alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Aquila

Astronomia: Nom llatí de la constel·lació de l'Àguila, una de les 88 constel·lacions modernes.
 Geografia: 
 L'Aquila, municipi italià, capital de la regió dels Abruços.
 Província de L'Aquila, província italiana de la regió dels Abruços.
 Iconografia de l'antiga Roma: Nom llatí de l'àguila, símbol de les legions romanes.
 Zoologia: Aquila, un dels gèneres en què es classifiquen les àguiles.
Fugloy

Fugloy (Illa dels ocells) és la més oriental de les illes Fèroe situada al nord-est de l'arxipèlag, la més petita d'entre les Illes del Nord (regió de les Fèroe). Amb una àrea d'11,0 km², és muntanyosa, amb tres pics notables: Mikla (420 m), Klubbin (620 m) i Norðberg (549 m). Uns penya-segats de 448 m marquen la costa est.

Té dos poblets: Kirkja a la costa sud i Hattarvík a l'est, totalitzant una població de 38 habitants (2020). Fugloy forma part del grup d'illes anomenades Útoyggjar (illes exteriors o perifèriques en feroès), que tenen en comú la mala comunicació amb la resta d'illes i escassa població.

Referències

Vegeu també 
 Llista de fiords de les Illes Fèroe

Enllaços externs 
 Faroeislands.dk: Hattarvík (informació i fotografies; en feroès, anglès o danès)
 Faroeislands.dk: Kirkja informació i fotografies; en feroès, anglès o danès)

Illes de les Fèroe
Carolina del Sud

Carolina del Sud és un estat dels Estats Units d'Amèrica, situat al sud-est del país. La província de Carolina del Sud, provinent de la divisió de la província de Carolina el 1712, i que es va assentar des de les Bermudes el 1670, va ser una de les tretze colònies que es va revoltar contra els britànics durant la Revolució americana. El nom de Carolina es va donar en honor del rei Carles I d'Anglaterra. L'any 2000, la població de l'estat era de 4.012.012 d'habitants.

Població 

Segons el cens dels EUA del 2000, hi havia censats a l'estat 28.226 amerindis nord-americans (0,5%). Pel que fa a les tribus, les principals són els cherokees (7.893), catawba (1.401), tribus de l'est (1.261), lumbee (1.178), choctaw (340) i creek (278).

Referències

Vegeu també 
 Bandera de Carolina del Sud
 Segell de Carolina del Sud
 Springdale (Comtat de Lexington)
Palm Pilot

Palm Pilot era el nom original donat als primers models d'ordinadors de butxaca fabricats per Palm, Inc. (quan era una filial de US Robotic o 3Com). Els models recents dels ordinadors de butxaca fabricats per PalmOne no s'anomenen Pilot a causa de plets de violació de nom causats pel Bolígraf Pilot la Corporació, però "Palm Pilot", o simplement "Palm", són termes que s'han introduït com a sinònims d'ordinador de butxaca, sense tenir en compte la marca.

Els inventors originals del Palm Pilot eren Jeff Hawkins, Donna Dubinsky, i Ed Colligan, que van fundar Palm, Inc.. Es diu que Hawkins va portar un bloc de fusta, de la mida del Palm a la seva butxaca durant una setmana, abans de començar el seu desenvolupament.

Com que Palm, Inc. era una filial de 3Com, els fundadors es van decebre perquè no tenien prou control sobre el producte de Palm. Com a resultat, es van separar de Palm i van fundar Handspring el juny de 1998, que va produir el Handspring Visor, un clon del Palm Pilot que utilitzava una versió modificada del sistema operatiu Palm_OS. Handspring es va fusionar altra vegada amb Palm per formar PalmOne el 2003.

Els palm pilots inicialment feien servir els populars processadors Motorola Dragonball, un derivat del Motorola 68000. Els més nous, igual que molts altres ordinadors de butxaca, cursa que utilitza una variació de l'arquitectura d'Advanced RISC Machines (normalment referida per la marca Intel Xscale). ARM és una classe de microprocessadors RISC molt utilitzats en dispositius mòbils i sistemes integrats, i el seu disseny estava molt influït per una CPU dels anys 1970 i 1980, la MOS Technology 6502.

Sembla que els Palm Pilots s'estan començant a fusionar amb els smartphones, o ordinadors de butxaca amb telèfon inclòs. El Treo 650 és l'última oferta que combina un Palm Pilot amb un Telèfon mòbil, correu electrònic, SMS, i missatgeria instantània. Es preveu que els Palm Pilots com a dispositius sense telèfon vagin sent substituïts pels Palm Pilots multi-funció com el Treo 650 a mesura que aquests baixin de preu.

Vegeu també 
 Informàtica de butxaca

Palm OS
Pen computing
Ordinadors de butxaca
Palm

Tecnologia:
 Palm Pilot, nom donat als primers models d'ordinadors de butxaca fabricats per Palm, Inc.
 Ordinador de butxaca, per extensió als primers ordinadors desenvolupats per Palm, Inc.
 Palm OS, sistema operatiu fet per PalmSource, Inc. per a ordinadors de butxaca (PDAs).
 Palm TX, ordinador de butxaca creada per Palm, Inc i llançada al mercat l'octubre del 2005.
 Palm Pre, smartphone amb pantalla tàctil dissenyat i comercialitzat per Palm, Inc.
 Biografies:
 Kerstin Palm (Malmö, 1946), tiradora especialitzada en la lluita amb floret.
 Torsten Palm, pilot de curses automobilístiques suec que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.
 Toponímia:
 Palm Bay, població dels Estats Units a l'estat de Florida.
 Palm Beach Gardens, població dels Estats Units a l'estat de Florida.
 Palm Beach Shores, població dels Estats Units a l'estat de Florida.
 Palm City, concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida.
 Palm Coast, població dels Estats Units a l'estat de Florida.
 Palm Desert, població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia.
 Palm Harbor, concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida.
 Palm Islands, tres illes artificials a la ciutat de Dubai als Emirats Àrabs Units.
 Palm River-Clair Mel, concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida.
 Palm Shores, població dels Estats Units a l'estat de Florida.
 Palm Springs, diversos indrets
 Palm Valley (Florida), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida.
 North Palm Beach, població dels Estats Units a l'estat de Florida.
 Royal Palm Beach, població dels Estats Units a l'estat de Florida 
 South Palm Beach, població dels Estats Units a l'estat de Florida.
 West Palm Beach, ciutat i seu del Comtat de Palm Beach a l'estat de Florida dels Estats Units d'Amèrica.
Angle de fase

L'angle de fase, en astronomia, és l'angle entre el Sol i la Terra vist des del centre d'un planeta. Està relacionat amb la fase d'un planeta o porció del disc il·luminat tal com es veu des de la Terra. En les observacions astronòmiques es refereix normalment a l'angle Sol-objecte-observador.
Per a observacions fetes des de la Terra, Sol-objecte-Terra és pràcticament igual que Sol-objecte-observador, ja que la diferència depèn de la paral·laxi, que en el cas d'observacions de la Lluna potser fins a 1°, o dos diàmetres de la lluna plena.

L'angle de fase varia de 0° a 180°. El valor 0° correspon a la posició on l'il·luminador, l'objecte i l'observador són col·linials, amb l'il·luminador i l'obsercador en la mateixa cara de l'objecte. El valor de180° és quan l'objecte està entre l'il·luminador i l'observador, també conegut com a oposició astronòmica. Valors menors de 90° representen difusió d'ones; valors més grans de 90° representen deflecció per refracció.

Per a un planeta interior com Mercuri i Venus l'angle de fase adquirix qualsevol valor, essent 0 en la conjunció superior, 180 en la conjunció inferior. Per a un planeta exterior l'angle de fase està limitat per senet Fmax=1/r on r és la distància del planeta exterior al Sol en ua. Adquirix este valor màxim en les quadratures i val 0 en la conjunció i en l'oposició. Per exemple, Mart cobreix un angle de fase màxim d'uns 45°.

Etimologia 
Originàriament es tractava de l'angle format pel Sol, la lluna i un observador situat a la Terra. L'etimologia prové de les fases de la lluna, ja que la lluentor d'un objecte i la seva aparença com a fase és la funció de l'angle de fase. El desenvolupament de l'astronomia d'observació ha conduït a la generalització de la noció per acabar definint-la com l'angle format per una font lluminosa (en principi el Sol, però que podria ser qualsevol estrella), l'objecte il·luminat per aquesta font (que podria ser qualsevol cos del sistema solar) i l'instrument d'observació (que pot estar situat sobre la Terra o per exemple sobre una sonda espacial). D'aquesta manera la noció d'angle de fase ha esdevingut independent del Sol i la Terra

Referències 

Angles
Astrometria
Temps solar

El temps solar és una forma de mesurar el temps basada en el moviment aparent del Sol sobre l'horitzó del lloc on ens trobem. Pren com a origen l'instant en què el Sol passa pel meridià, que és el seu punt més alt en el cel, anomenat migdia. A partir d'aquest instant es van comptant les hores en intervals de 24 parts fins que es completa un cicle diürn.

No obstant això, el Sol no té un moviment regular al llarg de l'any, i per aquesta raó el temps solar es divideix en dues categories:

 El temps solar vertader està basat en el dia solar vertader, que és l'interval entre dues tornades successives del Sol al meridià local. El temps solar pot ser mesurat amb un rellotge de sol.
 El temps solar mitjà està basat en un sol fictici que viatja a una velocitat constant al llarg de l'any. La duració del dia solar mitjà és de 24 hores i és constant durant tot l'any.

La duració d'un dia solar vertader varia al llarg de l'any. Açò se deu al fet que l'òrbita terrestre és una el·lipse, i no un cercle, i que la Terra en el seu moviment de translació es mou més ràpid quan es troba a prop del Sol i més lentament quan n'està allunyada (veure Lleis de Kepler). A causa d'açò, el dia més curt de l'any és el 15 de setembre, mentre que el dia més llarg és el 22 de desembre tant a l'hemisferi nord, com a l'hemisferi sud.

La diferència entre el temps solar vertader i el temps solar mitjà s'anomena equació de temps i a vegades arriba a ser de 15 minuts.

Vegeu també 
 Any de traspàs
 Hora
 Rellotge
 Temps

Notes 

Sol
Temps
Estàndards horaris
Deep Throat

Cinema: 
 Deep Throat: pel·lícula pornogràfica de l'any 1953
 Història: 
 Deep Throat o Gola Profunda: pseudònim de Mark Felt, agent de FBI que actuà d'informador secret en el cas Watergate.
Partit Socialista d'Alliberament Nacional Provisional

El Partit Socialista d'Alliberament Nacional-Provisional o simplement PSAN-provisional (PSAN-P) va ser un partit polític independentista i socialista català. Va sorgir el 1974 com una escissió del PSAN. El 1979 es va fusionar amb l'Organització Socialista d'Alliberament Nacional per fundar els Independentistes dels Països Catalans.

Història 
El PSAN-P es va escindir del PSAN arran de les crítiques sobre la incapacitat del partit per crear un moviment pròpiament independentista. Aquestes crítiques desembocarien en un conjunt de tensions les quals acabarien creant el PSAN-P, el qual deu el seu nom a la IRA-Provisional. Entre els seus principals dirigents destacaren Carles Castellanos, Eva Serra i Puig i Agustí Alcoberro.

Aquest nou partit era més partidari de la lluita armada, la qual cosa obligà a exiliar-se una part important de la direcció. El PSAN-P, amb un caràcter rupturista, de vocació nacional-popular i d'enfrontament directe contra l'Estat, firma un tractat d'acord amb ETA i la Unión do Pobo Galego per col·laborar, conjuntament, amb els respectius moviments d'alliberament nacional. Així mateix, El PSAN-P s'adhereix a la Carta de Brest. En aquest sentit, impulsa el Col·lectiu d'Obrers en Lluita (COLL) i tota una sèrie d'organitzacions sectorials. També l'OLLA era vinculada a elements del partit. Va demanar el boicot a les eleccions generals espanyoles de 1977.

Fou el Partit Socialista d'Alliberament Nacional-Provisional, juntament amb altres forces polítiques, qui creà el Comitè Català contra la Constitució Espanyola. Posteriorment, en el Congrés de Rià (Conflent) de 1979, l'organització es fusionà amb altres grups, com OSAN (Organització Socialista d'Alliberament Nacional), donant pas a IPC (Independentistes dels Països Catalans), organització que al seu torn participarà en la creació del Moviment de Defensa de la Terra, el 1986.

Referències

Bibliografia 
 

Partits polítics independentistes catalans
Entitats desaparegudes de l'Esquerra Independentista
Deep Throat (pel·lícula)

Deep Throat és una pel·lícula pornogràfica nord-americana de 1972, considerada com la més representativa de l'Edat daurada del porno. El film va ser escrit i dirigit per Gerard Damiano, qui apareix als crèdits com a "Jerry Gerard"; produïda per Louis Peraino, acreditat com a "Lou Perry"; i protagonitzada per Linda Lovelace, el pseudònim de Linda Susan Boreman.

Es tracta d'una de les primeres pel·lícules pornogràfiques amb argument, desenvolupament dels personatges i certs alts valors de producció. Deep Throat va aconseguir força èxit, a més de convertir-se en tendència, fins i tot quan va ser prohibit en algunes jurisdiccions, a més d'haver-se d'enfrontar en diversos judicis per obscenitat.

Argument 
Una dona sexualment insatisfeta, Linda Lovelace (Linda Boreman), demana a la seva amiga Helen (Dolly Sharp), consell per saber com aconseguir arribar a l'orgasme. Després d'una sessió de sexe en grup, que no serveix d'ajuda, Helen recomana a Linda que visiti un doctor (Harry Reems). El doctor descobreix que el clítoris de Linda es troba allotjat a la seva gola, i després d'ajudar-la a desenvolupar les seves capacitats amb el sexe oral, Linda demana al doctor que es casi amb ella. El doctor li explica que pot demanar feina per ser el seu terapeuta, realitzant la seva particular tècnica oral, a partir d'aleshores coneguda com a "Gola profunda", en diversos homes, fins que en trobi un per casar-s'hi. Mentrestant, el doctor documenta els seus avenços mentre segueix practicant el sexe contínuament amb la seva infermera (Carol Connors). Ña pel·lícula acaba amb la frase "The End. And Deep Throat to you all", que pot traduir-se com "Final. I gola profunda per tots vosaltres".

Repartiment 

 Linda Boreman - Linda Lovelace
 Harry Reems - Dr. Young
 Dolly Sharp - Helen
 Bill Harrison - Mr. Maltz
 William Love - Wilber Wang
 Carol Connors - infermera
 Bob Phillips - Mr. Fenster
 Ted Street - repartidor
 John Byron - #11
 Jack Birch (acreditat com "Michael Powers") - #12
 Gerard Damiano (acreditat com "Al Gork") - últim home
 Ron Wertheim (no surt als crèdits) - Home barbut al sofà

Recepció 
El març de 1973, el crític Roger Ebert va escriure, sobre la pel·lícula, que "està molt bé que Linda Lovelace, l'estrella de la pel·lícula, advoqui per la llibertat sexual; no obstant, l'energia que destina al seu paper és més aviat descoratjadora. Si has de treballar tan intensament per aconseguir la llibertat sexual, potser no mereix l'esforç."

Al Goldstein va escriure'n una crítica a la seva revista, SCREW, on deia que "mai havia estat tant emocionat davant d'una actuació teatral des del meu tartamudeig a la meva pròpia bar mitzvah."

Referències

Bibliografia 
 Luis Miguel Carmona y Tomás Pérez Niño - Los 100 mejores filmes eróticos de la Historia del Cine. Cacitel. Madrid, 2004. .
 Legs McNeil, Jennifer Osborne y Peter Pavia - The Other Hollywood: The Uncensored Oral History of the Porn Film Industry. Regan Books 2005. .

Enllaços externs 

 La seva fitxa a IMDB 

Pel·lícules dels Estats Units del 1972
Pel·lícules pornogràfiques dels Estats Units
Pel·lícules pornogràfiques de la dècada del 1970
Pel·lícules rodades a Florida
Independentistes dels Països Catalans

Independentistes dels Països Catalans (IPC) va ser una agrupació política que nasqué l'any 1979 arran de la fusió entre dues formacions polítiques: el PSAN-Provisional i l'Organització Socialista d'Alliberament Nacional (OSAN), una formació que considerava la Catalunya Nord el seu àmbit principal d'acció, endemés d'antics integrants de Comunistes Catalans Independents (CCI). Carles Castellanos en fou el dirigent més destacable. El 1981 se li uní el sector balear dirigit per Joan Quetglas.

Va mantenir unes estretes relacions amb altres formacions independentistes, molt especialment basques (Herri Batasuna) i gallegues (Unión do Povo Galego). El seu òrgan fou Lluita (diferent de l'òrgan homònim editat pel PSAN-oficial). Promogué la formació, bé en solitari, bé amb altres organitzacions independentistes, d'un seguit de plataformes sectorials de base àmplia, com ara els Comitès de Solidaritat amb els Patriotes Catalans (CSPC), els Col·lectiu d'Obrers en Lluita (COLL), els Grups de Defensa de la Llengua, Dones Independentistes

A partir de 1983 participà en el procés de formació d'una organització independentista de masses, materialitzada el 1985 en el Moviment de Defensa de la Terra (MDT). Les tensions entre IPC i el PSAN provocaren la ruptura del MDT el 1988, escindit en dues plataformes del mateix nom (MDT-PSAN i MDT-IPC). Posteriorment, va diluir-se dins el Moviment de Defensa de la Terra.

Referències

Enllaços externs 
 Ponència  a Terra Lliure (1979-1985) de Jaume Fernàndez i Calvet
 Documental «Antoní Massaguer. Anar-hi, anar-hi i anar-hi» a la xarxa 

Partits comunistes dels Països Catalans
Partits polítics independentistes catalans
Entitats desaparegudes de l'Esquerra Independentista
Connecticut

Connecticut és un estat dels Estats Units d'Amèrica, forma part de la regió de Nova Anglaterra. És el tercer estat més petit en extensió territorial dels Estats Units, només Delaware i Rhode Island són menors. Nogensmenys, amb els seus 3.405.565 habitants és el quart estat més densament poblat del país.

La seva principal font d'ingressos és la prestació de serveis financers i immobiliaris. La capital de l'estat, Hartford, és coneguda nacionalment com a Insurance City ("La ciutat de les assegurances"), a causa de la gran quantitat d'empreses d'assegurances que estan ubicades a la ciutat.

Connecticut va ser una de les 13 colònies que es van revoltar contra la Gran Bretanya a la Revolució Americana.

Població 

Segons el cens dels EUA del 2000, a l'estat hi havia 25.184 amerindis (0,8% de la població). Per tribus, hi havia cherokees (2.961), pequot (1.410), mohegans (1.154), iroquesos (885), narragansett (436), micmac (382), nipmuc (247), passamakoddy (175), blackfoot (906) canadencs i llatinoamericans (1.634), entre d'altres.

Ciutats més poblades 
Bridgeport, New Haven, Hartford, Stamford, Danbury.

Vegeu també 
 Llista de comtats de Connecticut
 Lloc Històric Nacional de la Granja de Weir  
 Bandera de Connecticut
 Segell de Connecticut

Referències
La Reixa

La Reixa fou la primera organització armada que va aparèixer a Catalunya a principis del , constituint-se com a associació catalanista el 24 d'octubre de 1901.

La Reixa apareix inicialment després dels incidents de l'11 de setembre de 1901, on van ser detingudes una trentena de persones que van portar una corona de flors a la figura de Rafael Casanova, amb l'objectiu d'ajudar els represaliats per les commemoracions de l'11 de setembre o per propaganda catalanista. Posteriorment, el 1936, amb motiu de l'inici de la guerra civil donaren la seva recaptació d'aquell any a les milícies antifeixistes.

La comissió directiva estava formada en els seus inicis per:
 President: Josep Maria Folch i Torres
 Vicepresident: Joan Baptista Fonta i Manau
 Tresorer: Josep Bas i Gich
 Secretaris:
 Joaquim Horta
 Xavier de Zengotita Bayona
 Vocals:
 Josep Viadiu
 Francesc Vinyals

Aquesta fou una entitat poc coneguda però reivindicada pels independentistes com la primera organització armada del segle passat. La Reixa va ser una organització benèfica l'aparició pública de la qual fou l'11 de setembre de 1904 però que tingué una actuació purament activista a l'intervenir en enfrontaments clarament armats. Amb La Reixa es va començar a teoritzar que per aconseguir l'alliberament nacional de Catalunya calia passar per la lluita armada. Alhora, aquesta organització començà a considerar el País Valencià com a germà en aquesta lluita. Era vinculada tant a Unió Catalanista com a l'Aplec Catalanista.

Aquesta organització es va emmirallar en els moviments independentistes filipí i cubà els quals, en el 1898, van aconseguir la independència del Regne d'Espanya.

Referències

Enllaços externs 
 Presentació d'Arran Gramenet amb una xerrada sobre la història de l'independentismeEntitats independentistes catalanes
Organitzacions armades catalanes
Nosaltres Sols!

L'agrupació nacionalista Nosaltres Sols! fou una organització políticoarmada catalana del . Va néixer l'any 1931 aprofitant el local de la Unió Catalanista. L'únic objectiu de l'organització fou enfrontar-se a aquells qui ells consideraven els enemics de Catalunya. El seu fundador i dirigent principal fou Daniel Cardona i Civit.

 Es va unir amb militants procedents d'Estat Català, crítics amb la decisió de Francesc Macià de crear Esquerra Republicana de Catalunya, Palestra i altres entitats per formar el Partit Nacionalista Català, que abandonà l'estiu del 1932.

Nosaltres Sols! es transformà en l'Organització Militar Nosaltres Sols! en proclamar-se l'estatut de Núria, ja que l'organització el considerava massa suau.

Nosaltres Sols! participà activament en els Fets dels sis d'octubre de 1934, pels quals Daniel Cardona fou obligat a exiliar-se i el seu lideratge fou discutit. El sector juvenil fundà el Bloc Escolar Nacionalista, amb certa independència respecte l'organització i amb tendències obreristes i marxistes, mentre que un grup reduït, amb influències properes als moviments feixistes europeus, se n'escindí per fundar el breu Moviment Nacionalista Totalitari.

El mes de juny del 1936, Nosaltres Sols s'integrà dins Estat Català i hi gaudí d'autonomia interna i, acabada la Guerra Civil espanyola, on lluità en el bàndol antifeixista, els militants de Nosaltres Sols! -la majoria dels quals eren força joves- juntament amb els d'Estat Català, van participar en la creació del Front Nacional de Catalunya (FNC), mentre que d'altres col·laboraven en l'Organització de Resistència Nacional.

Referències

Enllaços externs 
 Història del Comitè Local de Nosaltres Sols! de Sant Cugat del Vallès

Entitats catalanistes
Organitzacions armades catalanes
Bandera Negra

La Bandera Negra (també anomenada Santa Germandat Catalana) fou l'organització armada i secreta d'Estat Català, fundada a Barcelona el 3 de maig de 1925. El seu nom volia rememorar la bandera negra que durant el Setge de Barcelona de 1713-1714 va onejar en diversos punts de la muralla.

Tenia uns dotze membres dirigents i diversos voluntaris: el cap més visible era Marcel·lí Perelló i Domingo, juntament amb Jaume Compte i Canelles (també militant del CADCI). En foren membres destacats: Miquel Badia i Capell, Daniel Cardona i Civit (cap a l'exterior), Ramon Xammar, Emili Granier Barrera, Jaume Julià, Joan Bertran i Deu i Jaume Balius i Mir. Aquesta sotsorganització d'Estat Català tingué comitès a Besiers i a Buenos Aires.

El 1925 va protagonitzar un atemptat contra Alfons XIII, conegut com el Complot del Garraf, que pretenia utilitzar una bomba contra el tren del monarca al seu pas per aquesta comarca. Fallida l'operació, la policia va detenir set persones entre les quals Jaume Compte i Miquel Badia. La repressió que l'organització va patir a conseqüència d'aquests atemptats va influir molt en la radicalització del moviment nacionalista català.

Va desaparèixer el 1926, després de la descoberta i desbaratament de la insurrecció que Francesc Macià volia començar des de la Catalunya Nord, esdeveniments coneguts com a Fets de Prats de Molló.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 

Estat Català
Organitzacions armades catalanes
ORMICA

L'Organització Militar Catalana (ORMICA) fou una societat militar de caràcter nacionalista catalana fundada el 1926 per Josep Maria Batista i Roca a partir de la Societat d'Estudis Militars (SEM) durant el regnat d'Alfons XIII. L'organització, la qual fou més teòrica que pràctica, va veure la necessitat de construir un Exèrcit Català per assolir la independència del país.

Referències 

Unitats paramilitars catalanes
OLLA

L'OLLA (Organització de la Lluita Armada) fou una organització armada amb origen parcialment d'un grup sorgit l'any 1972 del Partit Socialista d'Alliberament Nacional (PSAN) anomenat Resistència, i en novembre fan un atracament en col·laboració amb el Moviment Ibèric d'Alliberament a Barcelona, amb els que comparteixen informació, i en la tardor de 1973, després de la dissolució del MIL, diversos dels seus membres entren a formar part d'OLLA. A finals del 1973 decideixen actuar sense cap sigla i OLLA és el nom que reberen de la policia. Un cop policial l'abril de 1974 acabà amb l'activitat del grup amb la detenció de Núria Ballart, Ramon Carrión, Joaquim Nicolau, Joan J. Vinyoles, Guillem Garcia i Ricard de Vargas Golarons.

Referències

Bibliografia 
 

Entitats independentistes catalanes
Organitzacions armades catalanes
Frederic Bentanachs i Chalaux

Frederic Bentanachs i Chalaux (Barcelona, 1956) és un activista independentista català, un dels fundadors i militants de Terra Lliure. En sortir de presó el 1983, va ser fundador del Moviment de Defensa de la Terra. Així mateix, des del 2000 va ser membre d'Estat Català i des del 2010 de Solidaritat per la Independència.

Fill de família republicana i nacionalista va passar la seva joventut a cavall de la ciutat de Barcelona i la Segarra, va començar a involucrar-se en temes de l'independentisme català arran de la seva participació en ballades de sardanes. Treballador al ram de duanes, militant del Col·lectiu d'Obrers en Lluita i després de Solidaritat d'Obrers de Catalunya. Va formar part del primer escamot de l'organització i del grup que fou entrenat per part dels militants d'ETA Dolores González Katarain i Txomin Iturbe Abasolo l'any 79 i fou detingut per pertinença a banda armada i tinença d'armes. A causa d'això, romangué a la presó fins a l'any 1983.

El 2000, amb Jordi Miró va afiliar-se al partit Estat Català i junts van intentar apoderar-se del partit, del qual va esdevenir secretari general. Va ser l'inici d'un període de conflictes entre dues faccions, una dita històrica i una altra liderada per Miró. El conflicte culminà el 2006 amb l'inici d'un litigi judicial per la propietat de les sigles. Al mig d'aquest conflicte va presentar-se a les eleccions del 2007 a una llista intitulada Barcelona per l'Autodeterminació i no sota les sigles d'Estat Català.

Obra 
 Memòries d'un rebel: records d'un exmilitant de Terra Lliure (2003) segons certs crítics «una mena de narració personal breu redactada en clau autojustificatòria»

Referències

Enllaços externs 
 Entrevista als exmembres de Terra Lliure Frederic Bentanachs i Xavier Barberà

Militants de Terra Lliure
Sindicalistes barcelonins
Activistes barcelonins
Activistes catalans del sud contemporanis
Delinqüents catalans del sud contemporanis
Naixements del 1956
Fèlix Goñi i Roura

Fèlix Goñi i Roura, conegut amb el nom de guerra de «Bruc», (El Prat de Llobregat, 24 de novembre de 1958 - Barcelona, 2 de juny de 1979) fou un activista polític català, militant de Terra Lliure mort durant l'intent de cometre un atemptat.

Militant de les Joventuts Revolucionàries Catalanes i posteriorment del PSAN-provisional, va formar part com a independent de la candidatura del PSAN a les eleccions municipals de 1978 del Prat de Llobregat.

Juntament amb Quim Pelegrí, era l'encarregat de posar la bomba a un concessionari de cotxes Renault situat al carrer Regàs, del barri de Sant Gervasi - Galvany, a Barcelona. Frederic Bentanachs i Griselda Pineda feien de grup de suport als activistes vigilant a la plaça Gal·la Placídia, cantonada amb Travessera de Gràcia. Quan a en Fèlix Goñi i Quim Pelegrí, que venien del carrer Regàs, els faltaven pocs metres per arribar a l'objectiu, la bomba que transportava Fèlix Goñi va esclatar causant la mort de l'activista i deixant greument ferit el company d'escamot. A en Quim Pelegrí li varen haver d'amputar dos dits, un testicle i un ull. L'explosió havia estat causada pel fet que el militant independentista portava el temporitzador i l'interruptor en la mateixa bossa.

Vegeu també 
 Cronologia de Terra Lliure

Referències

Bibliografia 
 

Pratencs
Militants de Terra Lliure
Morts a Barcelona
Activistes catalans del sud contemporanis
Delinqüents catalans del sud contemporanis
Activistes polítics catalans
Naixements del 1958
Morts el 1979
Quim Sànchez i Núñez

Quim Sànchez i Núñez (el Prat de Llobregat, 1963 - Barcelona, 16 de desembre de 1985) fou militant de Terra Lliure.

Biografia 
Era fill de pares extremenys emigrats a Catalunya. Va viure des de petit al Prat de Llobregat, on estudià el batxillerat. Des de l'edat dels 15 anys que estava vinculat a organitzacions revolucionàries,va ser militant del PC(I) i va participar activament en les mobilitzacions que tenien per escenari les rambles barcelonines els darrers anys 70 i primers 80.

Els estudis de català a l'institut del Prat (quan encara no parlava la nostra llengua) foren decisius en la seva evolució posterior cap a l'independentisme, que considerava element fonamental de la lluita de classes en una nació oprimida.

L'any 1983, amb motiu del centenari de Karl Marx, participà en una marxa internacional de joves marxistes que recorregué diversos països europeus. Fou propulsor de l'assemblea d'aturats del Prat, i participà en algunes de les seves tancades. Treballà algun temps a la llibreria Xarxa, de la mateixa població, coneguda pel seu caire independentista.

Fou detingut per la policia el novembre del 1983, juntament amb dues persones més, mentre enganxaven cartells antirepressius dels Comitès de Solidaritat amb els Patriotes Catalans (CSPC). També havia participat sovint en activitats ecologistes i antinuclears.

Durant l'any 1984, realitzà el programa “L'Hora de la terra" a l'emissora local Ràdio Mediterrània. Fou, durant un temps, militant del Partit Socialista d'Alliberament Nacional (PSAN), i pertanyia, des de la seva fundació, al Moviment de Defensa de la Terra (MDT), havent estat el màxim impulsor de l'assemblea local del Prat de Llobregat, a la qual representà durant algun temps en la Coordinadora dels CSPC.

Quan el cridaren a incorporar-se a fer el servei militar espanyol es declarà objector polític. A principis de 1985, es desvinculà de tota activitat pública i abandonà el Prat i el Baix Llobregat.

El dia 16 de desembre de 1985 moria a causa de l'explosió d'un artefacte al carrer Aldana de l'Eixample/Poble Sec de Barcelona.

Terra Lliure donava a conèixer la seva militància a l'organització armada el mateix dia de la seva mort.

Mort 
Va morir la matinada del 16 de desembre de 1985 al carrer Aldana, a l'Eixample de Barcelona, quan li va explotar un artefacte que transportava mentre estava fent una trucada en una cabina telefònica, segurament per preguntar sobre el funcionament de l'artefacte. La cabina va desaparèixer a conseqüència de la forta explosió. Fou enterrat al cementiri del Sud del Prat de Llobregat.

Referències 

Militants de Terra Lliure
Pratencs
Morts a Barcelona
Delinqüents catalans
Activistes catalans
IPC

Política; IPC és l'acrònim d'Independentistes dels Països Catalans
 Economia; IPC és l'acrònim d'Índex de Preus al Consum
 Informàtica; IPC són les sigles del terme anglès InterProcess Communication; Comunicació entre processos
 Esport;
 IPC són les signes angleses de International Paralympic Committee.
Grup Especial d'Operacions

El Grup Especial d'Operacions (GEO) (en castellà: Grupo Especial de Operaciones, GEO) és una unitat del Cos Nacional de Policia especialitzat en intervencions d'alt risc (detenció de terroristes, rescats d'ostatges, protecció de personalitats, etc.).

Història 

El GEO fou fundat en 1978 pel capità d'infanteria Ernesto García-Quijada Romero, juntament amb el capità d'Enginyers Juan Senso Galán, sent el President del Govern Adolfo Suárez i el Ministre de l'Interior Rodolfo Martín Villa.

La idea de la necessitat d'un grup d'aquest tipus sorgí per l'augment dels actes de violència que ocorregueren durant la dècada dels setanta, com la massacre de Múnic durant els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972. Aquest succés dugué al govern alemany a plantejar-se la creació d'una unitat contra el terrorisme capaç d'enfrontar-se a aquest tipus d'esdeveniments i així sorgí el GSG9, un dels models a seguir, juntament amb el SAS britànic.

Mentrestant a Espanya, la violència d'ETA que, fins al 1968, es limitava a atentats contra instal·lacions i edificis, s'incrementà a mitjans dels setanta. A més d'això també sorgiren nous grups terroristes com els GRAPO. Davant d'aquesta situació, a finals de 1977, el Govern acceptà la posada en marxa de la proposta del capità García-Quijada.

El GEO té la seua base a Guadalajara i compta amb dos nuclis, el de suport i l'operatiu. Únicament els agents del grup operatiu han realitzat les proves d'accés, els del grup de suport s'encarreguen de qüestions de logística.

L'any 2013 es va inaugurar a Linares (Jaén) el Centre de Pràctiques Operatives de la Policia Nacional "La Enira", construït amb un pressupost de 2.700.000 euros, amb la finalitat d'entrenar els GEO, així com de les Unitats d'Intervenció Policial (UIP).

Vegeu també 
 Grup Especial d'Intervenció dels Cos de Mossos d'esquadra.
 Assalt al Banco Central.
 GOES

Enllaços externs 

 Pàgina oficial del GEO 
 Pàgina no oficial sobre el GEO

Referències 

GEO
Grup Especial d'Operacions
Policia Foral

La Policía Foral de Navarra (Nafarroako Foruzaingoa en èuscar) és un cos de seguretat creat per la Diputació Foral de Navarra el 1929.

Inicialment s'anomenà Policía de Carreteras i es dedicava únicament al control del trànsit per les carreteres, que històricament eren competència de la diputació. El 1964 va canviar el nom per l'actual de Policía Foral, i va passar a protegir els edificis de la diputació, i a partir del 1982 va augmentar les seves competències.

Actualment (2005) té uns 600 membres per atendre una població de 575.000 habitants.

Graus 
Nivell A
 Cap de la Policía Foral
 Comissari Principal
 Comissari
Nivell B
 Inspector
 Sotsinspector
Nivell C
 Caporal
 Policía

Policia a Espanya
Entitats de Navarra
SD

Targeta Secure Digital, format de targeta de memòria flash.
 Sicherheitsdienst, servei d'intel·ligència de les Schutzstaffel (SS).
Moviment d'alliberament nacional

En un sentit molt ampli, moviment d'alliberament nacional és una manera de referir-se a qualsevol moviment independentista. En termes precisos, però, un moviment d'alliberament nacional és un moviment independentista orgànicament estructurat i compost per un seguit d'organitzacions sectorials (partits, organitzacions sindicals, grups juvenils, grups feministes, assemblees d'intel·lectuals, etc.) i que sorgeix en pobles o nacions no reconeguts pel poder oficial, però que en alguns casos havien disposat d'institucions polítiques pròpies en el passat. Més específicament, però, es tendeix a reservar el terme per a moviments independentistes, orgànicament estructurats, de signe predominantment esquerrà, sovint amb dominància marxista, i disposats a l'ús de la lluita armada per tal d'atènyer els seus objectius.

Les característiques dels moviments d'alliberament nacional clàssics, segons Jaume Renyer, són aquestes: 

- Els moviments d'alliberament nacional disposen d'una ideologia clarament d'esquerres amb connotacions marxistes-leninistes. Els grups independentistes començaran a associar la lluita independentista amb la lluita de classes, ja que consideren els burgesos autòctons com a aliats dels colonitzadors.

- Els moviments d'alliberament nacional tenen una concepció de lluita independentista entesa en un context de lluita anticolonial, és a dir, consideren el seu país colonitzat per una metròpoli, per un estat imperialista.

- Els moviments d'alliberament nacional justifiquen la utilització de la lluita armada per combatre els estats opressors, ja que l'entenen com a avantguardista. Així, la direcció del grup armat serà, també, qui dirigeixi el conjunt del moviment independentista.

Tots els moviments d'alliberament nacional -seguint el mateix autor- tindrien aquestes fases:

- La primera n'és l'anomenada fase de propaganda i agitació armada. Si aquesta aconsegueix un suport popular prou ampli i, alhora, genera un moviment polític que li doni suport, es passa a la segona fase.

- La segona fase consisteix a radicalitzar el tipus d'accions i l'estratègia. Si obté prou de suport, es passa a la tercera i última fase.

- La tercera fase consisteix a disputar una lluita armada, directa i sense pal·liatius, contra l'estat considerat opressor.

Els moviments d'alliberament nacional, en la seva forma clàssica, sorgiren al Tercer Món, en lluita contra potències obertament colonials; a partir dels anys seixanta es maldà per adoptar el model en nacions sense estat europees, com ara Euskadi i els Països Catalans.

L'exemple clàssic de moviment d'alliberament nacional va ser el Front d'Alliberament Nacional algerià, que aconseguí la independència davant la metròpoli francesa el 1962, després d'una lluita llarga i molt dura (Guerra d'Algèria, 1954-1962).

Un exemple actual dels moviments d'alliberament nacional és l'Exèrcit Zapatista d'Alliberament Nacional a Mèxic.

Referències

Fonts 
 RENYER, Jaume: L'Estat contra els Pobles. Tarragona: Ariola editors, 2002.

Vegeu també 
 Nacionalisme
 Nacions sense estat
 Moviment Català d'Alliberament Nacional
Diari personal

[[Fitxer:Manuscrito pla.jpg|miniatura|Facsímil d'una pàgina del manuscrit primigeni dEl quadern gris'' a l'exposició permanent de la Fundació Josep Pla]]
El diari personal o dietari''' és un tipus de text on l'autor escriu les seves experiències, somnis o comentaris sobre la realitat a partir d'entrades sota la data del dia. En un principi serveixen per portar un registre d'esdeveniments vitals i són per a ús privat, tot i que molts es publiquen, constituint un gènere de la literatura (concretament de l'autobiografia). Hi ha diaris de tota classe, temàtics, epistolars, com a esborranys de les memòries i els més moderns diaris a Internet, que han adoptat el format de blog.

Les entrades poden variar en periodicitat i poden estar dirigides a una segona persona en forma de carta (sigui la personificació del diari, un personatge inventat o algun referent real) o bé ser reflexions en primera persona.

Al llarg del  ha esdevingut una de les tipologies textuals més practicades pels escriptors europeus, sobretot durant la Primera i Segona Guerra Mundial, ja que és un tipus d'escriptura fragmentada i discontínua, capaç de reflectir el món contemporani.

Alguns escrits literaris són diaris ficticis, ja que la forma permet l'expressió de sentiments i un punt de vista parcial (en teoria literària es parla de narrador intrahomodiegètic) que involucra el lector per la seva proximitat als fets. També augmenta la versemblança d'allò narrat.

Enllaços externs 

 Llicències Individuals per a Documents Personals (LIPADP)
Delaware

Delaware és un dels 50 estats dels Estats Units. És el sisè estat menys poblat del país, només superat per Dakota del Sud, Alaska, Dakota del Nord, Vermont i Wyoming, i el segon estat més petit en extensió territorial. Sols Rhode Island té menys superfície.

Delaware és un gran centre financer. Més de 200.000 empreses tenen la seu en aquest estat perquè les seves lleis beneficien les companyies que la hi instal·len.

És conegut com el "Primer estat" perquè va ser la primera colònia, de les tretze Colònies que es van revoltar contra el Regne de la Gran Bretanya, a signar la Constitució dels Estats Units. La ratificació es va esdevenir el 7 de desembre de 1787. Va formar part de les Colònies Mitjanes. Segons el cens dels EUA de l'any 2000, hi vivien 6.182 amerindis nord-americans (0,9%). Per tribus, les principals són els cherokees (1.134), els nanticoke (662), els lenapes (285), els blackfoot (206) i els iroquesos (125). També hi viuen canadencs i llatinoamericans (407).

Història 
Abans de l'arribada dels primers exploradors europeus la regió ja era habitada per dues tribus de nadius americans: els delaware i els nanticoke. El primer a descobrir el territori va ser Henry Hudson, el 1609.

Durant la Guerra Civil dels Estats Units, Delaware va voler pertànyer a la Unió, tot i que la majoria de la població era de la Confederació.

Referències

Vegeu també 
 Llista de comtats de Delaware
Kurdistan

El Kurdistan () és una extensa regió històrica i cultural de l'Orient Mitjà. És una zona muntanyosa habitada principalment pels kurds. Hom pensa que coincideix amb el Corduene o Corduena de l'Antiguitat. La seva extensió total és d'uns 500.000 km², i la població total oscil·la entre uns 27 i 30 milions d'habitants.

El moviment independentista kurd lluita per aconseguir que el Kurdistan sigui un estat independent. Actualment, dels quatre estats (Iran, l'Iraq, Turquia i Síria) on els kurds representen una població considerable, només dos han reconegut de manera oficial alguns territoris kurds sota el nom de Kurdistan (a l'Iran es tracta d'una província i a l'Iraq d'una regió autònoma), tot i que són entitats amb graus d'autonomia molt diferents.

Territori 
El Kurdistan està dividit entre quatre estats:
 Iran, 125.000 km² a les províncies de Kurdistan, Kermanshah, Īlām i Azerbaidjan Occidental, coneguda com a Rojhilat (Kurdistan oriental).
 Iraq, 65.000 km² a les governacions d'Arbil, Suleymaniya i Dahuk, que formen la regió administrada pel Govern Regional del Kurdistan, així com una part de la d'At-Ta'mim, Bashur (Kurdistan meridional).
 Turquia, 190.000 km² a les províncies d'Hakkâri, Bitlis, Van, Muş, Siirt, Diyarbakir, Bingöl, Ağrı, Tunceli, Erzincan, Malatya, Elazığ, Erzurum, Kars i Tsolakert, coneguda com a Bakurê (Kurdistan septentrional o del nord).
 Síria, uns 12.000 km², al nord de la governació d'Alep, de Raqqa i la governació de Heseke, coneguda com a Rojava (Kurdistan occidental).

Referències

Bibliografia 
 Vàzquez, Jordi (2014). Kurdistan. el poble del sol. Una història política . Tigre de Paper, Barcelona.

Vegeu també 
 Alan Kurdi
 Història dels kurds
 Soran
 Regne del Kurdistan
 República de l'Ararat
 República de Mahabad
 Banderes del Kurdistan

Enllaços externs 

 Kurdistanica, enciclopèdia del Kurdistan.
 Kurdistan , Món Divers.
 Pobles i nacions d'avui: el Kurdistan, Nationalia.
Ignasi Riera i Gassiot

Ignasi Riera i Gassiot (Barcelona, 5 de gener de 1940) és un polític i escriptor català, nebot de Joan Oliver.

Biografia 
Estudià filosofia i teologia Fou professor a l'Escola Tècnica Professional del Clot. Ha estat regidor de Cultura de l'Ajuntament de Cornellà de Llobregat (1979-1994) pel PSUC, ciutat on residí molts anys, i fou diputat al Parlament català per Iniciativa per Catalunya (IC) el 1988-1992 i 1995-1999. La seva figura, políticament parlant, s'ha mantingut sempre fidel als plantejaments d'esquerra. Avui dia col·labora en diversos diaris i revistes, i és també conferenciant i tertulià radiofònic. Ha col·laborat a les publicacions Serra d'Or, El País, El Temps, Nous Horitzons, Taula de Canvi i El Punt i és membre de l'AELC, de la qual fou secretari general del 1983 al 1991.

Com a escriptor ha aportat més de trenta obres tant literàries com d'assaig. El 1984 li varen donar el premi Ramon Llull per a la seva novel·la El rellotge del pont d'Esplugues, com ja havia rebut el 1980 el Premi Andròmina de narrativa per Honorable míster R. L'any 2002 va obtenir el Premi Lliri de l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya.

Ha traduït al català les obres del pedagog Célestin Freinet. Des del 2003 viu a Madrid.

Obres

Narrativa 
 Pàries, sindicalistes, demagogs (1986)
 La pobra Norma Litz i altres contes (1988)
 Bla, bla, bla..., Premi Pere Quart d'humor i sàtira (1989)
 Un diputat per no res (1994)
 Natàlia i altres contes (1995)
 Els contes de la ràdio (1996)
 La revolta dels avis (2005)
 La infelicitat. Un estat de plenitud (2006)
 Les set vides del gat Giovanni (2006)

Novel·la 
 Honorable Mr. R. (1980)
 No arrenqueu els geranis (1984)
 El rellotge del pont d'Esplugues (1984)
 Esposa al forn amb cebes (1986)
 El pacte de Formentera (1987)

Poesia 
 Poemes d'amor i d'estalvi (1989)

Biografies 
 Candel, Paco o Francesc (1988)
 Joan Oliver / Pere Quart: l'inventor de jocs (2000)
 Jordi Pujol: llums i ombres (2001)
 Lluís Llach (2002)

Assaigs 
 El meu oncle Pere Quart (1992)
 Un patriota exemplar (1997)
 Els catalans de Franco (1998)
 Un català a Madrid (2004)
 Memòries d'un nen golut (2006)

Descripció i viatges 
 Viatgers de Barcelona (2000)

Referències

Enllaços externs 
 
 Entrevista a Ignasi Riera i Gassiot per al Projecte Lletres i Memòria, des de Memoro - El Banc de la Memòria

Militants barcelonins d'Iniciativa per Catalunya Verds
Diputats al Parlament de Catalunya per ICV
Premis Andròmina de narrativa
Premis Ramon Llull de novel·la
Regidors a Cornellà de Llobregat
Alumnes de la Universitat de Barcelona
Novel·listes barcelonins contemporanis en català
Escriptors del Baix Llobregat contemporanis en català
Biògrafs
Poetes barcelonins contemporanis en català
Poetes del Baix Llobregat en català
Historiadors barcelonins contemporanis
Escriptors cornellanencs
Periodistes cornellanencs
Diputats de la cinquena legislatura del Parlament de Catalunya
Diputats de la quarta legislatura del Parlament de Catalunya
Diputats de la tercera legislatura del Parlament de Catalunya
Diputats de la segona legislatura del Parlament de Catalunya
Laia Berenguer i Puget

Laia Berenguer i Puget (Sant Feliu de Codines, 18 de gener de 1920 - 21 de juny de 2011) ha estat una militant política exiliada a França i posteriorment empresonada a Espanya, que del 1988 al 1990 va ser alcaldessa de Sant Feliu de Codines.

El 1936 començà a militar a les JSUC (Joventuts Socialistes Unificades de Catalunya), les joventuts del PSUC (Partit Socialista Unificat de Catalunya).

Després de la Guerra Civil espanyola es va exiliar a l'Estat francès i, quan tornà a Catalunya, fou vigilada de prop per l'administració franquista. Finalment, el 1965 quedà absolta de tots els càrrecs polítics.

El 1971, quan es creà l'Assemblea de Catalunya, ella en va formar part. El 1973 la van tancar a la presó amb les 113 persones que estaven a l'Assemblea de Catalunya. Finalment va sortir de la presó el 1977 i continuà la seva carrera política governant el seu poble com a alcaldessa d'Iniciativa per Catalunya (IC).

Persones de Sant Feliu de Codines
Exiliats del franquisme del Vallès Oriental
Polítics del Vallès Oriental
Morts a l'Ametlla del Vallès
Militants catalans del sud del Partit Socialista Unificat de Catalunya
Hapkido

El hapkido (en coreà 합[hap]기[ki]도[do] escrit en hangul, i 合[hap]氣[ki]道[do] escrit amb hanja) és un art marcial coreà.

A primera vista és una combinació de tècniques de taekwondo amb altres d'aikibudo. La seva ensenyança està molt enfocada a la defensa personal.

Història 
La història del hapkido és bastant confusa, però moltes fonts l'atribueixen a dos coreans: Choi Yong Sul (1904-1986) i Ji Han Jae (1936-). Quan era nin, en Choi va anar al Japó, on va fer feina de criat per al mestre del Daito ryu Aiki jutsu, Sokaku Takeda.

En Choi demostrà qualitats en el Daito-ryu Aiki-jutsu i sovint en Takeda l'enviava a enfrontar-se amb altres practicants d'arts marcials. De tornada a Corea, en Choi començà a donar classes d'arts marcials. Un dels seus alumnes, Ji Han Jae, incorporà tècniques coreanes tradicionals de coces i cops de puny (derivades del Tae Kyon i el Hwarang Do) i al repertori de tècniques resultant li va donar el nom de hapkido el 1959.

A més d'en Choi i en Ji, moltes escoles d'arts marcials coreanes han tingut participació en el desenvolupament de diverses tècniques que han contribuït al hapkido tal com se'l coneix actualment.

Enllaços externs 

 Sin Moo Hapkido a Espanya (castellà)
 Pàgina oficial (anglès)
 Asociación Española Yang Hum Kwan Hapkido  Castellà
 Pàgina oficial Sin Moo Hapkido a França 
 Pàgina de la Hapki Yu Kwon Sul de Euskadi (castellà)

Arts marcials
Esport a Corea del Sud
Esport a Corea del Nord