ocupar l'Emirat de Làrida.

Acompanyat de la seva tropa, Rodrigo Díaz de Vivar va oferir els seus serveis a Ramon Berenguer II i Berenguer Ramon II la primavera de 1081, però en ser rebutjat, va decidir ajudar al-Muqtadir.

Va morir el 1081 i el va succeir a Saraqusta el seu fill Abu Amir Yússuf ibn Àhmad al-Mútaman mentre Al-Múndhir Imad-ad-Dawla governaria Larida, Turtusha i Daniyya.

Referències 

Emirs de Saraqusta
Emirat de Dàniyya
Banu Hud
Turtuixa
Morts a Saragossa
Polítics saragossans
X86

x86 és un nom genèric utilitzat per a referir-se a un conjunt de microprocessadors compatibles, inciada per l'empresa Intel amb el model 8086. Intel Corporation, amb seu a Santa Clara, Califòrnia (EUA), fou fundada el 1968.

Aquesta arquitectura s'anomena així pel costum inicial d'Intel d'anomenar els processadors d'aquesta família amb noms acabats en "86": el 8086, el 80186, el 80286, el 386 i el 486. Per la incompatibilitat de registrar números com a marca, Intel i molts dels seus competidors començaren a usar noms com ara Pentium (pel que hauria estat el 586) i per als models posteriors. Actualment, Intel anomena aquest conjunt de microprocessadors IA-32 (Intel Architecture - 32 bit, Arquitectura Intel de 32 bits).

Arquitectura 
 Conjunt d'instruccions del tipus CISC.
 Joc d'instruccions molt asimètric : instruccions amb múltiples cicles d'execució.
 Registres molt asimètrics : registres amb funcionalitats molt diferents.
 Coprocessador matemàtic opcional.
 Arquitectura amb pipeline d'instruccions.
 Processador superescalar.
 Processador amb Microcodi
 Registres:
 8086, 80186, 80286 (16 bits) : 16 registres.
 80386, 80486 (32 bits) : 32 bits
 AMD Opteron, x86-64 : 64 bits
 Modes d'operació:
 Mode real :
 Mode protegit:
 Mode llarg

Dispositius 
Evolució històrica :

n/a : no aplica

Vegeu també 
 Kernel Toolkit.
 MenuetOS.
 Arquitectura ARM
 Arquitectura RISC-V
 Arquitectura MIPS
 Arquitectura SPARC
 Arquitectura XCore
 Arquitectura Xtensa

Referències 

Microprocessadors d'Intel
Sulayman ibn Muhàmmad al-Mustaín

Abu-Ayyub Sulayman ibn Muhàmmad ibn Hud al-Judhamí al-Mustaín () fou el fundador de la dinastia Banu Hud que va governar l'emirat de Saraqusta del 1039 al 1118.

Oficial dels tugíbides de Saraqusta, va prendre part a la campanya del califa Abd-ar-Rahman IV al-Murtada contra el regne de Granada, que va acabar en desastre (1018). Després fou nomenat valí de Làrida i va acollir el deposat Hixam al-Mutadd fins que va morir el 1036, moment en què es va declarar emir de Làrida. El 1039 va morir al-Múndhir ibn Yahya de Saragossa i fou succeït pel seu cosí Abd-Al·lah ibn Hàkam; Sulayman va ocupar la ciutat l'octubre i es va proclamar emir. Els seus dominis eren Làrida, Saraqusta, Waixqa, Qàlat al-Ayyub, i el territori al sud de l'Ebre en direcció a Balànsiya.

L'historiador Ibn Hayyan diu que dirigia un partit dels musulmans de la península.

Va morir el 1046 i el va succeir a Saraqusta el seu fill Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir, Yússuf ibn Sulayman al-Mudhàffar va rebre Làrida i Muhàmmad al-Múndhir ibn Sulayman va rebre l'emirat de Qàlat al-Ayyub i Tutila.

Referències 

Emirs de Saraqusta
Banu Hud
Morts a Saragossa
Àhmad ibn Yússuf al-Mustaín

Abu-Jàfar Àhmad ibn Yússuf ibn Hud al-Mustaín bi-L·lah (), més conegut com a Àhmad (II) ibn Yússuf al-Mustaín (II), Àhmad II o al-Mustaín (II), fou emir de Saraqusta del 1085 a 1110. Membre de la dinastia dels Banu Hud, va succeir el seu pare Yússuf ibn Àhmad al-Mútaman. Va portar el làqab de Sayf-ad-Dawla.

El 1085 els aragonesos van assetjar Wasqa (Osca), on va morir Sanç I d'Aragó i Pamplona, i la primavera de 1086, Alfons VI de Lleó va posar setge a Saragossa i davant aquesta circumstància, els reis de les taifes van demanar ajuda als almoràvits i l'emir Yússuf ibn Taixfín desembarca a al-Yazira al-Jadrā en auxili dels febles reis musulmans el 30 de juliol i l'arribada de l'exèrcit de l'emir almoràvit Yússuf ibn Taixfín el va obligar a retirar-se Yússuf va deixar el regne als Banu Hud per fer-lo servir de tampó entre ell i els regnes cristians. Sanç I d'Aragó i Pamplona va morir a Wasqa, que continuava assetjada el 1094, però els aragonesos finalment van derrotar a Ahmed II a la batalla de les planes d'Alcoraz el novembre de 1096, prenent la ciutat.

Va morir en combat a la batalla de Valtierra contra les tropes d'Alfons el Bataller el 24 de gener de 1110. El va succeir el seu fill Abd-al-Màlik ibn Àhmad Imad-ad-Dawla.

Referències 

Emirs de Saraqusta
Banu Hud
Morts a Navarra
Abd-al-Màlik ibn Àhmad Imad-ad-Dawla

Abu-Marwan Abd-al-Màlik ibn Àhmad ibn Hud Imad-ad-Dawla () fou el darrer emir de Saraqusta. Va governar el 1110 i era membre de la dinastia dels Banu Hud. Va succeir al seu pare Àhmad ibn Yússuf al-Mustaín.

El nou emir almoràvit Alí ibn Yússuf va decidir suprimir el darrer regne musulmà que restava i el 31 de maig del 1110 va ocupar Saraqusta. Abd-al-Màlik es va retirar a la fortalesa de Ruta (Rueda de Jalón). Els almoràvits van nomenar governador a Muhàmmad ibn al-Hajj i més tard a Abu Bakr Ibn Ibrahim al-Sahrawi (Ibn Tifalwit) que de fet van actuar com emirs (el segon va tenir com a visir al conegut filòsof Ibn Bajja o Avempace).

El 18 de desembre de 1118 Alfons I d'Aragó va conquerir Saraqusta. Abd-al-Màlik va continuar resistint a Rueda del Jalón on va morir l'estiu del 1130. El va succeir el seu fill Abu Djafar Àhmad ibn Abd-al-Màlik Sayf-ad-Dawla.

Referències 

Emirs de Saraqusta
Banu Hud
Àhmad ibn Abd-al-Màlik Sayf-ad-Dawla

Abu-Jàfar Àhmad ibn Abd-al-Màlik ibn Hud al-Mústansir Sayf-ad-Dawla (), conegut a les fonts castellanes com Zafadola (?-1146) fou el darrer membre de la dinastia Banu Hud. El seu pare Abd-al-Màlik ibn Àhmad Imad-ad-Dawla governava a l'emirat de Rueda de Jalón i va morir l'estiu de 1130 en combat i el va succeir Àhmad III. Des del 1131 es creu que ja va negociar la cessió del seu principat a Castella però les negociacions no van acabar fins prop del 1140, segurament el 1139. A canvi se li va donar "la meitat de la vila de Toledo" que sembla que era un feu a la regió de Toledo, potser cap a Extremadura. El 1144 va esclatar la revolta general contra els almoràvits i Àhmad III es va posar al front de l'antiga noblesa reial i al front dels seus partidaris d'arreu va entrar a Qurtuba, Jayyan, Granada, Mursiyya (1145) i Balansiya (1146) però en la Batalla d'al-Lujj contra els cristians el 5 de febrer de 1146 fou derrotat i mort.

Banu Hud
Emirs
Governants andalusins
Rueda de Jalón

Rueda de Jalón és una petita població a la vora del riu Jalón, prop d'Epila. Del 1110 al 1140 va constituir un emirat independent amb les terres veïnes sota el nom d'emirat de Ruta, (que era el nom àrab de Rueda). El 1140 el seu emir el va cedir a Castella.

Referències

Vegeu també 
 Banu Hud

Municipis de Valdejalón
Salinas

Toponímia:
 Salinas (Califòrnia)
 Salinas (Equador), municipi de l'Equador, a la província de Santa Elena
 Salinas (Uruguai), municipi de l'Uruguai, al departament de Canelones
 Salinas de Añana, cap del municipi basc d'Añana, a Àlaba
 Salinas de Léniz, nom castellà del municipi basc de Leintz-Gatzaga, a Guipúscoa
 Salinas del Manzano, municipi de Castella - la Manxa, a la província de Conca
 Salinas de Oro, municipi de Navarra
 Salinas de Pisuerga, municipi de Castella i Lleó, a la província de Palència
 Salinas  o Salines , municipi valencià castellanoparlant a l'Alt Vinalopó
 Salinas, parròquia del municipi asturià de Castrillón
 Parc regional de Las Salinas y Arenales de San Pedro del Pinatar, parc regional de la regió de Múrcia, al municipi de San Pedro del Pinatar
 Biografies:
 Carlos Salinas de Gortari, president de Mèxic
 Jaime Salinas Bonmatí, escriptor i editor espanyol
 Julio Salinas Fernández, futbolista i comentarista esportiu basc
 Francisco Salinas Fernández, futbolista basc
 Pedro Salinas, escriptor espanyol
 Pere Salinas, pintor català
 Miscel·lània: Batalla de Las Salinas, combat per la possessió de la ciutat peruana de Cusco entre les tropes de Francisco Pizarro i les de Diego de Almagro
Riera de Cabrils

La riera de Cabrils és un curs fluvial de règim torrencial que neix al vessant oriental de la serralada de Marina i desemboca directament al Mediterrani, en un recorregut que no supera els cinc quilòmetres. Drena els municipis de Cabrils i de Vilassar de Mar.

A Vilassar de Mar aquest rial parteix el nucli urbà en dos sectors que corresponen al Veral de l'Ocata a ponent i el Veral Gran i el de Sant Pere a llevant.
Dins d'aquest municipi, la riera, era coneguda com a Torrent de les Boades en el tram des del Camí del Mig fins al Camí de Vilassar de Dalt. Des d'aquest punt fins al mar rebia el nom de Riera dels Corders ja que era l'espai utilitzat pels artesans que feien caps i cordes per a les drassanes establertes a la platja de Vilassar. Indústria manufacturera que subsistí fins a finals del .

Bibliografia

Vegeu també 

 Cabrils
 Vilassar de Mar

Cabrils
Geografia de Cabrils
Vilassar de Mar
Zähringen

Zähringen és el nom d'una família de la noblesa alemanya de l'edat mitjana, agafat del castell de Zähringen, avui a la ciutat de Friburg, (fundada el 1120).

El primer membre conegut podria haver estat un comte de nom Landold cap al 950, que va tenir un fill anomenat Bertold, pare d'un altre Landold comte al Breisgau. El seu suposat fill Bertold I el Barbut va titular-se comte d'Ortenau i Brisgau (1052), va reclamar el ducat de Suàbia, i el 1161 fou nomenat duc de Caríntia, títol que va perdre el 1077 al rebel·lar-se contra Enric III, emperador romanogermànic. El va succeir el seu fill Bertold II que va heretar el comtat de Rheinfelden el 1090, va construir el castell de Zähringen agafant el llinatge el nom de Zähringer i el domini comtat de Zähringen, i va prendre el títol de duc de Suàbia el 1092, duc de Caríntia i marcgravia de Verona (fins a 1098), i de duc de Zähringen el 1000, títol aquest que li fou concedit a canvi de renunciar a la seva reclamació sobre Suàbia, Caríntia i Verona. El 1111 el va succeir el seu fill Bertold III (titulat també duc de Zähringen) que va morir el 1122 i el va heretar el seu germà Conrad que cap al 1130 fou nomenat vicari imperial del regne d'Arle, vicariat que va esdevenir hereditari en els Zähringen. Conrad va morir el 1152 i com que el seu fill gran anomenat també Conrad ja havia mort, el va succeir el seu segon fill Bertold IV, fins al 1186, en què va morir i el va heretar el seu fill Bertold V, fundador de Berna. A la mort d'aquest darrer, la línia principal es va extingir. L'herència es va dividir entre dues germanes de Bertold V, una casada amb el comte de Kyburg, i una altra casada amb el comte d'Urach.

La línia de marcgravis de Baden la va fundar Germà (Herman), germà de Bertold I.

La línia de ducs de Teck la va fundar Adalbert, germà petit de Bertold IV.

Comtes 
 Landold I c. 950-?
 Bertold ?
 Landold II ?-1052 
 Bertold I el Barbut 1052-1073 (titulat duc de Suàbia, titulat duc de Caríntia)
 Bertold II 1073-1111 (duc de Suàbia-Zähringen des 1092)

Ducs 
 Bertold III 1111-1122
 Conrad 1122-1152
 Bertold IV 1152-1186
 Bertold V 1186-1218

Príncep-Bisbe 
 Raúl de Zähringen, príncep-bisbe del principat de Lieja de 1167 a 1191

Notes

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums
Itanium

L'Itanium és un microprocessador amb arquitectura de 64 bits (IA-64) desenvolupat conjuntament per Intel i Hewlett-Packard.

Està basat en una arquitectura anomenada EPIC (Explicitly Parallel Instruction Computing, processament d'instruccions explícitament paral·lel) que es tracta d'una forma de fer VLIW (Very Long Instruction Word, Instruccions de paraula realment llargues), la qual és una tècnica usada en els processadors de tipus RISC.

Els problemes que l'arquitectura Itanium intenta superar, respecte a les arquitectures anteriors d'Intel (IA-32) són els següents:

 El processador ha de descobrir quines instruccions són paral·lelitzables i quines no per tal de fer el màxim d'instruccions al mateix temps.
 Els salts en el codi són un problema, ja que ens obliguen a no fer res més fins que no decidim cap on anem, i la predicció de salts no són 100% fiables.
 La memòria té una latència considerable comparada amb la velocitat del processador, per la qual cosa que si intenten accedir a memòria en una instrucció ens haurem d'esperar sense fer res fins que la memòria ens contesti amb les dades que demanem. Aquest temps, que és petit, si el posem en termes de cicles de processador perduts és considerable.
 També resulta un problema les crides a funcions amb els corresponents stores que representa fer això: Si cridem a una funció estem manegant la pila, la qual està en memòria, per tant estarem llegint i escrivint a memòria, i tal com hem comentat resulta problemàtic.
 Fins ara els processadors Intel tenen uns comptats registres per fer les operacions necessàries.
 També diu Intel que les optimitzacions que s'estan fent fins ara produeix molt més codi. Per exemple unrolling loops.
 Finalment també, segons Intel, hi ha poques unitats funcionals que realitzin operacions amb les dades.

Microprocessadors d'Intel
AP

Alianza Popular, partit d'ideologia conservadora que va sorgir durant el període de la transició democràtica a Espanya
 Alternative Press, revista musical estatunidenca
 Associated Press, agència de notícies dels Estats Units fundada el 1848
 Atenció Primària de Salut
 Autopista de peatge
 Codi geogràfic d'Andhra Pradesh
Poincaré

Poincaré és el cognom de diverses persones i d'alguns conceptes i institucions relacionades amb aquestes persones

Persones 
 Henri Poincaré, matemàtic
 Lucien Poincaré, físic
 Raymond Poincaré, polític, president de la República francesa

Altres 
 Conjectura de Poincaré, teorema matemàtic
 Grup de Poincaré
 Institut Henri Poincaré, institut de recerca matemàtica
 Universitat Henri Poincaré, de Nancy
Tesla

Nikola Tesla (1856 – 1943), físic i enginyer.
 Tesla (unitat), unitat d'inducció magnètica.
 Tesla Motors, empresa d'automòbils elèctrics.
 Tesla (grup de rock), grup de roc estatunidenc.
Oppenheimer

Alan Oppenheimer (º 1930 Nova York), un actor americà
 Andrés Oppenheimer (º 1951, Buenos Aires), un periodista i escriptor d'origen argentí nacionalitzat estatunidenc
 Franz Oppenheimer (1864, Berlín  1943, Los Angeles), sociòleg i economista polític alemany
 Joseph (Ben Issachar Süßkind) "Süß" Oppenheimer (1698, Heidelberg  1738, Stuttgart), l'expert financer jueu i assessor financer Württemberg duc Karl Alexander
 Maximillian Oppenheimer, pseudònim: "Max Ophüls" (1902, Saarbrücken  1957, Hamburg), un director de cinema
 Marcel Ophüls (º 1927)
 J(ulius). Robert Oppenheimer (1904, Nova York  1967, Princeton), un físic estatunidenc

 l'aproximació de Born-Oppenheimer
 el límit de Tolman-Oppenheimer-Volkoff
 Oppenheimer (pel·lícula), pel·lícula de 2023
Sense fil

Sense fil és la tecnologia que permet la comunicació entre dispositius electrònics sense cables mitjançant l'espectre radioelèctric o els infraroigs. Els aparells tenen emissors i receptors per a comunicar. L'absència de cables augmenta la usabilitat i ajuda a minvar el caos, el distorb i el cost provocat per la multitud de connectors incompatibles. Té un interès especial a la informàtica de butxaca o els sistema de pagament sense contacte.

Com que els aparells portàtils són cada cop de mides més reduïdes, i les necessitats de connexió entre ells augmenten, aquesta tecnologia es consolida dia a dia. Per això .

Hi ha diferents tecnologies sense fil:

 Wi-Fi - Xarxa de distància mitjana ideada per a substituir els fils d'una xarxa local (LAN).
 Bluetooth - Xarxa de poca distància i baix consum de potència ideada per eliminar els cables dels perifèrics com ara auriculars, impressores, teclats; molt utilitzada per telèfons mòbils i ordinadors de butxaca.
 IrDA - Connexió per infrarojos molt utilitzada per comandaments a distància i ordinadors de butxaca.
 DECT - Connexió ideada per a telèfons sense fils.
 WIMAX - Xarxa ideada per a superar les limitacions de distància de les xarxes Wi-Fi.
 Witricity - Nova tecnologia per a poder transmetre electricitat de manera eficient sense fils.
 ZigBee - Xarxa personal de curta distància per la interconnexió de dispositius de la internet de les coses.
 Thread - Xarxa personal de curta distància per la interconnexió de dispositius de la internet de les coses.
 Z-wave - Xarxa personal de curta distància per la interconnexió de dispositius de la internet de les coses.
 Li-Fi - xarxa de comunicació mitjançant llum visible que utilitza llum LED per a transferir dades a alta velocitat.

Referències
Wild

Wild, territori administrat per un wildgravi
 Biografies:
 Ernest Wild, membre de la tripulació de l'expedició Endurance 
 Frank Wild (Skelton, North Yorkshire, 1873 - Klerksdorp, Sud-àfrica, 1939), explorador participant a diverses expedicions a l'Antàrtida 
 Ruth von Wild (Barcelona, 1912-1983), mestra suïssa que va treballar a l'associació Ajuda Suïssa per auxiliar els infants damnificats de la guerra d'Espanya
 Walter Wild o Gualteri Wild, futbolista suís i primer president del Futbol Club Barcelona
 Cinema:
 The Wild, pel·lícula d'animació per ordinador de 2006, dirigida per Steve Williams
 Into the Wild, pel·lícula estatunidenca de Sean Penn, estrenada el 2007 
 Wild (pel·lícula de 2014), pel·lícula estatunidenca de 2014 dirigida per Jean-Marc Vallée
 Miscel·lània: Minnesota Wild, equip d'hoquei sobre gel de la ciutat de Saint Paul (Minnesota, Estats Units)
Partit per la Independència

El Partit per la Independència (PI), va ser un partit polític independentista català fundat per Àngel Colom i Pilar Rahola el 8 d'octubre de 1996 com a resultat d'una escissió d'Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), també independentista. Després dels pobres resultats electorals obtinguts en les eleccions municipals del 1999, especialment a Barcelona on s'havia presentat Rahola com a alcaldable, el PI es va dissoldre. Posteriorment, Colom i una gran part de la direcció del partit es va integrar a Convergència Democràtica de Catalunya.

Entre els seus membres hi van figurar Benet Tugues (nomenat secretari general en el Congrés Fundacional del partit), Salvador Morera, Xavier Bosch i Joan Laporta, entre altres. El Partit per Catalunya va ser el seu partit germà a la Catalunya Nord.

Entre el 1998 i 1999 va editar-ne un carnet de nacionalitat catalana, que es deixà d'emetre després de la seva dissolució.

Referències 

Partits polítics catalans desapareguts
Partits polítics independentistes catalans
PI

Partit Independent (Uruguai)
 Partit Intransigent
 Partit per la Independència
 Proposta per les Illes
Serac

Un serac és un bloc de neu premsada procedent de l'acumulació de neu a les glaceres, al moment que es desprenen de la resta de la glacera i cauen per efecte de la gravetat.

Per extensió, són seracs aquelles masses gelades que sense haver trencat encara, ho faran així que l'avanç de la glacera les precipiti al buit. Per efecte de la plasticitat i cohesió interna de les masses de gel de les glaceres, els blocs quan es trenquen i cauen acostumen a tenir una mida important, ja que els blocs tindrien la mateixa alçada que la glacera (entre 5 i 50 metres) i la meitat de profunditat. Es formen i trenquen si el pendent està entre 20 graus i 45 graus, ja que per sota d'aquest valor mínim probablement el gel no es trencaria, sinó que la glacera lliscaria sencera, i per sobre del valor màxim la glacera es trenca tan bon punt perd sustentació o ja no s'arriba a formar. Naturalment aquests valors són variables en funció de l'orientació de la glacera, la morfologia del sòl, la temperatura ambient i la de la massa gelada, entre d'altres. La seva caiguda és tan destructiva que –de ser possible– s'ha d'evitar qualsevol activitat a les zones que poden abastar. És considerat un dels factors de risc en la pràctica de l'alpinisme.

Referències 

Glaciologia
Geomorfologia
Mudèjar

Els mudèjars (de l'àrab mudayyan, que significa "aquell a qui se li ha permès quedar-se") eren els musulmans que residien als territoris cristians de la península Ibèrica durant el procés de la conquesta que es dugué a terme durant l'edat mitjana.

A aquests musulmans, se'ls permeté seguir practicant la seua religió, utilitzar la seua llengua i mantenir els seus costums. Durant l'edat moderna, a partir de la Pragmàtica de conversió forçosa de 1502 a la Corona de Castella foren obligats a convertir-se al cristianisme, passant així a denominar-se moriscos.

Els mudèjars protagonitzaren tres revoltes entre els anys 1244 i 1276 al sud del regne de València, liderades pel cabdill al-Azraq. Aquestes revoltes arribaren a posar en greu perill la formació del regne.

Art mudèjar 

L'art mudèjar és un estil cristià però que incorpora influències, elements o materials d'estil andalusí, i es tracta d'un fenomen autòcton i exclusivament hispànic. L'arquitectura mudèjar d'Aragó fou declarada Patrimoni de la Humanitat el 1986 i el 2001.

També existeix la filà o comparsa dels mudèjars en molts pobles que celebren festes de Moros i Cristians.

Referències 

Al-Àndalus
Corona d'Aragó
Corona de Castella
Moriscos
Família Haro

Els Haro foren una família que va governar el senyoriu de Biscaia. Va prendre el nom del poble d'Haro, a la Rioja, repoblat pel senyor del territori Diego López I d'Haro cap a començaments del .

El llinatge, inicialment independent, apareix com a vassall de Castella i Navarra des del  al XII. Cap al 1210 Castella s'imposa de forma definitiva. La família es va extingir en la seva branca principal i el senyoriu va anar a parar a l'infant Joan de Castella que era descendent de Llop Díaz de Haro IV el d'Alfaro. Joan va ser proclamat rei de Castella (Joan I de Castella) i el senyoriu es va unir a la corona castellana (1379).

Una altra línia descendent de Llop Díaz de Haro III (1254-1289) va originar la branca dels marquesos del Carpio (1559) i després ducs (1699). Dos membres d'aquest llinatge varen governar a Nàpols: García de Haro y Guzmán, fill del cinquè marqués, va exercir com a virrei del 1653 al 1658; i Méndez de Haro-Guzmán y de Aragón-Cardona-Córdoba, fill de l'anterior, ho va ser del 1683 al 1687.

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums

Biscaia
Història dels regnes hispànics
Dinasties
Jujutsu

El jujutsu o jujitsu (mots acceptats pel TERMCAT, vulgarment també jiujitsu o jiujutsu) és l'art marcial japonès anterior al naixement del judo o l'aikido, que en són fills. De fet, no és un estil homogeni sinó un conjunt d'escoles o ryus que evolucionen i es diversifiquen depenent dels seus mestres, per tots els segles del llarg període feudal japonès, fins a arribar al .

El vocable jujutsu està format per dues paraules japoneses, "ju" i "jutsu", que volen dir flexibilitat i tècnica, significant per tant tècnica de la flexibilitat. S'acostuma a parlar de l'aigua, dels arbres i de les canyes sota el vent per explicar que no és més fort qui s'oposa a una força sinó qui cedeix a l'empenta per retornar a la situació anterior.

També es parla de jujutsu per fer referència a totes les escoles, bàsicament fora del Japó, que posteriorment al naixement del judo no s'hi van incorporar. El jujutsu, per tant, inclou també atemis (cops) i luxacions considerades perilloses en el judo, a més de les tècniques d'aquest darrer esport. Generalment es relaciona el jujutsu amb l'autodefensa, donada la complexitat de tractar-lo com un esport de competició.

El jiu jitsu brasiler és una de les moltes escoles existents. Es caracteritza per ser una derivació esportiva del judo o del jujutsu japonès, bàsicament amb tècniques realitzades a terra i amb un esperit molt diferent al de les altres escoles.

Escoles (Ryu) tradicionals del Japó 
 Daito Ryu Aiki Jujutsu

Escoles modernes occidentals 
 Jujutsu brasiler

Vegeu també 
 Nihon Tai-Jitsu
 Mugendo

Arts marcials del Japó
Escletxa

Una escletxa, escletlla, esquerda, badall o trenc és una obertura irregular entre dues peces mal encaixades. És també l'espai buit que separa dues parts d'un objecte, una massa o una superfície trencada.

Variants 
És freqüent de parlar d'escletxes, clivelles o clevills a les parets d'un edifici, en una capa de pintura, a la roca, al suro, a terra, a les glaceres, a la pell, etc. Tenen orígens molt diferents i que depenen normalment del lloc i la manera amb la qual es produeixen, però en general llur causa és la fractura d'una superfície rígida.

A la superfície de la Terra es produeixen per acció dels moviments tectònics i –en edats geològicament llunyanes- han tingut grans dimensions. Es poden anomenar també escletxes –sense ser-ho pròpiament- determinades erosions provocades per l'aigua corrent en superfícies molt dures però solubles, com la roca calcària.

A la pell i a la fusta dels arbres, entre altres, és produïda per la desaparició de la humitat que els dona flexibilitat.

A un sòl pavimentat o a un mur de maçoneria es produeixen en assentar-se en el terreny l'obra edificada, per defecte de cimentació i poden ser causa de ruïna d'un edifici.

Escletxes a les glaceres 

A una glacera es produeixen pel desplaçament de la massa glacial sobre uns fons irregular i també per les diferents velocitats de desplaçament del gel de la glacera, que llisca més de pressa a les parts centrals que a les parts que freguen amb el terra o els costats de la vall.

Vegeu també 
 Fissura
 Serac

Referències 

Geologia
Geomorfologia
Alpinisme
Vermandois

Vermandois és una comarca francesa de la Picardia, que pren el seu nom de la vila de Vermand. A l'edat mitjana va constituir el comtat de Vermandois. En l'època contemporània es considera Vermandois la comarca que té com a centre la vila de Saint-Quentin, al departament de l'Aisne a la nova regió d'Alts de França. És assimilada al districte de Saint-Quentin.

Però el Vermandois històric era més gran. El pagus Viromandensis de l'alta edat mitjana corresponia a la part més gran del bisbat del mateix nom, llevat un petit sector al voltant de Noyon, anomenat pagus noviomensis o Noyonnais. Ha estat l'hereu de la civitas Viromanduorum, el territori dels viromandus (en llatí Viromandui), nom dels gals que ocupaven la regió. El nom de Vermandois és derivat directament dels Viromandui per la unió del sufix -ensis, « relatiu a »

Notes

Bibliografia 
 Jean-Baptiste Buridan, Les coustumes générales du vaillage de Vermandois, en la cité, ville, banlieue et prévosté foraine de Laon. Et les particulières de Ribemont, Sainct Quentin, Noyon et Coucy. Avec commentaires sur icelles..., Editeur : Reims : Nicolas Hécart, 1631.

Enllaços externs 
 Web de la comunitat de comunes del Vermandois
 Web de la coral Chœur Show de Seboncourt

Geografia de l'Aisne
Geografia del Somme
Comtat de Veldenz

Veldenz fou un comtat feudal del Sacre Imperi Romanogermànic, a Alemanya.

S'esmenta cap a finals del segle XI a Emic, comte de Kyrburg i Schmidburg, que va morir el 1113.

Gerlach I va ser comte del 1112 al 1146 i van seguir Gerlach II i Gerlach III. Aquest darrer va construir el castell de castell de Lichtenberg. Per herència el comtat va passar al comte de Hohengeroldseck que va repartir els dominis entre els seus fills i així es van formar les línies de Veldenz i de Lichtenberg però aquesta darrera es va extingir a la segona generació.

El 1444 es va extingir la dinastia i va passar a Lluís I el negre duc del Palatinat, línia de Zweibrucken o Deux-Ponts, que va ser comte de Veldenz fins a la seva mort el 1489 i el va succeir el seu fill Alexandre de Zweibrucken i Veldenz, mort el 1513. Llavors els dominis es van repartir entre els dos fills i el Lluís va ser duc palatí de Zweibrucken i Robert comte palatí de Veldenz.

Jordi Joan, fill d'aquest darrer, fou el successor. Va morir el 1692 i va deixar vuit fills, entre ells el comte palatí Jordi Gustau, Anna (casada amb Ricard, duc Palatí de Zweibrucken), Ursula (casada amb Lluís I duc de Wuttemberg), Joan August (casat amb Anna Isabel, filla de Frederic III elector palatí del Rin) i Jordi Joan II (+1654), associat el 1611 al govern pel seu germà i casat amb Susanna filla d'Otó comte palatí de Sulzbach. Jordi Gustau, fou comte del 1592 al 1634 i a la seva mort va deixar 11 fills dels seus matrimonis amb Isabel de Wuttemberg i amb Maria Isabel de Zweibrucken, tots els quals van morir joves menys quatre: Anna que va viure fins als 28 anys i es va casar amb Enric duc de Münsterberg (+1639), dues filles que van morir sense casar-se (Elisabet i Magdalena) i l'hereu Leopold Lluís.

Aquest va governar fins al 1694 deixant 12 fills, dels quals 6 van morir infants i una (Anna Sofia) va morir el 1706 essent monja; dels altres Gustau Felip va morir el 1679, Carles Josep el 1686 i August Leopold el 1689, tots tres sense haver complert 30 anys; Isabel Joana es va casar amb Joan XI príncep de Salm-Kyrburg i Dorotea es va casar amb Gustau Samuel duc Palatí de Zweibrucken però se'n va divorciar el 1718.

En morir Leopold Lluís el 1694 no deixava cap fill viu (només dues filles) i el comtat va tornar a la línia principal de Zweibrucken.

Comtes de Veldenz 
 Gerlach I comte de Veldenz 1112-1146 
 Gerlach II 1146-1186 
 Gerlach III 1186-1214 
 Gerlach IV 1214-1254 
 Gerlach V 1254-1260 
 Agnes 1260-1277
 Enric I de Hohengeroldseck 1277-1298 
 Gualter 1298-1327 
 Jordi 1327-1347 
 Enric II 1347-1378 
 Frederic I 1378-1396 
 Enric III 1378-1389 
 Enric IV 1389-1393 
 Frederic II 1393-1444 
 al duc del Palatinat-Zweibrucken 1444

Comtes de Lichtenberg 
 Frederic 1314-1327 
 Jordi 1327-1377

Comtes Palatins de Veldenz 
 Lluís I el Negre 1444-1489
 Alexandre 1489-1513
 Lluís II 1513-1532
 Wolfang Jacob 1532-1533
 Robert 1533-1544
 Jordi Joan I 1544-1592
 Jordi Gustau 1592-1634
 Jordi Joan II (associat) 1611-1654
 Leopold Lluís 1634-1694
 Al ducat Palatí de Zweibrucken 1694

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums

Veldenz
Vaudémont

Vaudémont és un municipi al departament de Meurthe i Mosel·la (regió del Gran Est, França). L'any 1999 tenia 63 habitants. Fou el centre del comtat feudal del mateix nom.

Referències 

Municipis de Meurthe i Mosel·la
Joinville

Toponímia:
 Joinville (Brasil) ciutat a l'estat de Santa Catarina 
 Joinville (Alt Marne), municipi francès al departament de l'Alt Marne 
 Joinville-le-Pont municipi francès al departament de Val-de-Marne i a la regió de l'Illa de França
 Senyoria de Joinville, senyoria feudal
 Thonnance-lès-Joinville municipi francès al departament de l'Alt Marne 
 Joinville Esporte Clube, club de futbol brasiler 
 Jean de Joinville (1224 -1317), escriptor de la noblesa medieval
Valois

Valois (França), comarca francesa
 Dinastia de Valois, dinastia francesa
 Comtat de Valois, comtat i ducat feudal
Llista d'emirs de Balansiya

A continuació, es presenta una llista de reis musulmans de la taifa de Balansiya, des de la caiguda del califat de Còrdova fins a la conquesta de Jaume I:

Emirs independents 
 Mubàrak i Mudhàffar, cap al 1011-1020.
 Labib al-Amirí de Tortosa, cap al 1020-1021.
 Abd-al-Aziz al-Mansur, 1021-1061.
 Abd-al-Màlik al-Mudhàffar, 1061-1064.
 Abu-Bakr ibn Abd-al-Aziz, governador toledà 1064-1075, rei 1075-1085.
 Uthman ibn Abi-Bakr, 1085.
 Yahya al-Qàdir, 1085-1092 (de Toledo 1079-1085, governa només a València del 1085 al 1092)
 Jàfar ibn Abd-Al·lah ibn Jahhaf, president d'una mena de república, 1092-1094.
 Rodrigo Díaz de Vivar el Cid, 1092-1099.
 Ximena Díaz, 1099-1102.

Valís almoràvits 
 Governadors almoràvits, 1102-1144.
 Revolta contra els almoràvits (1144-1147).

Emirs independents 
 Abu Abd-al-Màlik Marwan ibn Abd-Al·là ibn Abd-al-Aziz (cadi), 1145-1145.
 Abd-Al·lah ibn Sad ibn Mardanix, valí o governador de València 1145-1146 en nom d'Ibn 'Iyad, governador de Múrcia.
 Abd-Al·lah ibn Iyad, de gener a febrer del 1146.
 Abd-Al·lah ibn Jarak at-Tsagrí, de maig a setembre del 1146.
 Abd-Al·lah ibn Iyad 1146-1147.
 Muhàmmad ibn Sad ibn Mardanix, valí o governador de València, en nom d'Ibn 'Iyad, 1146-1147. Després rei de la taifa de Múrcia 1147-1172, més conegut com a Rei Llop.
 Abu-l-Hajjaj Yússuf, germà de l'anterior, governador de la taifa de València 1147-1171, sota el Rei Llop.

Valís almohades 
 Governadors almohades, 1171-1225.
 Abu-l-Hajjaj Yússuf. El 1171 se sotmeté a l'emperador almohade (1171-1186).
 Abu-Saïd Abd-ar-Rahman, 1225-1238 (després del 1229, només va controlar el nord de la taifa de València (sense incloure-hi la ciutat), com a vassall de Jaume I; després del 1233, va perdre el control al nord de la Plana).
 Zayyan ibn Mardanix, net d'Abu-l-Hajjaj Yússuf 1228-1238 (sols en part de la taifa).

Referències 

Emirs de la taifa de Balansiya
Valencia
Reis de la taifa de Valencia
Valentinès

El Valentinès (, ) és una comarca d'Occitània i antiga jurisdicció feudal en la qual s'incloïen principalment els Bisbes de Valença i els comtes del Valentinès. La capital regional és la ciutat de Valença.

Referències

Vegeu també 
 Comtat de Valentinès, després ducat

Regions de França
Delfinat occità
Caganer

El caganer és una figura present als pessebres dels Països Catalans, sovint amagada en un racó o darrere d'un arbust, on fa les seves necessitats a l'aire lliure. Vestit generalment amb camisa blanca, pantaló fosc, faixa i barretina vermelles i, a vegades, amb una pipa als llavis. L'home que caga, l'home que fa les seves necessitats o En Bernat qui caga (com se'l coneix a Menorca) són altres noms que se li han atribuït.

Actualment, representa individus molt variats com ara polítics, policies, monges, pastors, jugadors de futbol, bruixes, cantants, legionaris romans o bombers, sense deixar d'estar en la seva posició característica. El pagès, però, no ha deixat de ser la forma més popular.

Història 

L'origen sembla que se situa en el pas del  al , en ple barroc, un moviment cultural i artístic que es caracteritzava per un realisme exagerat. Llavors no era només en el pessebre sinó que s'ha trobat en rajoles que el representen explicant històries. El caganer apareix als pessebres catalans a finals del , encara que no es va fer popular del tot fins al . Encara que no es conegui amb exactitud quina és la raó de col·locar una figura cagant, segons l'etnòleg Joan Amades, el caganer amb les seves femtes fertilitza la terra, fet pel qual se'l considera un símbol de prosperitat i bona sort per a l'any vinent. Representa la salut i la tranquil·litat de cos i ànima que cal per muntar el pessebre, amb el goig i l'alegria que comporta el Nadal a la llar.

Fora de l'àmbit catalanoparlant, també existeix a les Illes Canàries, i tant a Nàpols com a Portugal o la Regió de Múrcia hi ha figures semblants, el cagador, pastore che fa la caca, cagão i cagón, respectivament.

Curiosament, el caganer no és l'únic personatge nadalenc típic dels Països Catalans que defeca. Existeix una altra antiga tradició, al Principat: el tió, un tronc d'arbre que els infants escullen i que és portat al menjador de la llar. És cobert amb una flassada perquè no passi fred i és alimentat fins al dia de Nadal, on els infants de la casa, tot cantant-li cançons típiques, li donen cops amb un bastó perquè «cagui» neules, torrons, dolços i llamins.

Referències

Enllaços externs 

 Col·lecció de caganers de Joan Escapa

Bibliografia 
 

Nadal a Catalunya
Pessebre
Símbols dels Països Catalans
Clan Taira

Els Taira foren una família de prínceps del Japó que va destacar principalment per les seves lluites amb el clan Minamoto el .

El fundador fou el fill de l'Emperador Kwammu, anomenat Katsurabara, que va morir el 853. El seu fill Takamune (mort el 867) va rebre el nom familiar de Taira.

Taira Kunika, fou governador de Hitachi, i va morir assassinat el 935 per ordre del seu nebot Masakado, i el va succeir com a cap familiar el seu fill Taira Sakamori, que va lluitar contra Masakado aliat al seu oncle Taira Yoshikane, però fou derrotat, però més tard, aliat a Fujiwara Hidesato, va donar mort a Masakado el 940; ell mateix va morir el 940 després de la victòria.

Un membre de la família, Taira Sadayoshi, en les lluites del , va derrotar el 1180 a Kikuchi Takanao, aliat de Yoritomo, i més tard va combatre aliat amb Munemori, un dels Taira. Quan els Taira van caure en desgràcia es va retirar de la vida publica amb l'ajuda de Utsinomiya.

Taira Kiyamori, d'una branca col·lateral, potser fill bastard de l'emperador Shirakawa, nascut el 1118, fou governador de la província de Aki. A la guerra de Hogen va combatre amb l'emperador Go Shirakawa, mentre que els seus oncles Tadamoto i Minamoto Tameyoshi es decantaven per Sotoku. La derrota dels darrers va col·locar a Kiyamori en posició privilegiada, però es va enfrontar a Yoshitomo, que, aliat amb Fujiwara Hobuyori, va capturar a l'emperador. Kiyamori el va alliberar i va derrotar els rebels, i va aconseguir tot el poder. El 1171 la seva jove filla Tokuko es va casar am el nou emperador Takakura de només 11 anys, i van tenir un fill que va ser declarat hereu, i el 1180 va fer abdicar a Takakura i va proclamar emperador a l'infant de només 2 anys, sota el nom de Antoku. Això va produir revoltes generals. El fill de Go Shirakawa, Moshihito, va morir en combat, però molts altres van seguir combatent. Kitamori va morir el 1181 en plena guerra.

Com que el seu fill gran Shigemori, els més valuós de tots els fills, havia mort el 1179 va ser nomenat cap de la família el segon fill Munemori, que va perdre combat rere combat. El 1184, després de la batalla naval de Shimonoseki contra els Minamoto, que aquestos van guanyar, la viuda de Kiyamori va fer constar que Munemori no era fill seu i de Kiyamori, sinó que havia estat canviat per una filla. La viuda, el seu fill Tomomori i el net Antoku es van suïcidar. Norimori, germà de Kiyamori, també es va suïcidar poc després.

 
Clans del Japó
El Cantó

El Cantó és una entitat de població pertanyent al municipi de la Favanella, situat en la comarca de l'Oriental, en la Regió de Múrcia, en la qual es parla el valencià. Limita a l'Est amb el municipi alacantí de L'Alguenya.

Aquest fet fa que estigui íntimament lligada a la Serra del Carxe.

Entitats de població de la Regió de Múrcia
El Carxe
Vall de Ricote

La Vall de Ricote (en castellà Valle de Ricote), també coneguda com a Valle Morisco, és una comarca històrica del Regne de Múrcia, situada al nord de la província de Múrcia i a la conca mitjana del Segura, que engloba els ajuntaments d'Abarán, Blanca, Ricote, Ojós, Ulea, Villanueva del Río Segura i Archena. La petita ciutat d'Archena és la capital de la comarca i seu d'un important balneari. Va ser un dels llocs més poblats de moriscos fins a llur expulsió al , data que van ser deportats al País Valencià, Algèria i fins i tot a Itàlia.
Partit Demòcrata Popular

El Partit Demòcrata Popular (en sigles, PDP) fou un partit polític espanyol d'ideologia democristiana conservadora.

Història

Legalització e integració a UCD 
Fou legalitzat el 1977 sota la direcció de Fernando Chueca Goitia i Ignacio Camuñas Solís, que el 1978 es va integrar dins la UCD.

Dissolució de UCD i refundació PDP 
Quan la UCD es va dissoldre el 1982 fou novament refundat per Óscar Alzaga i es va presentar a les eleccions generals espanyoles de 1982 en coalició amb Aliança Popular (AP-PDP). A les eleccions generals espanyoles de 1986 es presentà novament AP i la Unió Liberal, formant la Coalició Popular.

Divergències amb AP / Transformació en Democracia Cristiana 
Degut a divergències amb la direcció d'AP, el 1987 trencà la Coalición Popular i tant el PDP com la UL s'incorporaren al grup Mixt del Congrés dels Diputats. Això provocaria defeccions i la dimissió d'Óscar Alzaga després del fracàs a les eleccions al Parlament Europeu. Es va transformar aleshores en Democracia Cristiana, dirigida per Francisco Javier Rupérez.

Democracia Cristiana es fusiona amb el PP 
El 1989 es fusionà amb el recentment creat Partido Popular, refundació d'AP, llevat alguns militants que es passaren al CDS.

Referències

Enllaços externs 
 Índex d'institucions de l'Arxiu Linz de la Transició Espanyola  
 Historial Electoral PP 

Partits polítics de dretes d'Espanya
Partits polítics d'Espanya desapareguts
PDP

Partit Demòcrata Popular: partit polític espanyol
 Programmed Data Processor: sèrie d'ordinadors de la Digital Equipment Corporation
 PDP: plasma display panel

Pàgines de desambiguació d'acrònims