alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Formentera

Formentera je vedle Ibizy jeden ze dvou hlavních ostrovů Pityuských ostrovů, tvořících součást španělského autonomního společenství Baleáry. Je přibližně 19 kilometrů dlouhý, má rozlohu 83 km² a asi 10 500 obyvatel. Ostrov je dosažitelný pouze lodí z ostrova Ibiza, proto ho navštěvuje relativně málo turistů. Ostrov je relativně plochý a všechna místa jsou snadno dosažitelná na kole.

Centrem ostrova je Sant Francesc de Formentera (španělsky: San Francisco de Formentera), které spolu s osadami Sant Ferran de Ses Roques, El Pilar de La Mola, La Savina a Es Pujol, a dvěma ostrůvky illa de sa Torreta (také uváděn jako „S'Espalamdor“, katalánsky) a s'Espardell tvoří obec Formentera. Dříve tvořilo spolu s ostrovem Ibiza ostrovní oblast Ibiza a Formentera, od roku 2007 tvoří samostatnou ostrovní oblast.

Dějiny

Formentera ve starověku 
Formentera byla osídlena už od prehistorických dob, zřejmě již v 2. tisíciletí př. n. l., jak dokazují zdejší megalitické hroby. Později, když Baleárské ostrovy ovládlo Kartágo se zde nenacházela žádná sídliště, což je o to víc překvapující, vzhledem k tomu, že Ibiza byla tou dobou významným centrem v západní části Středozemního moře. Od roku 123 př. n. l. byla Formentera spolu s ostatními Baleárskými ostrovy součástí Římské říše a zvyšoval se zde počet obyvatel, což dokládají mnohé archeologické nálezy. Římané nazývali ostrov Frumentaria (úrodná) a díky plodné půdě a zásobám vody ji využívaly pro pěstování obilí.

období středověku a novověku 
Roku 423 byla Římská říše vojensky poražena a všechny Baleárské ostrovy ovládli Vandalové a po nich roku 534 Byzantská říše. Roku 798 se ostrovů zmocnil Córdobský emirát (později chalifát). V roce 859 vydrancovali Formenteru spolu s Mallorcou a Menorcou Normané. Po pádu Córdobského chalifátu roku 1031 se Baleárské ostrovy staly součástí emirátu Valencie. Ten se pak stal roku 1085 součástí Almohadské říše. Roku 1235 dobyl Baleárské ostrovy aragonský král a zároveň barcelonský hrabě Jakub I. Aragonský, který je začlenil v rámci zemí Aragonské koruny do nově vytvořeného Mallorského království, jehož prvním králem se stal jeho syn Jakub II. Mallorský. Od té doby se zde prosazuje katalánská identita ostrovů. Roku 1344 ostrovy dobyla aragonská vojska, sesadila posledního krále Jakuba III. a ostrovy se staly přímou součástí Aragonského království a spolu s ním pak i součástí Španělska. S vysycháním zdrojů pitné vody začalo zemědělství ustupovat a vinou neustálých útoků pirátů se ostrov v 16. století nakonec úplně vylidnil a teprve o 200 let později byl z Ibizy opět osídlen.

Kultura 
Ostrov Formentera zmínil ve svém románu Na kometě francouzský spisovatel Jules Verne.

Externí odkazy 
 
 Oficiální web města Formentera
 Fotografie Formentery a informace o ostrově

 
Ostrovy Baleár
Kursk

Kursk () je město ve středním Rusku, správní středisko Kurské oblasti. Žije zde  obyvatel.

Kursk je stanicí na železniční magistrále spojující Moskvu, Charkov a Krym; zastavují tady četné rychlíky spojující Moskvu či Petrohrad s celou východní Ukrajinou. Méně frekventovaná je pak trať (Kyjev) – Lgov – Voroněž.

V okolí města během druhé světové války proběhla největší tanková bitva v dějinách (1943).

Historie 
Kursk je poprvé připomínán v Životě svatého Teodosia Pečerského (po roce 1032, kdy Jaroslav Moudrý ovládl Dněperské levobřeží). Ve zmíněném letopisu je Kursk popisován jako mocné město s rozvinutým obchodem a velkým množstvím obyvatel. Byl součástí Černigovského, později Perejaslavského a Novgorod-Severského knížectví. V Lavrentěvském letopise je poprvé zmíněn k roku 1095, tento rok je považován za rok založení Kurského údělného knížectví, které existovalo mezi 11. a 13. stoletím.

Rodáci 
 Oleh Babajev – ukrajinský politik, starosta Kremenčuku
 Alexandr Dejneka – ruský sovětský malíř
 Alexej Djumin – ruský politik, guvernér Tulské oblasti
 Pavlo Klimkin – ukrajinský politik a diplomat
 Nikolaj Sergejevič Korotkov – ruský chirurg
 Alexandr Povetkin – ruský boxer
 Sergej Puskepalis – ruský divadelní režisér
 Alexandr Ruckoj – ruský politik, viceprezident, gubernátor Kurské oblasti
 Sestry Tolmačovovy – ruské hudební duo.

Partnerská města

Odkazy

Reference

Související články 
 Bitva v Kurském oblouku

Externí odkazy 
 
 Oficiální stránky 

 
Města v Kurské oblasti
Města vojenské slávy
La Rioja (Španělsko)

La Rioja je provincie a současně jedno ze 17 autonomních společenství, rozkládající se na severu Španělska. Metropolí regionu, který z historického hlediska náleží ke Staré Kastilii a je proslaven pěstováním vína, je město Logroño.

Název regionu vznikl ze slovního spojení „Río-Oja“, což se dá přeložit jako „Řeka Oja“, podle řeky Oja, která regionem protéká.

Geografie 
Region hraničí na severu s autonomními společenstvími Baskicko a Navarra, na západě a jihu s autonomním společenstvím Kastilie a León, na východě s autonomním společenstvím Navarra a krátkým úsekem hranice také s autonomním společenstvím Aragonie.

Je zde suché klima s kontinentálními vlivy. V létě je zde velice teplo, v zimě naopak chladno.

Jižní část regionu je velmi hornatá. Zasahuje sem Iberské pohoří (Sistéma Ibérico), v jehož horském pásmu Sierra de la Demanda se nachází i nejvyšší hora regionu, San Lorenzo (2271 m). Severní část regionu podél řeky Ebro je naopak nížinatá.

Regionem protéká také řada řek. Nejdůležitější řekou regionu je řeka Ebro, která jím protéká od západu na východ, a tvoří i téměř celou severní hranici s autonomními společenstvími Baskicko a Navarra. Dalšími řekami jsou Tirón (Río Tirón), Oja (Río Oja), Najerilla (Río Najerilla), Iregua (Río Iregua), Leza (Río Leza), Jubera (Río Jubera), Cidacos (Río Cidacos), Linares (Río Linares) a Alhama (Río Alhama). Nachází se zde také 2 průplavy (Canal de Najerilla a Canal de Lodosa) a několik přehradních nádrží.

Města 
 Logroño – metropole a největší město regionu
 Calahorra
 Arnedo
 Haro
 Alfaro
 Nájera
 Santo Domingo de La Calzada
 Lardero
 San Asensio
 San Millán de La Cogolla
 Enciso

Předsedové vlád autonomního společenství La Rioja 
 Luis Javier Rodríguez Moroy (UCD) 26. srpna 1982 – 17. ledna 1983
 Antonio Rodríguez Basulto – 1983
 José María de Miguel Gil (PSOE) – 1983–1987
 Joaquín Espert Pérez-Caballero (AP) – 1987–1990
 José Ignacio Pérez Sáenz (PSOE) – 1990–1995
 Pedro María Sanz Alonso (PP) – 1995–2015
 José Ignacio Ceniceros González (PP) – (2015–2019)
 Concha Andreu Rodríguez (PSOE) – od 2019

Ekonomický přehled 
Vedle vinařství je zde významné také pěstování zeleniny. V nížině podél řeky Ebro se pěstují především žampiony, artyčoky, chřest a paprika.

Paleontologie 
Tato oblast je významná také četnými paleontologickými objevy, zejména fosiliemi druhohorních dinosaurů. Celkem zde bylo objeveno již kolem 150 lokalit s více než 10 000 fosilních otisků dinosauřích stop. Některé série fosilních stop ukazují, že dinosauři žijící kdysi v této oblasti dokázali velmi rychle běhat. Byly tu objeveny také vzácné fosilní stopy "plavajících" dinosaurů.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální web regionální vlády (ve španělštině)
 Mapy autonomního společenství La Rioja
 Generální mapa autonomního společenství La Rioja ve formátu JPG 
 Generální mapa autonomního společenství La Rioja ve formátu PDF 
 Administrativní mapy regionu se zakreslenými hranicemi obcí a jejich názvy 
 Stručný popis regionu a jeho památek (v angličtině)

 
Autonomní společenství Španělska
Provincie ve Španělsku
La Rioja

La Rioja je název několika zeměpisných entit v španělsky mluvících zemích:

 La Rioja (Španělsko) – autonomní společenství a provincie ve Španělsku
 La Rioja (argentinská provincie) – jedna z argentinských provincií
 La Rioja (Argentina) – metropole stejnojmenné argentinské provincie

Externí odkazy
Körnerův dub (Plzeň)

Körnerův dub je památný strom v areálu ZOO Plzeň. Dub letní (Quercus robur) je starý přes 400 let, vysoký přibližně 30 m a měřený obvod kmene je 765 cm (měření 1998). Po celkovém ošetření v roce 1996 vyhlášen památným 6. listopadu 1997, chráněn je pro svůj vzrůst, věk a jako krajinná dominanta.

Dub roste nad údolní nivou řeky Mže v Plzni v jihovýchodní části botanické zahrady na vyhlídce nad ZOO na místě bývalé Kodetovy zahrady. Ta byla založena ve 20. letech 20. století zahradním architektem Josefem Kumpánem, který solitérní dub do svého projektu zdařile zakomponoval.

V roce 2004 zakomponoval japonský architekt Eishim Harada dub do kamenné zahrady Šówa-en (letící jeřáb), jediné pravé zapuštěné japonské zahrady v ČR.

Stromy v okolí 
 Topol bílý v Lochotínské ulici
 Kilometrovka

Externí odkazy 
 Dub v 3D virtuální prohlídce kamenné zahrady 

Památné duby letní v Plzeňském kraji
Památné duby v okrese Plzeň-město
Památné stromy v Plaské pahorkatině
Památné stromy osobností
Příroda v Plzni
Kilometrovka

Kilometrovka je chráněná alej v Plzni. Vyměřena v roce 1892 a o rok později vysázena okrašlovacím spolkem přes lochotínské louky v údolní nivě řeky Mže. Alej o délce 1070 metrů směřuje od Kalikovského mlýna k Lochotínskému parku v nadmořské výšce 310 metrů.

Mezi 211  stromy o stáří 20–200 let a výšce mezi 8–26 m mají převahu 134 kusy druhy jasan ztepilý (Fraxinus excelsior), lípa malolistá (Tilia cordata), lípa velkolistá (Tilia platyphyllos) a olše lepkavá (Alnus glutinosa). Mezi nejmohutnější stromy patří 23 exemplářů rychle rostoucího topolu černého (Populus nigra). Z dalších druhů je zastoupen topol balzámový (Populus balsamifera), vrba bílá (Salix alba), jeřáb obecný (Sorbus aucuparia), trnovník akát (Robinia pseudoacacia), jilm habrolistý (Ulmus minor), dub letní (Quercus robur), jeřáb ptačí (Sorbus aucuparia), javor mléč (Acer platanoides), javor klen (Acer pseudoplatanus), habr obecný (Carpinus betulus) a jírovec maďal (Aesculus hippocastanum).

Za chráněný přírodní výtvor vyhlášena 22. září 1987 Národním výborem města Plzně, chráněna jako krajinná dominanta.

Kácení v roce 2007 
V září 2007 vydal Magistrát města Plzně rozhodnutí o zrušení ochrany a pokácení 52 stromů v aleji (konkrétně 13 topolů černých, 9 lip srdčitých, 9 trnovníků akátu, 4 olše lepkavé, 4 jasany ztepilé, 3 topoly kanadské, 3 lípy velkolisté, 2 vrby křehké, 2 javory mléče, 1 javor klen, 1 habr obecný a 1 jeřáb ptačí). Přibližně polovina stromů byla v prosinci 2007 pokácena.

Stromy v okolí 
 Körnerův dub
 Topol bílý v Lochotínské ulici

Reference

Externí odkazy 
 

Chráněné aleje v Plzeňském kraji
Aleje v Plaské pahorkatině
Aleje v okrese Plzeň-město
Památné stromy v okrese Plzeň-město
Památné stromy v Plaské pahorkatině
Památné habry obecné
Památné jasany ztepilé
Památné javory kleny v Česku
Památné javory mléče v Česku
Památné lípy obecné v Česku
Památné lípy velkolisté v Česku
Památné olše lepkavé
Památné topoly černé
Památné trnovníky akáty
Památné akáty v Plzeňském kraji
Památné habry v Plzeňském kraji
Památné jasany v Plzeňském kraji
Památné javory v Plzeňském kraji
Památné lípy v okrese Plzeň-město
Památné olše v Plzeňském kraji
Památné topoly v Plzeňském kraji
Příroda v Plzni
Reprodukce

Reprodukce ( z franc. re-production, opakování, rozmnožení) může znamenat:

 Rozmnožování – zajišťování potomstva živých organismů i člověka
 Ve statistice také – reprodukce obyvatelstva
 Reprodukce (polygrafie) – kopírování a rozmnožování obrazové předlohy, fotografie
 Reprodukce barev – problém věrného barevného podání originální předlohy
 Reprodukce (fotografie) – fotografická reprodukce
 Reprodukce (hudba) – praktická zvuková realizace hudebního díla – hudební reprodukce
 Reprodukce zvuku – viz Zvukový záznam 
 Reprodukce (psychologie) – opětovné vybavení zapamatované informace
 Reprodukce (ekonomie) – v ekonomii obnovování a opakování výrobního procesu i hospodářství jako celku
 Prostá reprodukce 
 Rozšířená reprodukce (rostoucí s časem)

Externí odkazy
Smrk – Troják v Lánech

Smrk – Troják v Lánech je památný strom v lese u Plzně. Solitérní smrk ztepilý (Picea abies) se nachází v nadmořské výšce 360 m, cca 750 m severozápadě od křižovatky silnic na Ledce a na Záluží. Je součástí Sigmondovy naučné stezky. Ve výšce 2,5 m se rozděluje na tři přímé kmeny, zajímavý je i vzácný čarověník na vrcholku stromu. Stáří stromu je odhadováno na 160 let (rok 2016), výška smrku podle posledního měření v roce 1998 činí 38 m a šířka koruny 12 m. Obvod kmene v roce 2009 dosahoval 344 cm. Dne 1. října 1987 byl Troják v Lánech prohlášen za chráněný památný strom s kruhovým ochranným pásmem o poloměru 10 m (měřeno od paty kmene).

Při přechodu vichřice Ignatz 21. října 2021 se u paty zlomily a zřítily dva z kmenů smrku.

Reference

Externí odkazy 
 

Památné smrky v Plzeňském kraji
Památné smrky ztepilé v Česku
Památné stromy v okrese Plzeň-město
Památné stromy v Plaské pahorkatině
Příroda v Plzni
Bolevec
Koterovská lípa

Koterovská lípa je památný strom v Koterově v Plzni. Přes 260 let stará lípa velkolistá (Tilia platyphyllos) roste na umělém ostrově mezi řekou Úslavou a náhonem Koterovského mlýna čp. 17 v nadmořské výšce 330 m. Nízká lípa má rozložitou, takřka kulovou korunu. Dutý kmen kuželovitého tvaru se směrem k patě výrazně rozšiřuje, otevřená dutina je zakryta. Obvod kmene v roce vyhlášení měřil 546 cm a výška stromu dosahovala 24 m (měření 1987), podle novějšího měření dosáhl obvod kmene 605 cm, zatímco koruna se snížila na 18 m (měření ~2006). Lípa je chráněna od 23. září 1987 pro svůj vzrůst a věk.

Reference

Externí odkazy 
 
 AOPK: Koterovská lípa
 GC1G2MG Koterovská lípa

Památné lípy velkolisté v Česku
Památné lípy v okrese Plzeň-město
Památné stromy v Plaské pahorkatině
Příroda v Plzni
Čarověník

Čarověník je chomáčovitá nebo metlovitá znetvořenina na stromech a keřích, která je tvořena hustěji nahloučenými větvičkami, často odlišného zabarvení, tvaru a uspořádání olistění (jehlic).

Netypický růst částí rostlin může být vyvolán onemocněním, která způsobují např. rez jedlová (Melampsorella caryophyllacearum), vřeckaté houby rodu kadeřavka (Taphrina), roztoči, viry a j. Pokud se tyto postižené části rostliny chorobě či škůdci neubrání, většinou hynou.

Čarověníky vzniklé mutacemi bývají životné, schopné vegetativního množení. Změny zapříčiněné tzv. pupenovými mutacemi jsou dědičné a je jim přisuzován velký význam v evoluci, i když se semeny množí spíše jen výjimečně.

Čarověníky lze množit a zachovávat roubováním, přičemž si zachovávají svůj zvláštní charakter. Vznikají tak zakrslé stromky podobné bonsajím, které však ani po vysazení do volné půdy nevyrostou do větších rozměrů. Jsou proto mimořádně vhodné do skalek a malých zahrad.

Díky hustější koruně (zvýšená vlhkost, horší přístup slunce a větru) a případně i typické primární nákaze jsou v některých případech náchylnější k různým onemocněním a je třeba je v případě viditelných problémů (nejčastěji schnoucí jehličí) chemicky či jinak ošetřovat. Většinou ale zvláštní péči nevyžadují. Nejčastější pěstitelskou chybou je pro daný druh nevyhovující pH půdy, který brání asimilaci živin.

V různých regionech byl tradičně čarověníkům přičítán magický charakter, přinášely tu štěstí, tu smůlu, věřilo se, že vznikají po zásahu stromu bleskem, což v ojedinělých případech může být i pravda.

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 
 galerie čarověníků + kniha 

Dendrologie
Sadovnictví
Zasaženo bleskem
Topol bílý v Lochotínské ulici

Topol bílý v Lochotínské ulici byl památný strom v Plzni. Mohutný topol bílý (Populus alba) stál samostatně nedaleko lochotínských luk na parcele č. 12690/1 jako součást uličního stromořadí u křižovatky Lochotínské s Kleisslovou ulicí v nadmořské výšce 305 m. Byl pravděpodobně pozůstatkem aleje topolů vysázené roku 1876 spolkem Jednota pro zakládání sadů a okrašlování města Plzně. Pokud byl topol vysazen spolu s alejí, pak jeho věk překročil 131 let, některé zdroje však uvádějí věk 210 let. Obvod jeho kmene měřil 385 cm, koruna byla široká 18 m a dosahoval do výšky 25 m (měření 1998). V listopadu 2006 byl změřen průměr kmene 122 cm a výška stromu 29 m.

Za chráněný přírodní výtvor byl topol vyhlášen 22. září 1987 vyhláškou Národního výboru města Plzně, chráněn byl pro svůj vzrůst a věk.

Pokácení stromu 
V říjnu 2006 AOPK ČR upozornila Odbor životního prostředí Magistrátu města Plzně na výskyt plodnic houby z rodu václavka (Armillaria spp.) na bázi kmene topolu a vyslovila podezření o možném rozsáhlém poškození kořenového systému. Na základě tohoto podezření objednalo město Plzeň znalecký posudek provozní bezpečnosti topolu.

Soudní znalec provedl 20. listopadu téhož roku místní šetření, při kterém konstatoval mechanické poškození paty kmene s projevy infekce. V koruně stromu nalezl patrné stopy infekce a stopy po dlouhodobě snížené fyziologické vitalitě, také označil poměry pro růst stromu na stanovišti za výrazně zhoršené v důsledku zhutnění půdního povrchu. Byl proveden přístrojový test metodou tahové zkoušky a to ve dvou směrech. Výsledek zkoušky ukázal významné zhoršení statických poměrů – ve směru kolmo na vozovku byla změřena pouze 66% odolnost proti zlomu a 44% odolnost proti vyvrácení, ačkoliv minimální požadovaná odolnost proti zlomu a vyvrácení ve všech směrech je 150 % (hodnota 100 % odpovídá odolání náporu větru o rychlosti 32,5 m·s−1). Zkoušky prokázaly podezření na rozsáhlé poškození kořenového systému při dřívějších výkopových pracích v chodníku následované houbovou infekcí. Protože stabilizace stromu obvodovým řezem nebyla možná, doporučil znalec pokácení stromu.

Na základě rozhodnutí MMP z 8. března 2007 byl topol 15. dubna 2007 pokácen a na místě zbyl pouze pařez. Město hodlá provést začištění, povrchovou úpravu a zastřešení pařezu včetně doplnění informační desky pro návštěvníky.

Stromy v okolí 
 Körnerův dub
 Kilometrovka

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 Torzo topolu v květnu 2010

Památné topoly v Plzeňském kraji
Památné topoly bílé
Zaniklé topoly v Česku
Památné stromy v okrese Plzeň-město
Památné stromy v Plaské pahorkatině
Příroda v Plzni
Stromy zaniklé v roce 2007
Lípy u Mže

Lípy u Mže (nebo též Lípy v Křimicích) jsou památné stromy v Plzni-Křimicích. Obě vzrostlé a mohutné lípy velkolisté (Tilia platyphyllos) rostou na pravém břehu původního koryta řeky Mže nedaleko restaurace U Mže. Jejich stáří je odhadováno mezi 180 až 260 lety, výška přesahuje 35 m a 33 m, měřený obvod kmene je 414 cm a 494 cm (měření 2001). Za památné stromy vyhlášeny 18. února 2002, chráněny jsou pro svůj vzrůst.

Externí odkazy
 

Památné lípy velkolisté v Česku
Památné lípy v okrese Plzeň-město
Památné stromy v Plaské pahorkatině
Příroda v Plzni
Duby u Velkého rybníka

Duby u Velkého rybníka jsou památné stromy v Plzni. Tři duby letní (Quercus robur) jsou zbytkem původního osázení hráze Velkého Boleveckého rybníka z 15. století. Největší z nich s obvodem kmene 710 cm dosahuje výšky 29 m (měření 2000). Dva menší duby stejné výšky 17 m mají měřené obvody kmene 570 cm a 460 cm (měření 1986). Za památné byly uznány vyhláškou Národního výboru města Plzně ze dne 22. září 1987, chráněny jsou pro svůj věk a vzrůst.

Největší z dubů má dva kmeny, z nichž jeden byl již zcela zničen a druhý je uvnitř celý dutý. Díky citlivému ošetření však strom přežívá.

Podle pověsti, zapsané v roce 1936, je pod největším dubem na hrázi Velkého rybníka je zakopán poklad. Jedná se však o strom, který byl již dříve pokácen.

Odkazy

Reference 

Památné duby letní v Plzeňském kraji
Památné duby v okrese Plzeň-město
Památné stromy v Plaské pahorkatině
Příroda v Plzni
Plzeň 1
Bolevec
Bible benátská

Bible benátská je první česká tištěná bible vydaná v zahraničí (v Benátkách) v roce 1506. Vyšla nákladem tří měšťanů Starého města pražského Jana Hlavasy, Václava Sovy a Buriana Lazara. Po obsahové stránce zahrnovala i 4. knihu Ezdrášovu. Byla tištěna českou bastardou a zdobilo ji celkem 103 ilustrací. Obsahuje také úvody do jednotlivých kapitol a konkordance biblických míst.

Její text se zakládal na české verzi Bible kutnohorské, ale přidává další novoty jak v pravopise, tak v české gramatice. Jako první česká bible udává délky samohlásek, a to buď čárkou, nebo zdvojením samohlásek. Hlavními změnami v gramatice je nahrazení imperfekta složeným préteritem, aorist byl ponechán jen ve zbytcích podobně jako v předcházejících biblích (tj. převážně u slovesa jíti). Jazykové novoty byly již tak silné, že vyprovokovaly značnou nelibost např. u Jednoty bratrské, která se později uchýlila k vlastnímu vydání Bible (Bible kralická). Nicméně sám Jan Blahoslav se o ní již vyjadřoval s úctou.

Bible benátská byla značně oblíbená a velmi se rozšířila, což byla jedna z příčin delší odmlky dalších tisků bible v českém jazyce.

Bible benátská je nejstarším tištěným exemplářem fondu Knihovny Evangelické teologické fakulty Univerzity Karlovy.

Reference

Externí odkazy 
 Popis Benátské bible na Knihopisu
 Digitální kopie Benátské Bible (exemplář Národní knihovny, sign. 54 S 818)

České překlady Bible
Bible pražská

Bible pražská je první česká a vůbec slovanská tištěná Bible. Byla vydána v roce 1488 v menším foliu na 602 listech. Na konci jsou připojeny rejstříky epištolních a evangelních čtení na neděle, středy a pátky (v postní době i na všední dny) a rejstřík svátečních čtení pro církevní rok.

Pražská bible začíná nově přeloženými prology sv. Jeronýma, jeho list Paulinovi rozdělený do 8 kapitol a kratší list biskupu Desideriovi coby předmluva k Pentateuchu. V závěru je připojena Modlitba Menašeho, navíc od klasického kánonu obsahuje i Druhou knihu Ezdrášovu (v běžném značení 3. knihu Ezdrášovu).

Textově se jedná o tzv. čtvrtou redakci staročeského překladu Bible, provedenou za vlády Vladislava Jagellonského. Z této redakce vyšly před Pražskou biblí Dlabačův Nový zákon, první, v Praze tištěný žaltář (1487), po Bibli pražské pak ještě – s malými úpravami – Bible kutnohorská, Bible benátská a další.

V Moravské zemské knihovně v Brně se nachází rukopis obsahující opis tisku Pražské bible. I když opis není zcela věrný, má odlišnou ortografii, někdy i slovosled nebo jednotlivá slova. Zdá se, že text byl písaři diktován. V rukopise jsou poměrně časté písařské chyby (např. na kazanie místo nakaženie, častěji gemu místo gmenu; důsledně píše mloviti místo mluviti). Důkazem, že předlohou byla Pražská Bible, může být i skutečnost, že žalm 63 je v rukopisu opsán ještě jednou po žalmu 64 (na f. 49r); v Pražské Bibli nedopatřením sazečů byl totiž vysázen dvakrát týž text na poslední stránce složky F a na první stránce složky G. Rubrikátor rukopisu si opakování žalmu povšimnul poznámkou: Iste psalmus habundat quia prius scripta est ... (Tento žalm přebývá, neboť byl napsán předtím...).

Městská knihovna v Praze má ve svém fondu jeden z prvotisků Pražské bible. Jeho dárcem byl podle lístku z Generálního katalogu důstojný pan K. Procházka v r. 1936, ale tato skutečnost není zatím přesvědčivě doložena.
Pražskou bibli poznamenala především ničivá povodeň v roce 2002, po které následovalo zmražení a rozsáhlé restaurování. Nyní je Pražská bible opět v dobrém stavu a je uložena v depozitáři Oddělení vzácných tisků, zrakům veřejnosti je vystavena výjimečně, naposledy při výstavě ke 120. výročí Městské knihovny v Praze v říjnu 2011.

Poznámky

Externí odkazy 
 Digitální kopie Pražské Bible
 Příběh Pražské bible

České překlady Bible
Inkunábule
Pojmenováno po Praze
Körnerův dub

Název Körnerův dub nese více památných stromů:

 Körnerův dub (Plzeň) – v zoologické zahradě v Plzni
 Körnerův dub (Dalovice) – v Dalovicích u Karlových Varů
Bulhary

Obec Bulhary (do roku 1949 Pulgary, německy Pulgram) se nachází cca 8 km východně od Mikulova. Vlastní osada byla založena někdy ve 12. století německými kolonisty, první písemná zpráva pochází z roku 1244 kdy patřila k panství Lednice. V okolí obce se nachází významné archeologické naleziště lovců mamutů. Žije zde  obyvatel, PSČ je 691 89. Jedná se o vinařskou obec v Mikulovské vinařské podoblasti (viniční tratě Nad sklepy, Doubrava, Na pískách, Panské, Podlesí, Zahrady).

Název 
Jméno vesnice bylo přeneseno ze jména hornorakouské vsi Pulgarn, odkud přišli její první obyvatelé. Od 17. století se v němčině užíval tvar Pulgram vzniklý hláskovým přesmykem. Do češtiny bylo jméno zprvu přejato jako Pulgaři (první doklad 1576) a Pulgary (v 19. století i Pulgarov). Teprve po druhé světové válce bylo jméno změněno (hláskovou obměnou) na Bulhary.

Historie 
První písemná zpráva pochází z roku 1244 kdy patřila k panství Lednice.

Obyvatelstvo

Struktura 
Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Pamětihodnosti 
 Původně pozdně gotický kostel sv. Jiljí z roku 1582 byl barokně upraven v roce 1769 podle plánů K. J. Hromádky. Barokní interiér s obrazem M. Kremserschmidta.
 Pozdně barokní vstupní brána hřbitova z konce 18. století a ze stejné doby zachovaná márnice ve tvaru vinařského sklepa.
 Milovický les – v okolí obce se rozkládá rozsáhlý lesní komplex s největší plochou teplomilných šípákových doubrav na Moravě se dvěma oborami (obora Klentnice – 400 ha, obora Bulhary – 1100 ha) pro chov trofejní jelení, daňčí a mufloní zvěře.
 v blízkosti obce se nachází kontroverzní vodní dílo Nové Mlýny
 asi 1 km jihovýchodně od obce se v lese na ostrožně obtékané rameny Dyje nachází Nejdecké hradiště – staroslovanské hradiště z 8.–10. století. V šíji jsou zachovány trojité valy.

Partnerské obce 

  Bodza, Slovensko

Galerie

Odkazy

Reference

Související články 
 Římskokatolická farnost Bulhary

Externí odkazy 
 
 
 
 podrobnosti o obci na stránkách regionu Slovácko

 
Vesnice v okrese Břeclav
Obce v okrese Břeclav
Sdružení obcí region LVA
Mikulovská vinařská podoblast
Sídla v Dolnomoravském úvalu
Sídla na Dyji
Sídla v CHKO Pálava
Bezručova alej

Bezručova alej je přímá, více než 6 km dlouhá lipová a kaštanová alej lemující silnici II/422 z Valtic do Lednice (okres Břeclav v Jihomoravském kraji). Vysázena byla v roce 1715 jako spojnice lichtenštejnských zámků Valtice a Lednice, přičemž přetínala zemskou hranici mezi Dolními Rakousy a Moravou. Později byla pojmenována podle básníka Petra Bezruče, který často do Valtic zajížděl jako turista a věnoval jim báseň Valčice. Alej je součástí Lednicko-valtického areálu a je zvláště chráněna jako evropsky významná lokalita coby stanoviště brouka páchníka hnědého (Osmoderma eremita).
Na začátku aleje se nachází pylon. Alej též vede přes hráz mezi Hlohoveckým a Prostředním rybníkem (součást Lednických rybníků).

Externí odkazy 
 
 Bezručova alej na webu Natura 2000
 Evropsky významná lokalita Bezručova alej na webu AOPK

Evropsky významné lokality v Jihomoravském kraji
Chráněná území v Dolnomoravském úvalu
Chráněná území v okrese Břeclav
Chráněné aleje v Jihomoravském kraji
Významné stromy v Česku
Památné lípy v okrese Břeclav
Památné stromy v Dolnomoravském úvalu
Památné stromy v okrese Břeclav
Lednicko-valtický areál
Aleje v okrese Břeclav
Památné stromy osobností
Objekty nazvané po Petru Bezručovi
Bible kutnohorská

Bible kutnohorská je druhou úplnou tištěnou českou biblí, která spolu se svou předchůdkyní, Biblí pražskou patří do tzv. čtvrté redakce staročeského překladu. Pochází z roku 1489, má v podstatě stejný text jako Bible pražská (celkem 606 listů + 6 listů rejstříků); navíc má však 116 dřevořezů.

Od Pražské bible se liší na některých místech i v pravopise (např. po souhláskách č, ř, š, ž a na začátku slov preferuje y na rozdíl od Pražské bible apod.).

Obsah Bible kutnohorské je totožný s obsahem Bible pražské. Na rozdíl od Bible pražské však obsahuje před knihou Tóbijáš tzv. Třetí knihu Ezdrášovu (v běžném značení 4. kniha Ezdrášova, ve skutečnosti to však je jen její poslední část tj. 15,1–16,78). Tento omyl je napraven již v následující Bibli benátské.

České překlady Bible
Inkunábule
Bible Severýnova

První a druhá Bible Severýnova jsou dvě česká vydání bible (tiskem celkem 4. a 5. vůbec) vzešlá z pražské tiskařské dílny Pavla Severýna z Kapí Hory.

1. Severýnova bible 
První celou bibli vydal tiskem Pavel Severýn v roce 1529. Byla to první bible tištěná nikoli bastardou, ale německým švabachem, což usnadnilo její tisk, neboť se již nemuselo odlévat zvláštní české písmo, ale mohlo se koupit již hotové v Německu. Je první z řady biblí, které vycházely cum gratia et privilegio Regiae Maiestatis, tj. s královským povolením.

Základem textu této bible je Bible benátská z roku 1506, stejně tak přejímá i její obsah, navíc má před evangelii srovnání evangelistů ve formě rejstříku a na varianty nadále upozorňuje na okraji textu. Z textu Benátské bible Severýn zrevidoval především biblický sloh a tradiční znění. Jeho opravy nejsou nijak převratné, avšak ve srovnání s ostatními předkralickými vydavateli jsou značné. Z Benátské bible přejal Severýn i text Nového zákona, neboť text Pražského Nového zákona z roku 1513 obsahoval změny, které pro Severýna byly nepřijatelné.

Výjimku tvoří jen text žaltáře, který se od předchozích tří tištěných biblí liší.

2. Severýnova bible 
V roce 1537 vydal Severýn bibli ještě jednou, opět po jazykové revizi. Tentokrát však revize byla důkladnější, radikálnější než při revizi textu Benátské bible při prvním vydání. Toto vydání opatřil novou kolekcí obrázků, které získal v Německu a vznikly pro německé vydání Lutherovy Bible, tištěné roku 1535 ve Wittenberku. Na rozdíl od svého prvního vydání neuvádí na okraji textu varianty, vypustil i jazykové archaismy a také poslední zbytky imperfekta v prologu Janova evangelia. Asi třetina jazykových oprav sleduje Optáta.

České překlady Bible
Bible norimberská

Bible norimberská je vedle starší Bible benátské dalším českým biblickým tiskem vydaným v zahraničí, tentokrát v německém Norimberku. Vyšla v roce 1540 ku potěšení národuom českého jazyka u Linharta Milchtalera nákladem Melichara Kobergera. Tato bible se v českých zemích velice rozšířila, podobně jako jiná česká biblická vydání Nového zákona, dokud tuto zahraniční produkci nezastavila konkurenční pražská Bible Melantrichova. 

Z hlediska biblického textu Norimberská bible jen přetiskla druhou Bibli Severýnovu, zavedeno bylo jen několik málo nepatrných pravopisných změn. 

Kromě této celé bible vyšlo v Norimberku v roce 1534 a znovu pak ještě 1538 nové vydání Plzeňského Nového zákona. První tisk vyšel nákladem Hektora Šefflera, norimberského měšťana. 

České překlady Bible
Kultura v Norimberku
Vzniklo 1540
Líh

Líh může označovat:
 Ethanol
 Methanol (dřevný líh)
 Denaturovaný líh
 lihoviny
 líh či líz – značka na kmeni živého stromu dříve používaná především pro tzv. hraniční stromy

Externí odkazy
Spojené provincie nizozemské

Spojené provincie nizozemské, oficiálně zvané Republika spojených nizozemských provincií (či Republika sedmi spojených provincií, nizozemsky: Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden), také označovaná jako Republika sedmi Nizozemských provincií, byly historickým státním útvarem na území dnešního Nizozemska, vzniklým dne 26. července 1581 a existujícím do 18. ledna 1795, kdy byla vyhlášena na Francii závislá Batávská republika.

Základem budoucích Spojených provincií nizozemských se stala Utrechtská unie v roce 1579. Jako samostatný stát se útvar konstituoval v roce 1581 po sesazení Filipa II. v severonizozemských provinciích. Jejich nezávislost byla až v roce 1609 uznána Španělskem a v roce 1648 definitivně potvrzena vestfálským mírem. Spojené provincie nizozemské byly konfederativní republikou v čele s místodržícím (stathouder). Ten byl vždy zvolen z potomků Viléma I. Oranžského a tedy z rodu Oranžsko-Nasavského, a to i přes to, že se jednalo o republiku (šlo tedy o „polomonarchii“). Za vlády Viléma IV., jenž byl generálním místodržitelem (Stadhouder-Generaal) všech provincií, byla v roce 1747 uzákoněna dědičná funkce místodržitele v rodu Oranžsko-Nasavském. Spojené provincie se tak staly oficiálně monarchií.

Podle nejvýznamnější země byly provincie též nazývány Holandsko nebo také Holandská republika. V roce 1795 byly Spojené provincie obsazeny francouzským vojskem a přeměněny v Batávskou republiku.

Uspořádání 

Jednalo se původně o konfederaci složenou ze sedmi provincií se značnou mírou nezávislosti, kterými byly Holandsko, Zeeland, Frísko, Groningen, Utrecht, Gelderland a Overijssel. Fakticky existovala ještě osmá provincie, jíž bylo Drenthe, ale to kvůli své velké chudobě nebylo zastoupeno v generálních stavech a neplatilo federální daně. Dále zde byla čtyři území pod přímou správou generálních stavů, zvaná Země generality. K těmto územím patřily Zeelandské Flandry, Stavovský Brabant, Stavovské Horní Geldry a Stavovské Zamází.

Konfederace nizozemských provincií se roku 1795 transformovala do unitární Batávské republiky.

Státní symbolika

Odkazy

Literatura 
 Dějiny Nizozemska – Han van der Horst, překl. Jana Pellarová, Petra Schürová; Nakladatelství Lidové noviny, 2005, edice: Dějiny států,

Související články 
 Nizozemská revoluce
 Utrechtská unie
 Dějiny Nizozemska
 Holandští místodržitelé
 Nizozemští místodržitelé
 Seznam představitelů Nizozemska

Externí odkazy 
 
 Klikací mapa Spojených provincií Nizozemských z roku 1773

Zaniklé státy Západní Evropy
Dějiny Nizozemska
Geografie Nizozemska
Státy a území vzniklé roku 1581
Státy a území zaniklé roku 1795
Teplota hoření

Teplota hoření je nejnižší teplota, při které látka, zahřívána za definovaných podmínek, vyvine tolik par, že jejich směs se vzduchem, po přiblížení iniciačního plamene, vzplane. Při této teplotě je rychlost vypařování nejméně tak velká jako rychlost hoření, což zajišťuje trvalý dostatek hořlavých par.

Stanovení teploty hoření je důležité pro charakterizování hořlavé kapaliny ve smyslu ČSN 65 0201.

Teplota hoření je vždy vyšší, než teplota vzplanutí. U nízkovroucích kapalin je tento rozdíl velmi malý, avšak se snižující se těkavostí narůstá. Za nízkovroucí kapalinu je považována taková látka, která má za „normálního tlaku“ (101 325 Pa) teplotu hoření nižší než 50 °C.

Související články 
 teplota vznícení
 teplota vzplanutí

Požární ochrana
Afonso de Albuquerque

Afonso de Albuquerque,  Alfonso de Albuquerque, zvaný Alfonso Veliký (1453 Alhandra u Lisabonu – 16. prosince 1515 pobřeží u Velha Goa, Indie) byl portugalský mořeplavec, conquistador a politik, později druhý guvernér Portugalské Indie. Dobyl Hormuz (1507, podruhé 1515), Gou (1510) a Malaku (1511), tím upevnil portugalskou koloniální hegemonii v Indickém oceánu.

Narodil se v přední portugalské šlechtické rodině. Byl vychován na dvoře krále Alfonsa V. Poté sloužil celkem deset let v severní Africe, zejména v Maroku, kde se mj. zúčastnil dobytí Tanžíru (1471).

Dobývání v Indickém oceánu 
Jeho jméno je spojováno s portugalskými výboji na východě, kde se jednalo o ovládnutí lukrativního obchodu s kořením, kontrolovaného dosud arabskými překupníky. Po relativně neúspěšné výpravě do Indie, kterou roku 1500 podnikl Pedro Álvares Cabral (utrpěl porážku u Kalikatu) se sám v roce 1502 účastnil druhé výpravy Vasco da Gamy do Indie, kde roku 1503 na kočínském pobřeží, které dobyl, založil první portugalskou pevnost v Asii a obchodní základnu v osadě Quilon, poté se vrátil s bohatou kořistí do Lisabonu. Při další výpravě do Indie, které velel Tristão da Cunha se v roce 1506 s části loďstva odpojil od jeho výpravy a cestou opevnil ostrov Sokotra na východním africkém pobřeží s úmyslem blokovat výjezd z Rudého moře a tím i arabský obchod s Indií. V roce 1507 obsadil a dobyl Hormuz v ústí Perského zálivu. Roku 1508 přistál v Indii, kde měl vystřídat jako guvernér Francisco de Almeidu (aniž by jako on nesl titul místokrále). Do úřadu však mohl nastoupit až v roce 1509, protože nedůvěřivý Almeida ho napřed vzal do zajetí. K jeho prvním významným činům patřilo dobytí Goi v březnu a listopadu 1510, která byla do té doby ovládána muslimskými vládci. Po tomto vítězství byla portugalská vláda v Indii hinduistickými panovníky všeobecně uznána. Rozhodl se v Goi vybudovat námořní základnu, hlavní město se sídlem guvernéra, středisko obchodu s kořením a také dovozem koní z Persie pro vládce okolních indických států.

Další výpravy podnikl do Malajsie, kde mezi červencem a srpnem 1511 dobyl Malaku. Roku 1513 plul do Rudého moře, kde jako první Evropan projel úžinou Bab-al-Mandab, ztroskotal však při pokusu dobyt Aden. O dva roky později obsadil podruhé Hormuz, který byl opevněn a stal se až do roku 1622 jednou z hlavních portugalských základen v Asii. Během návratu do Indie se dověděl o svém sesazení z úřadu guvernéra. Zemřel 16. prosince 1515 na lodi při pobřeží nedaleko města Velha Goa.

Jeho význam pro portugalskou koloniální říši spočívá v jeho přesvědčení, že toto rozsáhlé území nelze bránit a udržet jen pomocí opevněných základen. Vsadil na flexibilní námořní flotilu, jež by byla schopna postavit se během krátké doby protivníkům kdekoliv v Indickém oceánu.

Dílo 
 Cartas de Dom A. d'A. Lisabon 1884.

Reference

Literatura 
 R. Bouvier: Albuquerque. Paříž 1932.

Související články 
 Portugalská Indie
 Dějiny Portugalska

Externí odkazy 
 
 
 Životopis na Britannica.com

Portugalští mořeplavci
Portugalští admirálové
Portugalští cestovatelé
Narození v roce 1453
Úmrtí v roce 1515
Úmrtí 16. prosince
Muži
Sutomore

Sutomore je malé pobřežní město v Černé Hoře. Administrativně je součástí opštiny Bar.
Má kolem 3000 obyvatel. Dříve se na jeho území nalézala rybářská vesnice Spič.

Podmínky 
Sutomore leží v severní části malého Barského zálivu. Terén přímo v centru je téměř rovný, vysoké hory se zdvihají o několik set metrů dále od města. Těm dominuje zejména vrchol Sutorman (805 m). Právě vysoké hory chrání Sutomore od nepříznivých klimatických vlivů z vnitrozemí. V okolí městečka je bujná středomořská vegetace, zejména přízemní trnité keře a cypřiše.

Zajímavosti a turismus 
Sutomore je jedním z hlavních turistických cílů na východním pobřeží Jaderského moře. Známá a oblíbená je zejména hlavní, oblázková pláž, která lemuje pobřežní promenádu v centru. Je 1 300 metrů dlouhá a na jihu ji zakončuje poloostrov Ratac s benediktinským klášterem Panny Marie Ratacké, který byl postaven v 11. století, avšak v 16. století jej vyplenili Turci a za 2. sv. války byl přebudován na pevnost. Další starou církevní památkou je kostel sv. Tekly pocházející již z 8. století. Byl však mnohokrát přestavován a jeho současný vzhled je z 19. století. Jeho hlavní zajímavostí je dvojí oltář jak pro pravoslavné, tak pro katolíky.Ve městě se také nacházejí zbytky turecké pevnosti Tabija. Během léta je v Sutomore dva až třikrát více turistů než místních obyvatel.

Okolí 
Pod svahem kopce Haj Nehaj (232 m) se nachází jakási okrajová čtvrť Zagrađe a vesnice Haj Nehaj. Na vrcholu samotného kopce se nachází stejnojmenná pevnost, kterou postavili Benátčané a později opevnili Turci. Její součástí je kostel sv. Demetria. Pevnost tvoří kromě zřetelného opevnění většinou jen ruiny, ale právě malý kostel byl v létě 2007 zčásti restaurován. Cesta na vrchol je značená červeným kroužkem s bílým středem, neudržovaná, ale celkem zřetelná a schůdná. Z vrcholu je krásný pohled na pobřeží a hory, zajímavé je také řazení cypřišů do různých obrazců.

Prostor ke koupání za hranicemi města nabízí zejména pláž Maljevik, Štrbina a Zaljiv galeba. Na rozdíl od přeplněné hlavní pláže je zde relativně klid. I na těchto plážích je občerstvení a malý bar. Zajímavým místem, cca 5 km na sever, je Královnina pláž (Kraljičina plaža), původně oblíbené místo jugoslávské královny Marije Karađorđević. Je dostupná pouze z moře, ze Sutomore a Petrovace sem jezdí výletní lodi. Písečná pláž je rozdělena na dvě části, volnou a s placenými místy na ležení s barem.

Doprava 
Město je dostupné po známé Jadranské magistrále, která lemuje celé bývalé jugoslávské pobřeží. Obec leží také na hlavním železničním tahu, který Sutomore spojuje jak s Barem a Podgoricou, tak i s Bělehradem. Staví zde všechny osobní vlaky i rychlíky, kterými mimochodem přijíždí většina turistů. Lodní doprava je možná v sousedním přístavu Bar. V letním období jezdí malé výletní lodi z Baru přes Sutomore do Petrovace a Budvy.

Odkazy

Externí odkazy 
 
 Mapa, jízdní řády

Města v Černé Hoře
Christijan Albers

Christijan Albers (16. duben 1979 Eindhoven, Nizozemsko ) je nizozemský automobilový závodník, bývalý pilot formule 1.

Biografie 

Christijan začínal na motokárách v jeho rodném Holandsku již v útlém věku a to mu vydrželo až do roku 1997, kdy se stal mistrem Holandska . Jeho kroky směřovaly do Formule Ford a v tom samém roce získal titul Mistra Belgie i Holandska. Pro rok 1998 si vybral německý šampionát formule 3 do týmu Van Amersfoort Racing a s vozem Dallara F398 Opel dvakrát zvítězil a to mu vyneslo konečné 5 místo se ziskem 120 bodů. Pro následující rok si vybral tým Opel Team Bertrand Schäfer a s novým modelem vozu Dallara získal titul německého šampióna, když dokázal zvítězit v 6 závodech. Ten rok si dojel i pro druhé místo ve vytrvalostním závodě ve Spa.

Rok 2000 je velkým zklamáním a jeho působení ve Formuli 3000 v týmu European Arrows Lola T99/50 Zytek nepřináší zisk bodů a plánovaný přestup do Formule 1. Proto pro následující 4 roky opouští formulové vozy a soustředí se jen na sérii cestovních vozů DTM. V roce 2001 získává místo testovacího jezdce Minardi a konečně v roce 2005 vytoužené místo ve Formuli 1.

V roce 2006 pak přestoupil do týmu Midland (později odkoupen holandskou společností a přejmenován na Spyker). Ale k dispozici měl opět velmi nekonkurenční auto tak žádný lepší výsledek nemohl očekávat. U týmu zůstává i v sezóně 2007. Na začátku července 2007 byl z týmu vyhozen, kvůli nedostatku sponzorských peněz pro tým. V Evropské Grand Prix ho nahradil Markus Winkelhock, ale od dalšího závodu v Maďarsku místo něj ve voze Spyker jezdil Sakon Jamamoto.

Tituly 
 1997 Mistr Nizozemska( motokáry ICA 100cc)
 1997 Mistr Nizozemska (Formule Ford)
 1997 Mistr Belgie (Formule Ford)
 1999 Mistr Německa (Formule 3)

Kompletní výsledky ve formuli 1

Výsledky z ostatních kategorií automobilového sportu

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální stránky

Nizozemští piloti F1
Piloti DTM
Piloti F1 stáje Midland
Piloti F1 stáje Minardi
Piloti F1 stáje Spyker
Narození v roce 1979
Narození 16. dubna
Žijící lidé
Muži
Mistři Nizozemska
Narození v Eindhovenu
Josef Nešvera

Josef Nešvera (24. října 1842 Praskolesy – 12. dubna 1914 Olomouc) byl český varhaník a hudební skladatel.

Život 

Hudební základy získal u svého otce, Františka Nešvery, který byl učitelem a varhaníkem. V Praze vystudoval střední školu a učitelský ústav. Vedle toho byl ve hře na klavír a varhany soukromým žákem ředitele Varhanické škole v Praze Josefa Krejčího. Skladbu a hudební teorii se učil u Josefa Förstera a Františka Blažka. Po absolvování školy byl krátce učitelem v Litni a v Hořovicích.

V roce 1868 se vzdal učitelského povolání a stal se ředitelem kůru v kostele svatého Jakuba v Berouně. V Berouně spolupracoval s housistou Václavem Koptou, se kterým koncertoval v českých městech. Spřátelil se i s Bedřichem Smetanou. V Berouně také vznikly jeho první skladby.

V roce 1878 byl jmenován ředitelem kůru katedrály sv. Ducha v Hradci Králové a učitelem zpěvu v biskupském semináři. V roce 1878 přesídlil do Olomouce, kde vystřídal Pavla Křížkovského ve funkci ředitele kůru katedrály svatého Václava. Byl členem římské akademie pro vědu a umění „Arkadie“. Roku 1912 se stal dopisujícím členem IV. třídy české akademie věd a umění. Byl nositelem rytířského kříže řádu Františka Josefa, či papežského záslužného kříže. V Olomouci je po něm pojmenovaná ulice.

Dílo 
Složil mnoho klavírních či varhanních skladeb. Dále je autorem melodramat, skladeb pro housle, violu nebo violoncello, písní pro jeden hlas aj. Těžištěm jeho díla je však chrámová hudba. Napsal několik desítek mší, 5 requiem a mnoho drobnějších duchovních skladeb. Živé jsou např. České pašije op. 15. Vrcholným Nešverovým dílem je oratorium De profundis (žalm 129) op. 49, které bylo uvedeno i v Brně, Vídni a na Bridlingtonském festivalu v Londýně.

Napsal též opery Bratránek (1882, libreto Antonín Koukl), Perdita (1892–93), Lesní vzduch (1896), Černokněžník (Radhošť, 1903–1905) a Meerweib.

Reference

Literatura 
 PELUNĚK, Lukáš. Josef Nešvera - osobnost hudebního světa mezi středními Čechami a střední Moravou: * 24. října 1842, Praskolesy - † 12. dubna 1914, Olomouc. In: Střední Morava : vlastivědná revue / Roč. 20, č. 37 (2014), s. 117-120.
 Československý hudební slovník osob a institucí II. (M–Ž), 1965, Státní hudební vydavatelství, Praha, s. 172.

Externí odkazy 
 
 
 mesto-horovice.cz
 Encyklopedie města Brna
 kalendarium
 výpis některých děl

Čeští hudební skladatelé
Narození v roce 1842
Úmrtí v roce 1914
Muži
Úmrtí 12. dubna
Narození 24. října
Nositelé Řádu Františka Josefa
Narození v Praskolesích
Červený trpaslík (rozcestník)

Červený trpaslík může znamenat:
 Červený trpaslík – druh hvězdy
 Červený trpaslík (seriál) – televizní seriál 
 Červený trpaslík (vesmírná loď) – loď ze seriálu Červený trpaslík
Chráněná krajinná oblast Moravský kras

Chráněná krajinná oblast Moravský kras pokrývá nejcennější části Moravského krasu a byla vyhlášena v roce 1956. Celková výměra chráněné krajinné oblasti je 96,82 km². Je tvořena vápenci středního devonu až spodního karbonu táhnoucí se v severojižním směru mezi Sloupem a Brnem na vzdálenost 25 km. Pro tento krajinný celek jsou typické krasové plošiny se závrty, hluboké žleby se soutěskami, ponory a vývěry vodních toků, propasti a množství jeskyní.

V roce 2019 byla chráněná krajinná oblast vyhlášena znova. Při této příležitosti byla rozloha CHKO rozšířena z 91 km² na 96,82 km².

V roce 2004 byl na seznam mokřadů chráněných Ramsarskou úmluvou zapsán podzemní tok Punkvy (1571 ha).

V Moravském krasu jsou pestře zastoupena i vzácná rostlinná a živočišná společenstva a mnohé jeskyně jsou důležitými archeologickými lokalitami.

V roce 2016 bylo na území chráněné krajinné oblasti pozorováno úspěšné zahnízdění a vyvedení mláďat sokola stěhovavého. Tento druh se tak do lokality navrátil po 50 letech.

Z 27 druhů netopýrů žijících na území ČR byl u 24 potvrzen výskyt na území chráněné krajinné oblasti  Moravský kras.

Reference

Související články 
 Moravský kras
 Karsologie
 Speleologie

Externí odkazy 
 
 Správa CHKO Moravský kras
 Správa jeskyní Moravského krasu

 
Moravský kras
Chráněná území v okrese Brno-venkov
Chráněná území v okrese Blansko
Chráněná území v okrese Brno-město
 
Chráněná území vyhlášená roku 1956
Moravský kras
Svatý Tomáš

Pojem Svatý Tomáš primárně označuje světce, nejčastěji apoštola Tomáše. Svatých Tomášů je však více a navíc podle těchto světců byly později pojmenovány různé instituce či geografické entity.

Svatí 
Nejčastěji:
 sv. Tomáš – jeden z Kristových účedníků
 sv. Tomáš Akvinský – dominikán a teolog
 sv. Tomáš Becket – arcibiskup canterburský a mučedník, znám též jako sv. Tomáš z Canterbury
 sv. Tomáš z Villanovy (1486–1555) – augustinián, arcibiskup ve Valencii
 sv. Thomas More – anglický lord kancléř a mučedník
 sv. Tomáš Cantelupe – biskup a rektor oxfordské university ze 13. století

Další:
 sv. Tomáš Dangi
 sv. Tomáš de Cora Placidi
 sv. Tomáš de Villa Nova
 sv. Tomáš Đinh Viet Du
 sv. Tomáš Garnet
 sv. Tomáš Khuông
 sv. Tomáš Koteda Kiuni
 sv. Tomáš Kozaki
 sv. Tomáš Nguyen Văn De
 sv. Tomáš Pilchard
 sv. Tomáš Shen Jihe
 sv. Tomáš Son Cha-son
 sv. Tomáš Toán
 sv. Tomáš Trân Văn Thien
 sv. Tomáš, voják

Zeměpisné názvy 
 Svatý Tomáš a Princův ostrov – ostrovní stát v Africe v Guinejském zálivu.
 Svatý Tomáš (ostrov) – nejdůležitější ostrov tohoto státu
 Svatý Tomáš (Bulharsko) – ostrov u Primorska v Bulharsku
 Svatý Tomáš (Panenské ostrovy) – ostrov v souostroví Americké Panenské ostrovy
 Svatý Tomáš (Přední Výtoň) – osada v okrese Český Krumlov
 Svatý Tomáš (zámek) – lovecký zámeček ve vsi Svatý Tomáš
 Svatý Tomáš (přírodní památka) – přírodní památka v okrese Český Krumlov

Ostatní 
 Hotel Svatý Tomáš

Související rozcestníky 
 kostel svatého Tomáše