alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Dia julià

El dia julià és el nombre de dies solars comptats correlativament des de l'1 de gener de l'any 4713 aC a les 12 del migdia.
Per a datar fenòmens astronòmics o històrics llunyans és difícil considerar els canvis que hi ha hagut en el calendari. En 1582 ocorre la Reforma Gregoriana, per la qual se suprimixen com a anys bixestos els anys seculars no divisibles per 400 (així 1700, 1800 i 1900 deixen de ser bixestos) i a més se suprimixen 10 dies, els que van del 4 al 14 d'octubre de 1582. El calendari és el julià si la data és anterior al 4-10-1582 i el gregorià si és posterior al 15-10-1582. Els deu dies intermedis van ser suprimits per la Reforma Gregoriana. Esta reforma no va ser acceptada immediatament pels protestants, i els cristians ortodoxos encara usen el calendari julià.
Si pretenem esbrinar l'espai de temps transcorregut entre dos eclipsis llunyans encara que siguen del mateix calendari, cal portar compte dels bixestos transcorreguts i no diguem si un és del calendari julià i un altre del gregorià.
Per això en el mateix 1582, Joseph Scaliger de Leiden va fixar una escala contínua de temps fixant el seu origen en l'1 de gener de l'any 4713 aC a les 12 del migdia (en esta època el dia començava a migdia i no com és costum ara, que el dia comença a mitjanit) i comptant els dies solars correlativament. Aquest número s'anomena dia julià. El dia 11 de juliol de 1997 a les 12 h TU es completa el dia 2.450.641.
En el calendari històric no hi ha any zero, l'any anterior a l'1 dC és l'1 aC. Aquest problema d'origen significa que si s'introduïx per a la data 12,3, -3283 s'entén l'any 3284 aC. La primera forma de designar la data s'anomena astronòmica i la segona data històrica.

Hi ha un problema afegit a la no existència d'any 0. El  comença amb l'any 1, i perquè transcorren 100 anys complets cal esperar que acabe l'any 100, que es convertix en l'últim any del , mentre que el 101 és el primer any del . Per tant, el  no acaba fins que acabe l'any 2000. El  no va començar fins a l'1 de gener del 2001 a les 0 h TU, que correspon al dia julià 2.451.910,5.

El dia julià actual és: 

Dia
Jaime Salinas Bonmatí

Jaime Salinas Bonmatí (Maison-Carrée, Algèria, 1925 - Grindavik, Islàndia, 25 de gener de 2011), escriptor i editor, fou fill del poeta Pedro Salinas i Margarita Bonmatí.

Tot i que nascut a Algèria, va viure la seva infantesa a Sevilla i Madrid. L'esclat de la Guerra Civil espanyola sorprengué la família Salinas a Santander i l'any 1937 emigraren als Estats Units on el jove Jaime acabà els seus estudis secundaris.

Després va viure a Puerto Rico i s'allistà a l'American Field Service. En acabar la Segona Guerra Mundial es graduà a la Universitat estat-unidenca de Johns Hopkins.

L'any 1954 retorna a Europa després de la mort del seu pare i viu una curta temporada a París fins al 1955 en què s'instal·la a Barcelona en una torre del barri del Putget junt amb l'escriptor islandès Guðbergur Bergsson, que estudiava a la Universitat de Barcelona i esdevingué la seva parella. Treballa en una empresa editorial francesa i entra a Seix Barral on inicia la seva carrera com a editor.

El 1966 cofunda Alianza Editorial i el 1976 rellança Alfaguara. Fou director general del Llibre i Biblioteques en el primer govern socialista sorgit de les eleccions generals del 1982, càrrec que ocupà fins al 1995 en què va dimitir. Posteriorment fou director de l'editorial Aguilar fins al 1991 en què raons de salut l'obligaren a deixar el càrrec i el món editorial.

Amb Guðbergur Bergsson, passava llargues temporades a Grindavík (Islàndia), on morí i hi és enterrat.

Referències 

Editors espanyols
Empresaris espanyols
Escriptors espanyols en castellà
Alumnes de la Universitat Johns Hopkins
Morts a Islàndia
Escriptors africans en castellà
Empresaris africans
Escriptors algerians
Naixements del 1925
Assimilació

L'assimilació és un fenomen fonètic pel qual un so de la parla exercix la seua influència articulatòria i acústica sobre un altre. Segons el tipus de canvi pot ser: palatalització, velarització, nasalització, dentalització, labialització, sonorització, ensordiment, etc.

L'assimilació es dona en l'actualitat en català en la majoria de sons nasals i laterals, i en l'evolució de l'idioma ha donat lloc a diversos aplecs consonàntics.

Exemples:
 canvi (la n sona com una nasal bilabial [m], o labiodental en el cas dels balears, valencians o de certes zones del sud de Catalunya) -- canvi de punt d'articulació
 cangur (la n sona com una nasal velar [ŋ]) -- canvi de punt d'articulació
 atleta (la t sona com una lateral alveolar [l]) -- canvi de mode d'articulació
 ametlla (la t sona com una lateral palatal [λ]) -- canvi de mode i de punt d'articulació

L'harmonia vocàlica és un tipus d'assimilació que en algunes llengües afecta les vocals d'una mateixa paraula.

Referències 

Fenòmens fonètics
Ensordiment

S'anomena ensordiment al fenomen fonètic contrari a la sonorització, pel qual un so sonor (en el qual vibren les cordes vocals) es torna sord, per l'acció del so o dels sons contigus.

Ensordiment en català 
En català sol passar:
 Dins d'una paraula, quan una oclusiva sonora o una fricativa sonora van seguides d'una consonant sorda. Exemples: absolució (la b sona [p] sorda).
 Per a totes les oclusives a final de paraula, quan no van seguides d'una paraula començant per una consonant sonora. Exemples: Exemples: "fred" (la d sona [t] sorda); però "fred glacial" (la d sona [t] sonora). També quan van seguides d'una paraula començant per una vocal. Exemples: "fred àrtic" (la d sona [t] sorda).
 Per a totes fricatives a final de paraula quan no van seguides d'una paraula començant per una consonant sonora o una vocal. Exemples: "la mosca brunz tot el dia" (la z sona [s] sorda); però "la mosca brunz mentre dormo" (la z sona [z] sonora). En els dialectes baleàrics es donen més casos, com "arxiv tots els fitxers" (la v sona [f] sorda); però "arxiv els fitxers" (la v sona [v] sonora).

Fenòmens fonètics
Sonorització

S'anomena sonorització al fenomen fonètic contrari a l'ensordiment, pel qual un so sord (en el qual no vibren les cordes vocals) es fa sonor, per l'acció del so o dels sons contigus.

Sonorització en català 
En català sol passar:

 Dins d'una paraula, quan una oclusiva sorda o una fricativa sorda o una africada sorda van seguides d'una consonant sonora en una síl·laba diferent. Exemples: "capgròs" (on la p sona [b]), "modernisme" (on la s sona [z]), "migdia" (on la g sona [dʒ]). Però no pas a casos com "ample" on el grup pl és dins de la mateixa síl·laba.
 Per fonètica sintàctica, quan una paraula acabada amb una fricativa sorda o una africada sorda va seguida d'una vocal o una consonant sonora. Exemples: "les altres" (on la s sona [z]), "les mateixes" (on la s sona [z]), "peix al cove" (on el grup ix sona [ʒ]), "mig obert" (on la g sona [dʒ]).

Aquest fenomen té valor contrastiu en català, en parelles com els avis [əl'zaβis] vs. els savis [əl'saβis]

Referències 

Fenòmens fonètics
Emmudiment

L'emmudiment és un fenomen fonètic. És la denominació que rep la no pronúncia d'un so.

En el català és un fenomen bastant comú, sobretot en el bloc oriental.

Els casos més comuns, més coneguts són els de la lletra 'h'.
 Ahir; [ə'i], helicòpter; [əli'kɔbtəɾ], cohesió; [kuə'zjo], haver; [ə'βɛ], ...

En els dialectes orientals del català, per exemple, també hi trobem altres casos:

- 'r' muda:
 a final de paraula en infinitius i en altres mots: menjar; [məɲ'ʒa], conèixer; [ku'nɛʃə], dormir; [duɾ'mi] i salvador; [səlbə'ðo], ambaixador; [əmbəʃə'ðo], sabater; [səβə'te], diners, [di'nes] però popular; [pupu'laɾ], per; [pəɾ]...
 en posició central: arbre; ['abɾə]

- 't'muda:
 a final de paraula: molt; [mol], pont; [pɔn], alts; [als], ...

- 's'muda:
 a final de paraula: aquest; [a'kɛd], aquests; [a'kɛts], ...

Els casos de la t, la p, etc. són produïts sovint a causa de la sonorització de l, m i n.

Fenòmens fonètics
Gauche Divine

La gauche divine ("esquerra divina") fou un moviment d'intel·lectuals i artistes d'esquerra de la dècada del 1960 i començaments dels anys 1970, que sorgí entorn la discoteca Bocaccio de Barcelona. La majoria dels seus membres provenien de la burgesia i les classes altes de la capital catalana, entre els quals hi havia arquitectes, novel·listes, filòsofs, poetes, fotògrafs, editors, gent del cinema, models, dissenyadors i interioristes. La gauche divine va estar també lligada al moviment cinematogràfic anomenat escola de Barcelona.

Els membres no tenien unes vinculacions polítiques clares, tot i anomenar-se d'esquerres. En l'època tardofranquista el grup es caracteritzà per fer ostentació d'un alliberament en les formes tradicionals d'entendre la vida. Els seus membres no formaven part de moviments polítics, tot i que alguns van passar a integrar-se en grups polítics durant la transició democràtica espanyola.

L'escriptor i periodista Joan de Sagarra va ser qui va batejar el grup amb el nom de gauche divine<ref name="ep">[http://sociedad.elpais.com/sociedad/2011/03/18/actualidad/1300402801_850215.html Fallece Oriol Regàs, el comprometido anfitrión de la 'gauche-divine'''] a El País, per Agustí Fancelli, 18/3/2011 </ref> en una publicació al periòdic Tele/eXpres'' del 7 d'octubre de 1967, arran de la festa de presentació de Tusquets Editores a la sala Price.

Persones molt diverses en formaren part; entre d'altres, escriptors i poetes, com Félix de Azúa, Josep Maria Carandell, Anna Maria Moix i Meseguer, Terenci Moix, Jaime Gil de Biedma, José Agustín Goytisolo i Rosa Regàs; arquitectes i dissenyadors, com Òscar Tusquets, Ricardo Bofill, Oriol Bohigas i Elsa Peretti; cantants, com Guillermina Motta i Serrat; fotògrafs, com Colita, Oriol Maspons i Xavier Miserachs; models, com Teresa Gimpera, considerada musa del grup; editors, com Jordi Herralde, Esther Tusquets o Beatriz de Moura; gent del món del cinema, com Gonzalo Herralde i integrants de l'escola de Barcelona, com Gonzalo Suárez, Romà Gubern, Ricardo Franco o Vicente Aranda; i d'altres, com Jaume Perich, Maria Antònia Mir, Oriol Regàs, Eugenio Trías Sagnier, Serena Vergano, Albert Puig Palau i Lluís Serrat.

Vegeu també 
 Esquerra caviar

Referències

Enllaços externs 
 
 

Dècada del 1960 a Catalunya
Dècada del 1970 a Catalunya
Primer ministre

El primer ministre (en femení, la primera ministra) és el ministre de més alt rang del gabinet o Consell de ministres de la branca executiva del govern d'un sistema parlamentari. Entre les seves tasques figura nomenar als altres ministres i presidir les deliberacions del Consell de ministres. Per damunt d'ells només hi sol haver el cap d'Estat (un monarca o un president), que normalment té una funció representativa. El primer ministre sol ser nomenat pel cap d'Estat, prèvia recomanació o proposta del parlament, i normalment és el cap de files del partit més votat a les eleccions legislatives. En la majoria dels casos, depenent de la constitució de cada estat, el primer ministre i la resta dels ministres del gabinet són alhora membres del parlament. No obstant això, en els sistemes semipresidencialistes un primer ministre és l'oficial que ha estat designat per a gestionar el servei civil i el govern interior de l'Estat sota les ordres del cap d'Estat (el president) amb qui comparteix el poder executiu actiu.

Encara que tenen gairebé les mateixes característiques i responsabilitats executives dels primers ministres, en alguns estats, aquest càrrec pot rebre altres noms, com ara President del govern a Espanya, Canceller a Àustria i Alemanya, Ministre-President als estats federals alemanys i belgues, President del Consell de Ministres a Itàlia, Taoiseach a la República d'Irlanda, o premier a les províncies constituents del Canadà.

Referències
Parkinson

Malaltia de Parkinson
 James Parkinson, metge anglès que descrigué per primera vegada la Malaltia de Parkinson.
Pascal

Pascal (unitat), unitat de mesura de la pressió
 Blaise Pascal (1623 - 1662), físic, matemàtic i filòsof francès 
 Pascal (llenguatge de programació), llenguatge de programació
Còdec

Un còdec (de l'anglès coder/decoder, és a dir codificador/descodificador) és un esquema que regula una sèrie de transformacions en un senyal o informació. Els còdecs tant poden transformar un senyal a una forma codificada (usada per la transmissió o encriptació) com fer-ho al revés, donar el senyal adequat per a la seva visualització o edició (no necessàriament la forma original) a partir de la forma codificada.

Els còdecs són utilitzats en arxius multimèdia per comprimir àudio, imatges o vídeo, ja que la forma original d'aquest tipus de dades és massa gran per processar-lo i ser transmès pels sistemes de comunicació dels que es disposen avui dia. També s'utilitza en la compressió de dades per tal d'obtenir una mida de fitxer més petita.

No s'ha de confondre el còdec amb el format d'arxiu, ja que aquests poden contenir diferent informació codificada amb diversos còdecs. Un exemple d'això pot ser que un arxiu avi pot contenir vídeos codificats amb els còdecs DivX o Xvid i també tenir codificat l'àudio en Ogg o Mp3.

Podem dividir els codificadors en còdec amb pèrdues i còdec sense pèrdues, depenent si la informació que es recupera coincideix exactament amb l'original.

Tipus de còdecs 
Bàsicament hi ha dos tipus de còdecs, segons pel que han estat dissenyats.

Per una banda hi ha els còdecs sense pèrdues (en anglè], lossless) caracteritzats per ser esquemes reversibles, és a dir, que les dades originals poden ser reconstruïdes. Aquests còdecs són usats quan mantenir la qualitat és essencial. La compressió sense pèrdues no pot garantir un grau concret de compressió per qualsevol informació a reduir, ja que aquesta pot estar prou «empaquetada».

L'altre tipus de còdecs són anomenats còdecs amb pèrdues (en anglès, lossy) i es basen a descartar informació menys important o menys rellevant, per tant són esquemes irreversibles. Són utilitzats quan es necessita un grau de compressió més elevat. Amb aquest mètode, la informació comprimida pot ser diferent a l'original, però és "semblant" i encara reuneix els requeriments mínims perquè sigui útil en determinades aplicacions.

Vegeu també 
 Còdecs sense pèrdues
 Còdecs amb pèrdues
 Còdec d'àudio
 Codificació d'imatges fixes
 Còdec de vídeo
 Llista de còdecs
Saint Helena

St. Helena (Nebraska)
 St. Helena (Califòrnia)
 St. Helena (Carolina del Nord)
 Santa Helena, illa de l'Atlàntic Sud.
DivX

El DivX és un còdec de vídeo creat per DivXNetworks Inc., i és conegut per la seva capacitat de comprimir llargs vídeos en arxius petits. Ha estat certament polèmic a causa del seu ús en la còpia i posterior distribució de DVDs amb copyright o drets d'autor. Alguns dels reproductors DVD de sobretaula més avançats són capaços de reproduir arxius comprimits mitjançant aquest còdec.

Història 
El DivX es va publicar durant les primeres fases de desenvolupament de l'MPEG-4, quan aquest no era acabat del tot, a causa de la creixent necessitat dels usuaris de compartir vídeo a través de la Xarxa informàtica, això va fer del DivX un format al començament obert a les modificacions per part dels usuaris. Aquesta participació va provocar l'aparició d'altres variants d'aquest format, també basades en l'MPEG-4, com l'XviD i el 3ivx, encara que el seu ús no és pas tan estès.

El nom d'aquest còdec prové del sistema que l'US Retailor Circuit City van inventar per al lloguer de DVDs. Aquest projecte o sistema tenia el nom de DIVX. Aquest va fracassar estrepitosament i és per això que els creadors del còdec DivX el van anomenar d'aquesta manera en les primeres versions:"DivX ;-)", on la icona que pica l'ullet representa com se'n riuen del projecte o sistema DIVX i de la seua fallida

Aplicacions 
El còdec de vídeo DivX permet que d'un DVD d'entre 4 i 6 GB en surti un arxiu comprimit que pot tenir una talla reduïda a 700 MBytes aproximadament, que cap perfectament dins d'un CD-ROM, i tot això amb una pèrdua de qualitat mínima.

Hi ha moltíssims programes que permeten de convertir un DVD a un vídeo comprimit utilitzant el còdec DivX, i això és gràcies a la seva popularitat. Amb aquest arxiu es pot fer el que es vol, sigui desar-lo en d'un suport òptic (CD o DVD), dins del disc dur o bé compartir-lo amb molts altres usuaris d'Internet (en xarxes peer to peer). A més, el DivX és un còdec que es va millorant periòdicament, per la qual cosa les noves versions com més va més qualitat i facilitat d'ús tenen.

Enllaços externs 
 Pàgina oficial de DivXNetworks
 http://www.projectmayo.com  ProjectMayo, pàgina oficial de la versió oberta del DivX, l'OpenDivX

Còdecs de vídeo
Circuit magnètic

Un circuit magnètic és un camí tancat pel qual passa el flux magnètic, generalment és determinat per elements magnètics com imants, materials ferromagnètics i electroimants, però pot contenir espais ocupats per aire o d'altres materials.

Alguns exemples de circuits magnètics són:

 Imant de ferradura amb armadura de ferro (circuit de baixa reluctància)
 Imant de ferradura sense armadura (circuit d'alta reluctància)
 Motor elèctric (circuit de reluctància variable)

Lleis dels circuits magnètics 
Si Φ és el flux magnètic d'un circuit, expressat en webers; F és la força magnetomotriu (fmm) aplicada al circuit, expressada en ampere espira; i R és la reluctància del circuit, expressada en amperes espires per weber, aplicant la llei d'Ampère tenim que:

Això és anàleg a la llei d'Ohm en els circuits elèctrics, on el corrent és igual al voltatge o força electromotriu dividit per la resistència del circuit. Aquí el flux magnètic, la força magnetomotriu i la reluctància són anàlegs respectivament al corrent, força electromotriu i resistència.

Si A és l'àrea, μ és la permeabilitat del material, i l és la longitud:

Això és similar a l'equació de la resistència elèctrica del materials. Formes geomètriques llargues i primes amb petites permeabilitats porten a una alta reluctància. La baixa reluctància és generalment la preferida, de la mateixa manera que en els circuits elèctrics es prefereix la baixa resistència.

El circuits magnètics també obeeixen altres lleis que són similars a les dels circuits elèctrics. Per exemple, la reluctància total  d'un conjunt de reluctàncies ... en sèrie és:

El que segueix la llei d'Ampère i és anàleg a la llei de les malles de Kirchhoff pel que fa a les resistències en sèrie.

D'altra banda, la suma del flux magnètic  a cada node és sempre zero:

.

Això és equivalent a la llei de Gauss i és anàleg a la llei dels nodes de Kirchhoff pel que fa a l'anàlisi de circuits.

Les tres lleis citades formen un sistema complet per a l'anàlisi dels circuits magnètics, de manera similar als circuits elèctrics. Comparant els dos tipus de circuits podem veure que:

 L'equivalent de la resistència R és la reluctància Rm

 L'equivalent del corrent (o intensitat del corrent) I és el flux magnètic Φ

 L'equivalent del voltatge V és la força magnetomotriu F

Referències 
  Magnetic-Electric Analogs per Dennis L. Feucht, Innovatia Laboratories (PDF)

Vegeu també 
 Nucli magnètic

Electricitat
Fil esmaltat

El fil esmaltat o de bobinar, és un fil recobert d'esmalt que sempre ve en rodets en els quals posa el Ømm (diàmetre) sense esmalt. Es fa servir per fer màquines elèctriques. Es posa en les ranures havent-s'hi de posar sempre aïllants. La secció del fil es mesura amb un cargol de Palmer. Els diàmetres (en mm) més freqüents són (amb les seves respectives seccions en mm²):

Enginyeria elèctrica
Ranura

Una ranura és un solc practicat en una peça de matèria dura.

En el cas de les màquines elèctriques, és una part de l'estator on s'allotjen les bobines, les quals s'han de recobrir amb un aïllant.

N'hi ha que en tenen amb 12, 24, 28 o més, encara que els nombres de ranures més usats són 18, 24 i 36.

Referències 

Enginyeria elèctrica
Revolució per minut

Les revolucions per minut (rpm, RPM o r/min) o voltes per minut és una unitat de freqüència, usada sovint per a mesurar la velocitat angular. En aquest context una revolució és una volta d'una roda, un eix, un disc o qualsevol cosa que giri.

La màquina que usualment es fa servir per mesurar les rpm és el tacòmetre 

La unitat de freqüència del SI és l'hertz (Hz):

La unitat de velocitat angular del SI és el radian per segon:

Règim de gir d'una màquina elèctrica 
Les revolucions per minut d'una màquina elèctrica es calculen amb la següent formula:

on  és la freqüència del corrent elèctric (a Europa, 50Hz i als Estats Units, 60Hz), la  són parells de pols i  és el número de pols ().

Cal tenir en compte que normalment la placa de característiques de les màquines elèctriques gairebé sempre porta indicades les revolucions per minut del motor quan aquest està subministrant la seva potència total.

Referències 

Unitats de mesura
Tecnologia de l'automoció
Churchill

Biografies:
 Winston Churchill (1620-1688), militar, polític i historiador anglès, pare de John Churchill 
 John Churchill, 1r Duc de Marlborough (1650 – 1722), primer Duc de Marlborough
 Charles Churchill (Westminster, 1731 - Boulogne, 1764), poeta satíric anglès
 Lord Randolph Churchill (1849 - 1895), estadista britànic
 Winston Churchill (Woodstock, 1874 - Londres, 1965), primer ministre britànic
 Randolph Churchill (1911 – 1968), fill del Primer Ministre britànic Winston Churchill i la seva esposa Clementine
 Toponímia:
 Churchill Museum and Cabinet War Rooms, museu de Londres i una de les 5 seccions del museu Imperial War
 Parc Nacional Churchill, parc nacional en Victòria (Austràlia)
Tolosa (desambiguació)

138 Tolosa, asteroide
 Toponímia:
 Tolosa (Navès) Una edificació del municipi de Navès 
 Tolosa de Llenguadoc, ciutat d'Occitània 
 Tolosa (Guipúscoa), municipi del País Èuscar 
 Tolosa (Argentina), localitat de l'Argentina 
 Tolosa (Andes), pic proper a l'Aconcagua 
 Regne de Tolosa, estat dirigit pels visigots que va existir del 475 fins al 507
Jaume IV de Mallorca

Jaume IV de Mallorca (Montpeller, 1335 - Sòria, 1375) fou rei nominal de Mallorca, comte nominal de Rosselló i la Cerdanya (1349-1375) i rei consort de Nàpols (1362-1375).

Llinatge 
Fill i successor de Jaume III de Mallorca i de Constança d'Aragó. A la mort del seu pare a la batalla de Llucmajor (1349) esdevingué, almenys nominalment, rei de Mallorca. Era també príncep de Morea, comte de Clarença i baró de Matagrifó.

El 14 de desembre de 1363 es casà a Castelnuovo (Nàpols) amb la reina Joana I de Nàpols, esdevenint el tercer marit d'aquesta. Per aquest matrimoni passà a ser duc de Calàbria i rei consort de Nàpols, però no rei titular. D'aquest matrimoni no tingué cap descendent.

Designà com a hereva la seva germana Elisabet de Mallorca, que no arribarà mai a ser reina de fet.

Vida política 
Després de la batalla de Llucmajor, en què fou ferit i el seu pare mort, Pere el Cerimoniós l'agafà presoner, juntament amb la reina Violant de Vilaragut i la seva germana Elisabet. Va estar pres al castell de Xàtiva i al Castell Nou de Barcelona, fins al 1362, en què Jaume de Santcliment l'alliberà.

Guerra dels dos Peres 

Es va unir al Príncep Negre, fill d'Eduard III d'Anglaterra i participà en la invasió de Castella, on lluità a favor de Pere I de Castella en contra d'Enric de Trastàmara.

Guerra de Jaume IV de Mallorca 

Més tard s'alià amb Lluís d'Anjou, germà de Carles V de França, i amb el seu suport reclutà un exèrcit de 6.000 mercenaris, amb els quals va envair Catalunya. L'agost del 1374 travessà els Pirineus pel Conflent. Feu una guerra de saqueig i destrucció, que li va permetre arribar fins a Sant Cugat del Vallès.

El febrer del 1375 emmalaltí i es retirà a Sòria on va morir. Va ser enterrat al convent de Sant Francesc d'aquesta ciutat, però en ser enderrocat al , la seva tomba també va desaparèixer.

Jaume IV, trobador 
Durant el seu captiveri a Barcelona, un dominicà, que tant pot ser Pere Saplana o bé Antoni Genebreda, li oferiren una traducció en romanç catalanesc de De consolatione Philosophiae de Boeci, i en la dedicatòria hi fan constar que «vós, qui sabets bé l'art de trobar, vos ocupassets en lo dit llibre de fer-lo en rimes, per ço que fos pus plasent de llegir...», cap altra referència ni cap poema ens ha pervingut de l'activitat literària de Jaume.

Enllaços externs 
 http://soria-goig.com/historia/historia_03.htm

Reis de la casa de Mallorca
Comtes de Rosselló
Comtes de Cerdanya
Escriptors balears medievals en occità
Morts a Sòria
Fills il·lustres de Palma
Comtes catalans històrics
Escriptors catalans històrics
Escriptors catalans en occità
Polítics catalans històrics
Agricultura de secà

Lagricultura de secà és aquella en què no es fa aportació d'aigua per l'home, utilitzant només la que prové de la pluja directament damunt el cultiu. La seva contraposició és l'agricultura de regadiu.

Història i evolució 
És la més propera a la simple recol·lecció, i possiblement és el primer tipus d'agricultura que es va fer.

Inicialment era l'única que es podia fer sense gaires infraestructures, i ha arribat fins a l'actualitat, encara que molt evolucionada tècnicament.

Actualment malgrat que no es faci aportació d'aigua, sí que es fan servir adobs i altres agroquímics (herbicides, fungicides, etc.), així com maquinària molt evolucionada i adaptada a cada tipus de cultiu.

Classificació dels secans 
Els secans es classifiquen normalment segons el grau d'humitat que proporcionen les precipitacions mitjanes anuals:
 Secans frescals on la pluja anual compensa l'evapotranspiració i les plantes no pateixen estrès hídric, tot i això s'ha de tenir en compte la irregularitat de les pluges interanuals que poden fer que hi hagi certs perìodes amb relativa secada. Un exemple d'agricultura de secà frescal és a l'anomenat cinturó del blat de moro dels Estats Units on gràcies a les pluges regulars d'estiu es conrea el blat de moro de secà amb bons rendiments.
 Secans semifrescals correspon a climes subhumits on la pluja anual cobreix més de la meitat de les necessitats d'aigua expressades en l'evapotranspiració cosa que ja limita l'elecció dels conreus per a fer-los d'acord amb les èpoques de l'any amb suficient humitat. Normalment en aquesta zona els cereals d'hivern (blat, ordi, civada, triticale, etc.) tenen bons rendiments. Exemple les comarques del Vallès.
 Secans semiàrids la pluja mitjana anual cobreix entre el 50 i el 25% de l'evapotranspiració, els rendiments dels cereals d'hivern són baixos, sovint apareixen sòls molt alcalins i amb certa salinitat. N'és un exemple l'agricultura de secà de la plana de Lleida.
 Secans àrids Estan en el límit on és possible l'agricultura de secà amb pluviometries que cobreixen menys del 25% de l'evapotranspiració anual. Sovint en aquesta zona els conreus són possibles tècnicament però no són viables econòmicament. Els sòls acostumen a ser de mala qualitat. Per exemple elssecans murciano-almeriencs.

Cultius 
Alguns cultius que es poden conrear en secà a causa de la seva resistència a la falta d'aigua, encara que sempre produeixen més si se'ls cultiva en regadiu, en les zones mediterrànies són:
 Cereals: Blat, civada, ordi, sègol.
 Lleguminoses: Cigró, llentia, fava, pèsols.
 Fruiters: Albercoquer, ametller, figuera, olivera.
 Altres arbres: Garrofer, Pistatxer
 Vinya
 Pastures: Alfals, Encloa, trepadella, margall.
 Hortícoles: Melonera, tomaquera, alls, cebes.

Referències

Vegeu també 
 Agricultura de regadiu

Enllaços externs 
 «Agricultura de secà». Gran Enciclopèdia Catalana.  Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

Sistemes agrícoles
Vicent Doménech el Palleter

Vicent Doménech, conegut com El Palleter (Paiporta, 1783), va ser un palleter de la ciutat de València, que declarà el 1808 la guerra contra Napoleó.

L'arribada a València de la notícia de la renúncia de Ferran VII a la corona espanyola en favor de Josep Bonaparte, va provocar manifestacions diverses entre el poble. Vicent Doménech, un palleter, desesperat a l'espera que un gabinet es reunira per a prendre una decisió sobre l'assumpte, agafà una canya i posà un tros de la seua faixa roja en forma de bandera, i enarborant-la, marxà al mercat. En arribar a una botiga on es venia el nou paper segellat pel govern francès, n'agafà un plec, el trencà, es posà damunt d'una cadira enmig d'una plaça i declarà la guerra a Napoleó.
Se li atribueixen les paraules: "Un pobre palleter li declara la guerra a Napoleó. Visca Ferran VII i mort als traïdors". L'endemà, el poble es rebel·là i va assaltar i va prendre per les armes la ciutadella.
El 25 de maig es constituí la "Junta Suprema de Govern del Regne de València".

La revolució havia triomfat, però temporalment. Poc més tard, el mariscal Suchet, després de sotmetre el Principat de Catalunya, va atacar el Regne de València, que passaria a mans de Napoleó.

El Palleter és una figura que s'ha utilitzat reiteradament com a símbol d'insubmissió del poble pla, especialment enfront dels poderosos i de les injustícies. També s'ha utilitzat per associacions de tota classe, com ara sectors del blaverisme polític o associacions de víctimes, com ara les del cas Alcàsser.

Existeix una estàtua del palleter a València, junt a les Portes de Quart de València.

Vegeu també 
 Francesc de Vinatea

Enllaços externs 
 El recuerdo del Palleter (ABC, 1970)
 

Paiportins
Valencians contemporanis
Naixements del 1783
Transistor bipolar

Un transistor bipolar (BJT, de l'anglès bipolar junction transistor) és un tipus de transistor, un dispositiu que pot funcionar com amplificador o commutador fet amb semiconductors dopats. El BJT està compost per diverses capes de material dopat, ja siga NPN o PNP. El centre de la secció s'anomena la base del transistor. Variant el corrent entre la base i un terminal anomenat emissor, es pot variar el corrent que flueix entre l'emissor i el tercer connector anomenat col·lector, fent que el senyal aparegui amplificat en eixe terminal. Els BJTs poden plantejar-se com a resistències controlades per voltatge. La seua funció habitual és la de servir com a amplificadors de corrent.

Conceptualment, hom pot entendre un transistor bipolar com a dos díodes col·locats de forma oposada. En estat normal, la unió emissor-base està polaritzada en directa i la unió base-col·lector està polaritzada en inversa. En un transistor de tipus NPN, per exemple, els electrons de l'emissor s'escampen (o es difonen) a la base. Aquests electrons en la base estan en minoria (hi ha una gran quantitat de forats electrònics) per a recombinar-se. La base sempre es fa prou fina perquè la majoria d'electrons es difonguen pel col·lector abans que es recombinen amb els forats. La unió col·lector-base està polaritzada en inversa per a evitar el flux de forats, però els electrons es troben amb un camí més fàcil: són escombrats cap al col·lector pel camp elèctric que envolta la unió. La proporció d'electrons capaços d'evitar "l'aspiració" de la base i arribar al col·lector és molt sensible al corrent que passa a través de la base. D'ací que un mínim canvi en el corrent de la base puga convertir-se en un gran canvi en el flux d'electrons entre l'emissor i el col·lector. Per exemple el radi d'aquests corrents (Ic÷Ib normalment anomenada β) en alguns transistors bipolars és de 100 o més.

El diagrama que s'acompanya és una representació esquemàtica d'un transistor NPN connectat amb dos fonts de voltatge. Per fer que el transistor condueixca un corrent de C a E, s'aplica un voltatge menut (al voltant dels 0,7 volts) en la unió base-emissor. Aquest voltatge s'anomena . Açò fa que la unió p-n superior condueixca, permetent que un corrent major  flueixca al col·lector. El corrent total que flueix cap a dins del transistor serà per tant el corrent base  més el corrent del col·lector . El corrent total que ix és simplement el corrent de l'emissor, . Així com en tots els dispositius elèctrics, el corrent que hi entra ha de ser igual al que surt, d'acord amb la llei de Kirchoff, per aquest motiu es pot afirmar el següent:

Vegeu també 
 Transistor MOSFET
 Transistor IGBT
 Transistor d'efecte camp

Referències 

Transistors
Transistor bipolar de porta aïllada

El transistor bipolar de porta aïllada sovint anomenat amb les sigles transistor IGBT (de l'anglès insulated-gate bipolar transistor) és un transistor que combina les senzilles característiques de la porta del MOSFET amb l'elevada intensitat i baix voltatge de saturació dels transistors bipolars. Això s'aconsegueix ajuntant en un únic dispositiu una porta aïllada FET per al control amb un transistor bipolar de potència actuant en commutació.

El transistor IGBT és una invenció recent. Els dispositius de primera generació que aparegueren el 1980 i principis dels anys 1990 eren relativament lents en commutació i tendien a fallar. Els dispositius de segona generació milloraren molt, però res comparat amb els actuals de tercera generació, què tenen una velocitat que hi rivalitza amb els MOSFETs, a més d'una excel·lent duresa i tolerància a sobrecàrregues. S'usa principalment en fonts d'alimentació commutades i en aplicacions de control de motors. Els avanços en la segona i tercera generació els feren útils en àrees com la física de partícules, on comencen a suplantar altres dispositius.

Comparativa IGBT i altres dispositius 
Segons es pot trobar :

Fabricants més importants d'IGBT 
A 23/01/17: 
 ST
 On seniconductor
 Rohm
 Infineon
 Ixys
 Toshiba
 Microsemi

Vegeu també 
 Transistor MOSFET
 Transistor bipolar
 Transistor d'efecte camp

Referències 

Transistors
SMD

En electrònica: tecnologia de muntatge superficial
 En medicina: síndrome mielodisplàstica
Felip II (desambiguació)

Felip II de Borgonya (1342–1404), duc de Borgonya.
 Felip II de Castella (1527-98), rei de Castella, i d'Aragó i Portugal com a Felip I.
 Felip II de França (1165–1223), rei de França.
 Felip II de Macedònia (382 aC–336 aC), rei de Macedònia.
 Felip II de Navarra (1293–1322), rei de Navarra i rei de França.
 Felip II de Savoia (1438-97), duc de Savoia.
 Felip II de Tàrent (1329–74), Príncep de Tàrent, Príncep d'Acaia i pretendent a l'Imperi Llatí.
Transistor Darlington

En electrònica, el transistor Darlington és un dispositiu semiconductor que combina dos transistors bipolars en un tàndem (de vegades anomenat "parell Darlington") dins d'un únic dispositiu. Açò eleva el guany (normalment escrit β) i requereix menys espai que usant dos transistors individuals en la mateixa configuració. El guany total del Darlington és el producte del guany dels transistors individuals. Un dispositiu modern típic té un guany de corrent de 1000 o més. Té un major desplaçament de fase en elevades freqüències que un únic transistor, d'ací que puga passar a ser inestable fàcilment amb una realimentació negativa. El voltatge base-emissor també és major, donat que és la suma d'ambdós voltatges base-emissor (que per als transistors de silici sol ser >1.2 V). Aquesta configuració (originàriament efectuada amb dos transistors independents) fou inventada per l'enginyer dels Laboratoris Bell Sidney Darlington. La idea de ficar dos o tres transistors en un únic xip fou patentada per ell, però no la idea de ficar un nombre arbitrari de transistors, cosa que engloba tots els circuits integrats moderns.

Vegeu també 
 Llei de Moore
 Passivitat (electrònica)
 TFT
 TFT-LCD
 Circuit integrat a molt gran escala
 Transistor unijunció
 PUT (transistor)

Darlington
Josep Borrell

Josep Borrell i Fontelles, polític català
 Josep Borrell Aloy, empresari català
 Josep Borrell i Figuera, professor català
Triac

Un triac és un component electrònic equivalent a dos SCR (tiristors) units en anti-paral·lel (en paral·lel, però cadascun en un sentit) i amb les seues portes unides entre si. Açò produeix un commutador electrònic bidireccional que pot conduir corrent en qualsevol direcció quan és disparat (engegat). Pot ser disparat per un voltatge positiu o negatiu aplicat en la porta. Un cop activat, el dispositiu continua conduint fins que el corrent que el recorre disminueix per sota d'un valor límit, com puga ser la fi d'un semicicle d'un corrent altern. Açò fa del triac un commutador molt apropiat per a circuits AC, permetent el control de molta potència amb pulsos de pocs volts (Normalment menors a 24v) i una intensitat de l'escala de microampers. A més, aplicant un pols d'activació dintre un cicle AC permet controlar el percentatge de corrent que passarà pel triac cap a la càrrega (açò s'anomena també control de fase).

Els triacs de baixa potència s'usen en aplicacions com el control de llum, control de velocitat per a ventiladors elèctrics i altres motors elèctrics i també en els microcontroladors moderns de moltes aplicacions domèstiques. Tanmateix, quan s'usa amb càrregues inductives com els ventiladors elèctrics, s'ha d'anar amb compte per a assegurar-se que el triac s'apaga correctament a la fi d'un semicicle d'alterna. De vegades s'usa un circuit supressor per a ajudar en aquest propòsit. Per a càrregues més elevades poden usar-se dos SCR discrets en antiparal·lel en comptes d'un triac. Com que cada SCR tindrà un semicicle de polaritat inversa aplicat a ell, es garanteix que s'apaguen, sense importar el tipus de càrrega.

Fabricants més importants de Triac 
Se'n poden esmentar:
 ST
 NXP 
 Littlefuse
 On semiconductor
 Vishay
 Sharp

Vegeu també 
 Electrònica
 Microelectrònica
 Components electrònics
 Dimmer

Referències 

Components electrònics
Curtcircuit

Un curtcircuit és la fallada en un aparell elèctric o una línia elèctrica, passa el corrent elèctric directament del conductor actiu, o fase, al neutre o a la línia de terra, entre dues fases en el cas de sistemes polifàsics en corrent altern, o entre pols oposats en el cas del corrent continu.

El curtcircuit es produeix normalment per fallades de l'aïllant dels conductors, quan aquestes línies queden submergides en un medi conductor, com ara l'aigua, o per contacte accidental entre conductors aeris a conseqüència de fortes ventades o del trencament dels pals de línies elèctriques.

Atès que un curtcircuit pot causar danys importants en les instal·lacions elèctriques, fins i tot incendis en edificis o habitatges, aquestes instal·lacions han d'estar dotades de proteccions com els fusibles o un interruptor magnetotèrmic, amb la finalitat de protegir les instal·lacions i el seu entorn.

Vegeu també 
 Enrampada elèctrica
 Descàrrega elèctrica
 Descàrrega electroestàtica

Enginyeria elèctrica
Motor

Un motor és una màquina capaç de transformar l'energia emmagatzemada en combustibles, bateries o altres fonts en energia mecànica capaç de transformar energia en treball. Als automòbils aquest efecte és una força que produeix el moviment del vehicle.

Existeixen diversos tipus, sent comú classificar-los en:

 Motors tèrmics, quan el treball s'obté a partir d'algunes diferències de temperatura.
 Motors elèctrics, quan el treball s'obté a partir d'un corrent elèctric.
 Motors de combustió interna, quan el treball s'obté de combustibles fòssils, com el petroli.

Als aerogeneradors, les centrals hidroelèctriques o els reactors nuclears també es transforma algun tipus d'energia en un altre. Tanmateix, la paraula motor es reserva per als casos en els quals el resultat immediat és energia mecànica.

Referències

Vegeu també 

 Motor elèctric; genera moviment a partir d'electricitat.
 Motor de combustió; genera moviment durant la combustió de matèria orgànica, generalment gasolina, gasoil o querosè.
 Motor iònic; tipus de motor coet amb un gran impuls específic.
 Motor de reacció.
 Motor d'aigua.

 Motors
Subestació elèctrica

La subestació elèctrica és una instal·lació industrial emprada per a la transformació del voltatge del corrent elèctric. Aquestes s'ubiquen en els encontorns de les centrals elèctriques per pujar el voltatge a la sortida dels generadors i als afores de les poblacions i consumidors, per tornar-la a baixar.

La raó per fer aquesta elevada de tensió i després baixada, és el transport de la elèctricitat a llarga distància, si es puja el voltatge es redueixen les pèrdues de resistència que depenen de la intensitat de la elèctricitat.

Enginyeria elèctrica
Conductor

Conductor (bus), persona que es dedica a conduir un autobús per transportar passatgers 
 Conductor elèctric, material que permet amb facilitat el trànsit de càrregues elèctriques pel seu interior
 Conductor protònic, electròlit al qual els principals portadors de càrrega són ions d'hidrogen (protons) mòbils
Aïllant

Electricitat: Un aïllant elèctric és aquell material amb poca conducció elèctrica i el seu objectiu és impedir el pas del corrent elèctric, la llum, el so... No existeixen cossos absolutament aïllants o conductors, sinó millors o pitjors conductors. Vegeu Aïllant elèctric.
 Termodinàmica: Material que presenta una oposició al pas de la calor. Vegeu Aïllant tèrmic.
 Acústica: Material que evita el pas del so. Vegeu Insonorització.
Minut

Un minut (de símbol min) és una unitat de temps que es divideix en 60 segons. Cada 60 minuts fan 1 hora.

 1 minut = 1 min
 1 dia = 24 hores = 1.440 minuts
 1 setmana = 7 dies = 10.080 minuts
 1 any (que no sigui de traspàs) = 525.600 minuts

 1 minut = 60 segons

Un minut (de símbol ′) també és una unitat de mesura d'angles en el pla, corresponent a cadascuna de les seixanta parts en què es divideix un grau. Comprèn 60 segons angulars.

Un minut centesimal és una altra mesura angular, que és la centèsima part d'un grau centesimal.

Origen 
Ve del llatí "(pars) minuta prima" que vol dir primera part menuda (fraccionària), significant el primer dígit o part fraccionària en el sistema sexagesimal manllevat dels sumeris i babilonis. Així mateix el "segon" prové del llatí "(pars) minuta secunda" és a dir, segon dígit o part fraccionaria.

Referències 

Unitats de temps
Os (desambiguació)

Anatomia: l'os és un teixit de gran duresa, present en molts animals.
 Geografia:
 Os de Balaguer és un municipi de la comarca catalana de la Noguera.
 Os de Civís és una entitat municipal descentralitzada de les Valls de Valira, a l'Alt Urgell.
 Os (Hedmark) és un municipi del comtat de Hedmark, Noruega.
 Química: Os és el símbol de l'element químic anomenat osmi.
 Abreviatura de sistema operatiu pel seu nom anglès.
 Codi ISO per a l'osseta.

Vegeu també 
 Ós (desambiguació)
Castell de Planes

El castell de Planes és un castell situat al terme municipal de Planes (el Comtat), al bell mig del nucli urbà i en una situació estratègica, entre la confluència de dos barrancs, el de l'Or i un afluent d'aquest.

Història 
D'origen musulmà, el castell presenta elements arquitectònics dels segles XII i . Es creu que va donar servei fins als  o , però que mai va arribar a ser un important castell feudal.

Cal destacar la vital importància de la fortificació duran la conquesta de Castella de les terres del sud de la Corona d'Aragó. Les forces aragoneses, fortificades en aquest emplaçament, van aconseguir aturar les tropes castellanes en els alts del Llombo, molt prop de Planes, en 1363.

Al tossal on s'ubica el castell també s'han trobat restes de l'edat del bronze.

Estat actual 
La seua utilització al llarg de la història ha provocat un gran nombre de remodelacions. Però malgrat això, actualment es conserva gran part de l'original construcció musulmana. La fortificació presenta un recinte poligonal de 220 m. de perímetre i una superfície interior de 2900 m.

El recinte musulmà està bastit amb tapial d'1,30 m de grossària i 0.84 m. d'altura, encara que la zona nord ha estat reconstruïda en època cristiana degut a un possible enderrocament fortuït.
La torre més gran de les presents s'ubica en la zona nord i encara conserva la primera planta. La torre està bastida de tapial de maçoneria i cantonades de carreus. També fou construïda en època cristiana.

Al recinte hi ha altres cinc torres molt semblants entre elles, però que cap d'elles conserva cap estança, únicament hi romanen els basaments i altres restes. A banda dels elements descrits, en la fortificació també s'hi poden trobar altres elements de menor importància, com diversos contraforts i altres reformes cristianes, que varen anar readaptant el castell per a la situació de cada moment.

Bibliografia 

 El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.

Planes, Castell de
Monuments d'interés cultural del Comtat
Planes (Comtat)
す

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o amb més propietat, moraics) す (hiragana) i ス (katakana) ocupen la tretzena posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre し i せ; i el 47è i últim en el poema iroha, després de せ. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la tercera columna (さ行, "columna SA") i la tercera fila (う段, "fila U").

El caràcter さ prové del kanji 寸, mentre que ス prové de 須. Poden dur l'accent dakuten: ず, ズ.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 す, ス es romanitzen com a "su".
 ず, ズ es romanitzen com a "zu".

Escriptura 

El caràcter す s'escriu amb dos traços:
 Traç horitzontal.
 Traç vertical que talla el primer traç, forma un bucle a l'esquerra i al final es corba cap a l'esquerra.

El caràcter ス s'escriu amb dos traços:

 Traç compost per una línia horitzontal i una corba que va cap avall a l'esquerra, semblant al caràcter フ.
 Traç diagonal cap avall a la dreta.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「すずめのス」 ("el su de suzume", on suzume significa pardal) 
 Codi Morse: －－－・－

Su
Zoofília

La zoofilia (del grec zoo, animal, i philein estimar), animalisme o brutalisme és una parafília que consisteix a tenir relacions sexuals amb animals. Primerament podia distingir-se entre zoofília com a amor als animals i bestialisme com a relacions sexuals amb animals però actualment s'ha estes tant el terme zoofília que es fa servir indistintament per a referir-se a ambdues coses.

Exemples històrics 
 En Les mil i una nits, es relaten dues escenes on es manifesta la zoofília.
 A França, el 1601, Claudine de Culam, una noia de 16 anys, va ser penjada juntament amb el seu gos després d'un judici que la va declarar culpable de zoofília.
 L'informe Kinsey realitzat el 1950 indicà que una població entre el 4% i el 7% de nord-americans havia tingut almenys un contacte sexual amb un animal.
 El 1969 Linda Lovelace participa en el primer film comercial que presentava escenes de zoofília.
 El 1973 Nancy Friday en My Secret Garden abordava fantasmes femenins sobre la zoofília i declara que aquesta classe de relacions són bastant freqüents.
 El 2001 Marjorie Knoller, advocada de Los Angeles, va ser investigada: el seu gos havia assassinat la seva veïna de 33 anys. Les investigacions conduïren al descobriment de fotografies seves en ple acte sexual amb la seva mascota, de manera que la varen processar per bestialisme.

Parafílies
Fetitxisme sexual
Brutalisme

Sexualitat: El brutalisme és la pràctica sexual entre humans i altres animals.
 Arquitectura: Brutalisme (arquitectura) és estil arquitectonic típic de les dècades del 50 al 70.
Símbol d'iteració

El símbol d'iteració o de repetició , es fa servir amb els caràcters kanji japonesos per representar múltiples coses relacionades amb el plural. En japonès no hi ha una idea estesa del plural en la parla però a vegades sorgeix. Aquesta característica contrasta amb el japonès, idioma en el que normalment es repeteixen caràcters únicament per afegir èmfasis.

Exemples:
  ("wareware", nosaltres)
  ("ware", jo)

A vegades el significat canvia per complet:
  - "tata", Molts, en quantitat gran (-"ta", molts)
  - "hitobito", Persones (-"hito", persona)
  - "tsugitsugi", Continu (-"tsugi", el següent)

Referències 

Escriptura japonesa
Kana