Arnošt Lustig

Arnošt Lustig (21. prosince 1926 Praha-Libeň – 26. února 2011 Praha) byl český židovský spisovatel a publicista světového významu, autor celé řady děl s tématem holokaustu.

Životopis 
Pocházel z rodiny malého obchodníka. Narodil se v Praze-Libni, kde s rodiči a sestrou Hanou bydlel na Královské třídě č. p. 428 (dnes Sokolovská ulice) a po čase na Královské č. p. 137. Zde také vychodil obecnou školu a začal studovat na reálce, ze které však byl roku 1941 z rasových důvodů vyloučen (jako Žid), poté se vyučil krejčím. 13. listopadu 1942 byl poslán do Terezína; později poznal i další koncentrační tábory, Osvětim a Buchenwald. V dubnu 1945 jako zázrakem uprchl z transportu smrti (z Buchenwaldu do Dachau) a ukrýval se až do konce války v Praze. Holokaust přežila jen jeho matka a sestra, po příjezdu do Osvětimi v roce 1944 šel otec rovnou do plynu, protože měl brýle a bylo mu 52 let. Lustigova díla se už od prvních povídkových souborů zabývají právě tematikou Židů a druhé světové války. Po válce se oženil s Věrou Weislitzovou (1927–2009), která je autorkou básnické sbírky Dcera Olgy a Lea a knihy povídek Pes z Klagenfurtu.

Od roku 1946 studoval na Vysoké škole politické a sociální, začal také přispívat do novin a časopisů. Roku 1948 odjel do Izraele jako zpravodaj Lidových novin v izraelsko-arabské válce, po návratu pracoval jako redaktor Čs. rozhlasu, kde se velmi spřátelil s F. R. Krausem a stal se jeho žákem. Poté byl vedoucím kulturní rubriky týdeníku Mladý svět, byl i scenáristou Čs. filmu (Barrandov): napsal mj. scénář podle své novely Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou.

V průběhu padesátých a šedesátých let vystřídal několik zaměstnání. Byl členem Komunistické strany Československa.

V srpnu 1968 trávil Arnošt Lustig se svou rodinou a dalšími novináři a umělci dovolenou v Itálii. Zde se ráno 22. srpna dozvěděl o invazi vojsk Varšavské smlouvy v Československu. Do Prahy se už s manželkou a dětmi nevrátili. Nejdříve odjeli do Jugoslávie, kde působil v záhřebském filmovém studiu, poté žili v Izraeli, v roce 1970 se nakonec usadili v USA, kde Lustig od roku 1973 přednášel film, literaturu a scenáristiku na Americké univerzitě ve Washingtonu. V roce 1978 byl na washingtonské American University jmenován profesorem. Po návratu do Prahy se v roce 1990 stal čestným presidentem nově založené Společnosti Franze Kafky. V roce 1995 se stal šéfredaktorem české verze časopisu Playboy.

V sobotu 26. února 2011 zemřel v Praze na rakovinu.

Odkaz 
K prvnímu výročí spisovatelova úmrtí v roce 2012 byla Česko-izraelskou smíšenou obchodní komorou zřízena Cena Arnošta Lustiga. Oceněnými se stávají osobnosti, které v sobě spojují vlastnosti jako jsou „odvaha a statečnost, lidskost a spravedlnost“.

Dílo 

Jeho tvorba málokdy vybočila z tématu holokaustu. Jeho knihy náleží k tzv. druhé vlně válečné prózy, tj. válečná próza z 50. a 60. let. Autoři druhé vlny se spíše soustředili na psychiku a vztah jedince k době než na události v širších souvislostech, na rozdíl od faktograficky zaměřených autorů vlny první.

Rysy jeho tvorby: vychází z drastických zkušeností hlavně z koncentračních táborů (vydává osobní zpověď). Chtěl tímto způsobem své dceři vylíčit tuto dobu. Zachycuje osudy mladých dívek, žen a starých lidí (jsou nejvíce zranitelní, protože jsou bezbranní). Všechny události představuje tak, jako by byly každodenní. Příběhy jsou buď povídky nebo novely a první vznikaly už v 1. pol. 50. let. Své příběhy neustále přepracovává. Již od svých prvních próz, soustředěných v povídkových sbírkách Noc a naděje a Démanty noci píše Lustig příběhy, v jejichž centru stojí obyčejné, zdánlivě nehrdinské lidské charaktery konfrontované s mezní životní situací v koncentračních táborech. Válečnou tematiku neopouští ani ve svých rozsáhlejších, psychologicky laděných textech Můj známý Vili Feld a Dita Saxová. Ve svých prózách i s odstupem padesáti let hledá Lustig smysl lidství a podstatu lidského bytí. Pro jeho prózy, poznamenané zkušenostmi s nacistickou genocidou, je charakteristická věcnost podání a střízlivá dramatičnost.

 Noc a naděje, 1957 – sb. povídek, 7 povídek inspirovaných vlastními zážitky autora v terezínském ghettu
 Démanty noci, 1958 – sb. povídek, obsahuje povídku Tma nemá stín, která byla podle scénáře, na kterém se A. L. rovněž podílel, v režii Jana Němce roku 1964 zfilmována a patří ke klenotům české kinematografie, Kniha povídek a novel Démanty noci byla vydána poprvé v nakladatelství Mladá fronta v roce 1958. V češtině a četných překladech pak vyšla ve světě ještě několikrát. Spolu s románem Dita Saxová patří nejen k vrcholům Lustigovy tvorby, ale také do zlatého fondu poválečné literatury.
 Ulice ztracených bratří, 1959 – sb. povídek
 Můj známý Vili Feld, 1961 – novela, příběh člověka, který si obratně získává prospěch v Němci obsazené Praze i v prostředí koncentračního tábora (po válce pak deziluze a pocit zbytečnosti)
 První stanice štěstí, 1961 – povídky s poněkud socialistickým nádechem
 Dita Saxová, 1962 – novela, o dívce, která se vrací z koncentráku a není pro své otřesné zážitky schopná navázat normální život; kvůli nejistotě v poválečném světě nakonec odjíždí do Švýcarska a páchá sebevraždu
 Noc a den, 1962 – přepracovaný soubor již dříve vydaných povídek
 Transport z ráje, 1962
 Nikoho neponížíš, 1963 – sb. 4 povídek z prostředí protektorátu a Květnové revoluce
 Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou, 1964 – novela podle skutečné události z roku 1943 v Itálii (Tehdy Němci na Sicílii zajali bohaté židovské podnikatele s americkými pasy, pod záminkami z nich vymámí jejich peníze a ožebračí je, pak je pošlou s mladou tanečnicí Kateřinou do plynu. Ta si to jako jediná uvědomí, vytrhne dozorci pistoli a zastřelí ho, i když ví, že vzpoura je marná.)
 Vlny v řece, 1964 – souborné vydání několika jeho předchozích prací
 Bílé břízy na podzim, 1966; přepracováno jako Bílé břízy, 2008
 Propast: Román, 1966 – vojín spadne do propasti a smrtelně se zraní, bilancuje svůj život
 Hořká vůně mandlí, 1968 – povídky, osudy jedné z mnoha židovských rodin zasažených holokaustem, tematikou jsou koncentrační tábory, válka a její následky
 Miláček, 1968 – román, zde zúročil zkušenost z izraelsko-arabského konfliktu, milostný příběh odehrávající se v obleženém Jeruzalémě, očima novináře Danyho Polnauera je sledován milostný příběh z první izraelsko-arabské války. Většina vydaných nákladů byla zničena. Nové doplněné vydání 2009.
 Nemilovaná: Z deníku sedmnáctileté Perly Sch., 1979 – novela, příběh prostitutky v terezínském ghettu stylizovaný jako její deník;
 Král promluvil, neřekl nic, 1990 – román, návrat k postavě Viliho Felda z románu Můj známý Vili Feld
 Tma nemá stín, 1991
 Velká trojka, 1991 – Arnošt Lustig, Josef Škvorecký, Milan Kundera
 Trilogie o osudech tří židovských žen:
 Colette: Dívka z Antverp, 1992
 Tanga: Dívka z Hamburku, 1992
 Lea: Dívka z Leeuwardenu, 2000
 Dům vrácené ozvěny, 1994
 Dívka s jizvou, 1995
 Kamarádi, 1995 – přibližuje život party židovských mladíků v Praze
 Modrý den, 1995
 Porgess, 1995
 Neslušné sny, 1997
 Oheň na vodě: Povídky, 1998
 Dobrý den, pane Lustig: Myšlenky o životě, 1999
 Krásné zelené oči, 2000
 Odpovědi: Rozhovory s Harry Jamesem Cargassem a Michalem Bauerem, 2000
 Eseje: Vybrané texty z let 1965–2000, 2001
 3x18 (portréty a postřehy), 2002 – autobiografie (spoluautor František Cinger)
 Zasvěcení, 2002
 Esence, 2004 – sbírka citátů
 O literatuře, 2006 – úvaha o literatuře a sbírka povídek (česky, německy, anglicky, francouzsky)
 O ženách, 2008 – úvaha o ženách (spoluautorka Markéta Mališová)
 Zloděj Kufrů, 2008 – román o lásce náctiletých – Ludvíčka Adlera a Markétky Fischerové v Terezíně
 Láska tělo a smrt, 2009 – dvě povídky (autorka druhé je Michaela Kabátová)
 Zpověď, 2009 – esence vzpomínek a úvah o životě
 Láska a tělo, 2009 – román milostných vyznání a esejistických podobenství o smyslu života
 Okamžiky s Otou Pavlem, 2010
 O spisovatelích, 2010 (spoluautorka Markéta Mališová)
 Případ Marie Navarové, 2010 – poslední román autora; jak zasáhla smrt Heidricha osud náhodné ženy
 O ženách, 2011, nakladatel Aleš Čeněk, 177 stran, spoluautorka Mališová Markéta

Mnohé z Lustigových prací se dočkaly televizních a filmových adaptací.

Po Lustigově emigraci uschoval některé jeho rukopisy spisovatel Ota Pavel tím, že je zazdil na chatě.

O svém životě a díle hovořil v knižním rozhovoru s Karlem Hvížďalou Tachles, Lustig (2011, Mladá fronta)

Vedle své literární tvorby také spolupracoval s českým sklářem Janem Huňátem a podílel se tak na tvorbě designu otisku své dlaně v křišťálovém skle – Křišťálovém doteku.

Ocenění 
 1967: Státní cena za literaturu – za televizní inscenaci románu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou
 1996: Cena Karla Čapka
 2000: medaile Za zásluhy  1. stupeň
 2003: Nominace na Pulitzerovu cenu
 2006: Čestné občanství MČ Prahy 2 uděleno 3. května
 2008: Udělena Cena Franze Kafky
 2009: Nominace na Mezinárodní Man Bookerovu cenu – za dlouhodobý přínos světové literatuře v angličtině

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Profil na stránkách Festivalu spisovatelů Praha
 Česká televize – Třináctá komnata Arnošta Lustiga
 Zemřel Arnošt Lustig
 
 

 
Židovští spisovatelé
Čeští romanopisci
Čeští spisovatelé 20. století
Čeští exiloví spisovatelé
Čeští političtí spisovatelé
Čeští emigranti a exulanti
Čeští novináři
Čeští vědci v zahraničí
Čeští spisovatelé 21. století
Čeští Židé
Členové KSČ
Vězni koncentračního tábora Terezín
Přeživší holokaustu
Nositelé medaile Za zásluhy (Česko)
Nositelé Ceny Franze Kafky
Nositelé Ceny Karla Čapka
Nositelé medaile Artis Bohemiae Amicis
Čestní občané Prahy 2
Narození 21. prosince
Narození v roce 1926
Narození v Libni
Úmrtí 26. února
Úmrtí v roce 2011
Úmrtí v Praze
Pohřbení na Novém židovském hřbitově na Olšanech
Zemřelí na nádorová onemocnění
Muži