alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Punt d'Àries

En astronomia el punt d'Àries o punt vernal és un dels dos punts de l'esfera celeste on l'equador celeste talla el pla de l'eclíptica. Dit d'una altra manera, el punt d'Àries i el seu oposat (el punt Balança) es troba sobre la recta d'intersecció entre els pla de l'equador celeste i el pla de l'eclíptica, d'aquest dos punts, es defineix com punt d'Àries, el punt de l'eclíptica en què el Sol passa de l'hemisferi sud celeste a l'hemisferi nord, fet que ocorre a l'equinocci de primavera (cap al 21 de març), iniciant-se la primavera a l'hemisferi nord i la tardor en l'hemisferi sud.

Resumint, el pla de l'equador celeste i el pla de la eclíptica (pla format per l'òrbita de la Terra al voltant del sol o el moviment aparent del sol al llarg d'un any) es tallen en una recta, que té en un extrem el punt d'Àries i en l'extrem diametralment oposat el punt de Balança.

Descripció 

En el sistema de coordenades equatorials, el punt d'Àries és l'origen de l'escala d'ascensió recta que, per tant, té valor 0 en aquest punt. La declinació també és zero a causa de la seva posició a l'equador celeste. Per raó de la precessió dels equinoccis aquest punt retrocedeix al llarg de l'eclíptica, 50,290966” a l'any. Quan va ser calculat, fa més de 2000 anys, la posició del Sol estava en la constel·lació d'Àries, encara que en 2016 està en Peixos. Segons interpretacions d'alguns astrònoms el punt Àries no es trobaria tampoc en la Constel·lació dels Peixos sinó en la seua veïna Aquari.

En el fons es tracta del punt equinoccial vernal i està situat cap a Peixos a una distància angular de 8 graus de la frontera amb la constel·lació d'Aquari, per la qual cosa el seu nom actualitzat és punt Peixos, nom astronòmic. El punt equinoccial va estar al final de la constel·lació d'Àries fa 20 segles i 50 anys, de fet tal nom és tradicional i obsolet. Fins i tot també la data astrològica actual que cau en l'equinocci vernal és el dia 28 del mes/casa de Peixos (20 de Març del calendari civil/eclesiàstic), últim dia del mes/casa de Peixos, amb el que l'endemà al equinocci és 1 d'Àries (21 de Març) encara que el punt equinoccial està cap a la constel·lació de Peixos.

Precessió del Punt Equinoccial vernal

Vegeu també 
 Punt Libra
 Precessió dels equinoccis
 Equinocci
 Eclíptica

Referències 

Astrometria
Punt de Balança

El punt de Balança o punt de Lliura és un dels dos punts de l'esfera celeste on l'equador celeste talla l'eclíptica. És el punt diametralment oposat al punt d'Àries. Es defineix com el punt en què el Sol passa de l'hemisferi nord al sud, cosa que ocorre a l'equinocci de tardor (cap al 23 de setembre), i s'inicia la tardor en l'hemisferi nord.

En el sistema de coordenades equatorials, la seva ascensió recta és de 12 hores i la seva declinació és zero. A causa de la precessió dels equinoccis, aquest punt retrocedeix al llarg de l'eclíptica 50,25" a l'any. Ara el punt Libra no es troba en la constel·lació de Balança (Libra), sinó en la seva veïna Virgo.

Vegeu també 
 Equinocci

Astrometria
Precessió dels equinoccis

La precessió dels equinoccis és la rotació que efectua el pol nord celeste al voltant del pol de l'eclíptica, en sentit retrògrad, en 25.780 anys. L'eix de la Terra forma un angle de 23° 26′ respecte a l'eix eclíptic.
A conseqüència d'això:
 El pol nord celeste es mou en relació a les estrelles, sent ara l'estel polar α Ursa Minor.
 El punt d'Àries, intersecció de l'equador amb l'eclíptica, retrograda sobre l'equador en el mateix període, és a dir, 50,25" per any.

A principis de l'era cristiana, el Sol es projectava al començament de la primavera en la constel·lació d'Àries. Actualment, 2.000 anys després, ha girat un angle igual a 50,2511 x 2000 = 27,92º, projectant-se sobre la constel·lació dels Peixos.

Referències

Vegeu també 
 Moviments de la Terra
 Obligatorietat orbitària, efecte sobre el clima de canvis lents en la inclinació de l'eix i la forma de l'òrbita de la Terra 

Mecànica celeste
Precessió
Guerres càntabres

Les guerres càntabres van tenir lloc en temps d'Octavi August a Cantàbria, a la província Tarraconense, entre el 29 aC i el 19 aC.

L'Imperi Romà desitjava conquistar la Cornisa Cantàbrica, on existien mines de les quals n'interessava l'explotació, però els càntabres van defensar tenaçment la seva independència.

Els càntabres eren ferotges muntanyencs i bevedors de sang de cavall. El poble dels càntabres, al qual segurament estaven units les tribus dels vàrduls, caristis i autrígons, els seus pròxims parents i veïns geogràfics, va ser sempre hostil als romans. És en discussió si el seu idioma càntabre era preindoeuropeu o si tenia una forta influència cèltica. Eren un poble de gent rude, que suportaven tota mena de privacions i penalitats, i eren especialment bel·licosos fins al punt que, quan per ser massa ancians ja no podien combatre, se suïcidaven llançant-se des d'un precipici.

El 26 aC, Octavi August va estar a la zona, i amb la cooperació del seu amic Marc Vipsani Agripa (que va dirigir la flota que va operar a la costa cantàbrica) i la Legió I Germanica, la Legió II Augusta i la Legió IV Macedonica, va aconseguir sotmetre els càntabres el 25 aC. Va tornar després a Roma, després de la qual cosa els càntabres es van rebel·lar de nou (24 aC) i foren de nou vençuts; el 22 aC van tornar a aixecar-se en armes, i de nou el poder militar de Roma es va imposar en vèncer els darrers resistents en el Setge de Castro Medulio;¡ el 20 aC es van revoltar per última vegada: Agripa els va combatre i va posar fi a la rebel·lió a sang i foc.

Milers de presoners van ser condemnats a ser crucificats (els càntabres entonaven càntics guerrers fins que morien) i altres van ser venuts com a esclaus (però la majoria es van suïcidar).
El 19 aC tota la zona de Cantàbria va quedar sotmesa a Roma i pacificada.

Després de la submissió dels càntabres, i excepte una petita rebel·lió dels àsturs en temps de Neró i alguns altres incidents menors, res va tornar a torbar la pau de la província Tarraconense en tots els segles I i II.

Vegeu també 
 Guerra de les Gàl·lies
 Conquesta romana de Britània
 Llista de celtes històrics de l'edat antiga

Referències

Enllaços externs 

 Cronología de las Guerras Cantabras 

cantabres
Cantabres
Càntabres preromans
Política d'August
Tit (emperador)

Tit Flavi Sabí Vespasià conegut com a Tit (30 de desembre de 39 - 13 de setembre de 81) fou emperador romà de l'any 79 fins a la seua mort al 81. Era fill de Vespasià i de Flàvia Domitil·la i successor de Vespasià en el tron imperial.

De jove serví com a tribú militar a Britània i Germània. L'any 67 acompanyà a son pare Vespasià en el viatge a l'Orient Mitjà, destinat a sotmetre la Gran Revolta Jueva, que havia començat l'any 66 i que durà fins al 73.

Neró se suïcidà l'any 68, i l'any següent fou l'any dels quatre emperadors. Vespasià abandonà l'Orient i retornà a Roma, deixant al seu fill Titus al comandament de les tropes que assetjaven la ciutat de Jerusalem. El setge començà el dia 23 de Nissan (abril), les murades foren destruïdes el 17 de Tammuz (juliol), el Temple cremat el dia 9 d'Av (agost), i la Ciutat Alta conquerida el dia 8 d'Elul (setembre), i tot fou relatat curosament per Iossef ben Mattitiahu (Flavi Josep), al llibre Bellum Iudaicum (La Guerra dels Jueus).destruïdes en gran part després del setge de Jerusalem de la Primera Guerra Judeoromana.

Regnat 
A la mort del seu pare, Tit el succeí, rebent alhora el títol de Pontífex Màxim que ostentava Vespasià. L'emperador Titus va prohibir perseguir el mateix delicte en virtut de lleis diferents. Per a les herències va instituir un termini màxim d'impugnació: una herència no podia ser impugnada un cop transcorreguts cinc anys de l'òbit del causant.

Va morir el 13 de setembre del 81 i el va succeir el seu germà Flavi Domicià, reconegut pel Senat gràcies a la pressió dels pretorians (14 de setembre del 81).

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 
 Suetonius, The Lives of Twelve Caesars, Life of Titus,  
 Cassius Dio, Roman History, Books 65 i 66, 
 Josephus, The War of the Jews, 
 Tacitus, Histories, Books 2, 4 i 5
 http://www.wildwinds.com/coins/ric/titus/t.html 
 http://www.forumancientcoins.com/gallery/thumbnails.php?album=1192 
 http://www.roman-emperors.org/titus.htm 
 Austin Simmons, The Cipherment of the Franks Casket 

Pontífexs màxims
Tribuns militars
Emperadors romans
Gens Flàvia
Morts al Laci
Religiosos de Roma
Militars de Roma
Polítics de Roma
Comtat de Manresa

Comtat de Manresa fou una denominació que es donà a l'extrem occidental del comtat d'Osona, a partir del Moianès i del Bages; gràcies a l'expansió cristiana per terres d'al-Àndalus, l'àrea dita comtat de Manresa s'estengué vers l'Anoia, la Segarra i l'Urgell.

Orígens i evolució 
Durant el darrer quart del , va donar-se un corrent migratori que dugué gent des de les contrades pirinenques i prepirinenques (Pallars, Alt Urgell i Cerdanya), aleshores superpoblades, cap a l'espai buit central configurat per les actuals contrades del Ripollès, la Vall de Lord, el Berguedà, el Lluçanès, la Plana de Vic, el Moianès, les Guilleries i el Bages, ço és el territori despoblat arran de tot el trasbals de la revolta d'Aissó.

Aquesta àrea de repoblació es trobava envoltada dels comtats regits per Guifré I el Pilós (878-897), el qual va intervenir-hi organitzant-hi l'administració eclesiàstica i civil. En un principi, quan les característiques i situació de la zona ho permetien, Guifré annexionà les àrees repoblades a un comtat ja existent: la Vall de Lord fou inclosa dins del comtat d'Urgell, i el pagus de Berga -l'actual Berguedà- al comtat de Cerdanya; ara bé, la regió central del Ripollès, Plana de Vic, Lluçanès i les Guilleries configurava un territori tradicionalment estructurat al voltant de la ciutat d'Ausa amb una tradició ètnica pròpia -era l'antic país dels ausetans- per això, Guifré va crear-hi un districte propi, el comtat d'Osona, on també hi foren incloses les terres del Moianès i el Bages les quals, tot i tenir un nucli tradicional -la ciutat de Manresa- i també una personalitat històrica derivada d'haver estat el país dels lacetans, per la seva situació de primera línia de frontera amb l'islam i pel seu escàs poblament, no tenien prou entitat per a estructurar-hi una demarcació específica; d'ací el valor merament geogràfic i mai jurídic de l'expressió comtat de Manresa, testimoniada als documents a partir de l'any 906. La prova del caràcter locatiu de l'expressió és que mai no va haver-hi vescomtes de Manresa, mentre que sí que va haver-hi vescomtes de Barcelona, vescomtes de Girona i vescomtes d'Osona.

El centre del comtat era el pagus de Manresa, ben diferenciat del d'Osona pels privilegis que li atorgà el rei Odó el 889 i 890.

Els avenços d'aquest comtat per terres musulmanes es fitaven amb torres de defensa dites manresanes.

La denominació de comtat de Manresa va caure en desús durant el , quan el territori de l'antic comtat quedà dividit en les vegueries que s'hi constituïren.

Referències 

Manresa
Història del Bages
Història de Manresa
Tito

Josip Broz Tito (Kumrovec, Croàcia, 1892 - Ljubljana, Eslovènia, 1980), líder de Iugoslàvia des del final de la Segona Guerra Mundial fins a la seva mort
 Tito sobrenom de Vicente Blanco Sánchez (Benidorm, 1971), futbolista valencià
 Tito Biel, comandant de la Força de Defensa del Sud del Sudan a la segona guerra civil sudanesa (1997-2005)
 Tito Cittadini (Buenos Aires, 1886 - Pollença, 1960), pintor argentí
 Tito Gobbi (Bassano del Grappa, 1915 – Roma, 1984), baríton italià
 Tito Mattei (Campobasso, 1841 - Londres, 1914), compositor i director d'orquestra italià
 Tito Puente (Nova York, 1923 - Nova York, 2000), músic de Latin jazz i salsa
 Tito Schipa (Lecce, 1888 – Nova York, 1965), tenor italià
 Tito Vespasiano Strozzi (Ferrara, 1424 - Racano, 1505), poeta italià
 Tito Vilanova (Bellcaire d'Empordà, 1968), jugador i entrenador de futbol
 Francisco Tito Pérez (La Vila Joiosa, 1874 - 1950), sacerdot, compositor, instrumentista d'orgue i professor de música
 Ettore Tito (Castellammare di Stabia, 1859 - Venècia, 1941), artista italià conegut per les seves pintures sobre la vida contemporània i els paisatges de Venècia
Tit

Biografies:
 Tit Flavi Sabí Vespasià, emperador romà fill de Vespasià
 Tit (fill de Tarquini)
 Tit Anni Lusc, diversos personatges
 Tit Didi, diversos personatges
 Tit Flavi, diversos personatges
 Tit Labiè, diversos personatges
 Tit Manli Torquat, diversos personatges
 Tit Quint Capitolí Barbat, diversos personatges
 Tit Quint Cincinnat Capitolí, diversos personatges
 Tit Quint Penne Capitolí Crispí, diversos personatges
 Tit Veturi, diversos personatges
 Tit Virgini Tricost Celiomontà, diversos personatges
 Sant Titus, deixeble de Pau de Tars
 Tit I, bisbe de Bizanci del 242 al 272.
 Titus (usurpador), usurpador romà
 Geografia:
 Tit (Marroc), vegeu Mawlay Abd Allah
Chaumontois

El Chaumontois és una comarca francesa de la regió de Lorena. Està formada per part dels Vosges i per la regió cap a la desembocadura del riu Meurthe al riu Mosela. La ciutat principal és Nancy.

Fou seu del comtat de Chaumontois a l'edat mitjana.

Lorena
Ardenes

Toponímia:
 Ardenes (departament), departament francès a la regió de Xampanya-Ardenes
 Ardenes flamenques, regió natural del sud de la província de Flandes Oriental, Bèlgica
 Comtat de les Ardenes, comtat de l'edat mitjana 
 Regió de les Ardenes, regió al nord de França i sud de Bèlgica
 Massís de les Ardenes, bloc hercinià format per gresos, roques calcàries i esquistos paleozoics
 Cementiri americà de les Ardenes, cementiri a Neuville-en-Condroz, un nucli de Neupré (Bèlgica) 
 Xampanya-Ardenes, regió de França que abraçava els departaments d'Alt Marne, Ardenes, Aube i Marne 
 Miscel·lània:
 Batalla de les Ardenes (1914), batalla de la I Guerra Mundial 
 Ofensiva de les Ardenes, batalla de la II Guerra Mundial
 Casa de les Ardenes, dinastia comtal post carolíngia descendent del comte palatí de Lotaríngia Wigeric
Verdun

Toponímia: 
 Verdun (Arieja), municipi francès al departament d'Arieja (regió d'Occitània) 
 Verdun (Mosa), municipi francès al departament del Mosa (regió de Gran Est, França)
 Verdun (Nou Barris), barri al districte de Nou Barris de Barcelona 
 Verdun de Garona, municipi francès al departament del Tarn i Garona (Occitània)
 Verdun de Lauragués, municipi del departament de l'Aude (Occitània)
 Bisbat de Verdun, seu de l'Església Catòlica a França, sufragània de l'arquebisbat de Besançon
 Comtat de Verdun, comtat de França que va existir entre ~900 i el 1044 
 Districte de Verdun, districte al departament del Mosa (França)
 Esdeveniments:
 Tractat de Verdun, tractat pel qual es realitzava el repartiment de l'Imperi Carolingi entre els fills de Lluís el Pietós 
 Batalla de Verdun, batalla de la Primera Guerra Mundial
Nutació

La nutació és una lleugera oscil·lació (com un moviment de caboteig) de l'eix de rotació d'un planeta.

En el cas de la Terra, la nutació és provocada per l'atracció diferencial del Sol i de la Lluna sobre el bombament equatorial de la Terra. El seu efecte se superposa al moviment de precessió i es manifesta com una petita oscil·lació cònica de base el·líptica sobre la posició mitjana de l'eix terrestre. Es compon de diverses oscil·lacions superposades, però la més important provoca que els pols de la Terra es desplacin uns nou segons d'arc cada 18,6 anys.

La nutació va ser descoberta el 1728 per l'astrònom anglès James Bradley. Fins 20 anys més tard, no es va saber que la causa del moviment era l'atracció gravitatòria de la Lluna combinada amb la del Sol.

Vegeu també 
 Moviments de la Terra.

Referències 

Mecànica celeste
Precessió
Geodèsia
Matí

El matí és la primera part del dia, començant a la punta del dia i fins a migdia, moment en què comença la tarda.

Les hores que transcorren entre les zero hores i l'alba es coneixen també com matinada. En aquest sentit, el matí pròpiament dit transcorre entre l'alba i el migdia, on el migdia pot referir-se també a l'hora en què el Sol està més alt, hora que varia al llarg de l'any per fer-ho l'equació de temps. L'àpat típic del matí s'anomena esmorzar o desdejuni. La paraula és una reducció del llatí tempus matutinum.

Referències 

Dia
Declinació (astronomia)

La declinació és la distància angular d'un astre sobre l'equador celeste, mesura equivalent a la latitud sobre la Terra; es mesura entre 0° i ±90° (positiva si va cap al pol nord celeste i negativa en la direcció del pol sud celeste). La declinació és una de les coordenades equatorials, junt amb l'ascensió recta, amb les quals hom pot determinar i conèixer la posició d'un astre sobre l'esfera celeste.

Una vegada obtinguda la declinació, el valor obtingut serà la declinació aparent i, si es desitja conèixer la declinació real, és necessari tenir en compte les correccions degudes a la paral·laxi i aberració anuals, la precessió i la nutació. A més, si l'astre pertany al sistema solar, caldrà tenir en consideració el valor de la paral·laxi diürna. S'acostuma a representar amb el símbol δ.

Referències

Vegeu també 

 Coordenades astronòmiques
 Coordenades geogràfiques
 Eclíptica
 Inclinació

Sistema de coordenades celestes
Arles (desambiguació)

Arles, municipi del Vallespir
 Cantó d'Arles, cantó francès del departament dels Pirineus Orientals
 Abadia d'Arles, abadia del Vallespir
 Arles  o Arle, municipi francès del Departament de les Boques del Roine
 Comté d'Arles  o comtat d'Arle, divisió de la Borgonya Cisjurana (provença, Regne de França)
 Royaume d'Arles  o regne d'Arle
Comtat d'Arle

El comtat d'Arle era una divisió del regne franc i després de la Borgonya Cisjurana i s'estenia bàsicament a Provença (els reis dominaven el Lionès i el Viennois).

Els primers comtes carolingis no poden ser datats. A la part final del  governava Marcel·lí i el va seguir Llop, comes Provincia amb seu a Arle. Liebulf de Provença fou comte d'Arle a una data incerta entre 820 i 828 i segurament duc de Provença des de 828; vers 835 s'esmenta un comte de nom Miló a Provença però no se sap si ho era a Arle. El comte Guerí (vers 841) fou també anomenat duc de Provença, i el 844 va rebre el comtat d'Autun; el va seguir a Arle el seu fill Isembard, i després un tal Girard (per uns Sant Girard que tenia molta influència a la regió de Provença, per altres Girard del Rosselló) al qui va desposseir el comte Bosó de Provença, després rei de la Borgonya Cisjurana (Bosó I); el va seguir el seu cosí el bosonida Teobald (fill d'un germà del pare de Bosó I) que portava també el títol de comte de Vienne. Va morir el 895 i el va succeir el seu fill Hug d'Arle (per part de mare Hug era net de Lotari II) que el 911 fou regent de Borgonya Cisjurana/Provença i va establir capital a Arle, i quan el 926 fou proclamat rei d'Itàlia va deixar el comtat al seu germà Bosó d'Arle. Cap al 931 potser va donar el comtat al suposat fill de Bosó, Rotbald o Ratbold (també podria ser un noble d'origen desconegut), i Bosó fou cridar a Itàlia i nomenat marquès de Toscana; el 936 Bosó fou deposat, i Rotbald o Ratbold assassinat. Aquí la successió és confusa. Armand de Fluvià fa comte al seu fill Ratbold l'Antic; altres situen a un Bosó (que podria ser un germà o un nebot de Rotbold). Armand de Fluvià diu que l'Antic va morir el 948 i el va succeir el seu fill Bosó II d'Arle que va governar fins a la seva mort vers el 968. Bosó II fou nomenat comte hereditari de Provença (el títol de comte d'Arle va desaparèixer, mentre el regne sota Conrad I era anomenat com Regne d'Arle), però es van nomenar dos comtes més: el seu germà Guillem I d'Avinyó que fou comte de Provença a Avinyó (el mateix Bosó fou comte de Provença a Arle) i un tercer compte, Griffó, comte de Provença a Apt. Griffó fou succeït pel seu fill Griffó II que fou eliminat abans del 967 per Bosó. Guillem d'Avinyó va morir sense hereus abans del 967 i Bosó va recollir la seva part. Bosó va morir el darrer vers 968 però llavors el comtat es va tornar a repartir entre el seu fill Ratbold I, comte a Avinyó, i l'altre fill Guillem I d'Arle l'Alliberador, comte a Arle. Vegeu comtat de Provença.

Llista de comtes 
 Marcel·lí, comte vers 780 
 Llop vers 800-820/824 
 Leibulf vers 820/828-841
 Guerí o Garí 841-853
 Isembard 853-858
 Girard d'Arle 858-870 (Sant Girard?)
 Bosó de Provença, comte d'Arle 870-879, de Bourges i Viena del Delfinat (871) rei de Borgonya Cisjurana 879-882
 Teobald d'Arle 879-895
 Tibert 895-905
 Hug d'Arle 905-926
 Bosó I d'Arle 926-931, marques de Toscana (931-936)
 Rotbald (Ratbold d'Arle) 931-936 (dubtós)
 Rotbald I (Ratbold I l'Antic) 936-949
 Bosó II d'Arle 949-968 (titulat comte de Provença) 

Comtat d'Arle
Node

Astronomia: Node orbital, un dels punts on l'òrbita d'un cos celeste creua un pla de referència, anomenats node ascendent i node descendent.
 Node lunar, els nodes orbitals de la Lluna.
 Electrònica: Node (circuit), una regió d'un circuit electrònic on el potencial no varia.
 Física: Node (física), la posició espacial al llarg d'una ona estacionària on la seva amplitud és zero en qualsevol moment.
 Informàtica:
Node (informàtica), unitat bàsica per a construir estructures de dades.
Node (xarxa), un aparell connectat a una xarxa, com un ordinador o un router.
 Matemàtiques: Node (matemàtiques), punt d'una corba en què aquesta es talla a si mateixa i per on, per tant, pot traçar-se a la corba més d'una tangent.
 Medicina: Més emprat el diminutiu, sovint com a sinònim, nòdul.
Bosònides

Els Bosònides foren una dinastia de la noblesa francona, així anomenada perquè part dels seus membres s'anomenaven Bosó. Van ser comtes a Borgonya, on van fundar la primera dinastia.

 Bosó el vell (mort cap al 855). Comte a Itàlia.
 casat amb Engeltruda
 │
 ├─Teutberga (filla) 
 │ casada amb Lotari II de Lotaríngia
 │
 ├─Bosó (fill), comte a Itàlia; fou part de l'entorn de Lluís II d'Itàlia
 │
 ├─Hucbert (fill), abat de Sant-Maurici de Valais.
 │ casat amb desconeguda.
 │ │
 │ └─Teobald d'Arle vers 879-895
 │ casat amb Berta (filla de Lotari II de Lotaríngia
 │ │
 │ ├─Hug d'Arle comte d'Arle 911-921 i rei d'Itàlia (925-946) (va abdicar el 946 i va morir el 947)
 │ │ 1) casat amb desconeguda
 │ │ 2) casat (segones noces) amb Maròssia 
 │ │ │
 │ │ ├─De 1) Lotari II, rei d'Itàlia (947-950).
 │ │ │ casat amb Adelaida (filla de Rodolf II)
 │ │ │ │
 │ │ │ └─Emma (filla) 
 │ │ │ casada amb Lotari I de França
 │ │ │ │
 │ │ │ ├─Lluís V de França (rei 986-987), darrer rei carolingi.
 │ │ │ └─Eudes (eclesiàstic)
 │ │ │ 
 │ │ ├─De 1) Hubert de Toscana (936-946) i duc de Spoleto i Camerino (943-946).
 │ │ └─De 1) Alda d'Arles 
 │ │ casada amb Alberic II de Spoleto
 │ │ 
 │ └─Bosó d'Arle comte d'Arle (?-?), marqués de Toscana (931-936), 
 │ casat amb Willa de Borgonya
 │ │
 │ ├─Berta d'Arle
 │ │ casada amb Bosó II de Provença
 │ │
 │ └─Willa (III)
 │ casada amb Bérenger II.
 │
 └─Biví (probable fill de Bosó el vell, Abat de Gorze) (+877).
 casat amb desconeguda
 │
 ├─Bosó I de Borgonya Cisjurana (868-882), rei de Borgonya Cisjurana del 879 al 882 (mort el 887), comte de Bourges, comte de Viena, comte d'Arle, duc de Llombardia (876-879), governador de Provença (870-879), governador d'Aquitània (881-882),
 │ casat amb Ermengarda de França
 │ │
 │ ├─Engelberga de Provença 
 │ │ 1) casada amb Carloman de Baviera
 │ │ 2) casada amb Guillem el Pietós
 │ │
 │ ├─Ermengarda de Provença 
 │ │ casada amb Manasès, comte de Chalon
 │ │ │
 │ │ └─Gilbert, comte de Viena (c. 950-971).
 │ │
 │ └─Lluís III el Cec, rei de Borgonya Cisjurana (887-928), rei d'Itàlia
 │
 ├─Ricard I de Borgonya el Justicierm duc de Borgonya (?-921) comte d'Auxerre, comte de Chalon, de Mâcon, i d'Autun (898), comte de Sens i de Nevers (881-921)
 │ casat amb Adelaida (filla de Conrad II)
 │ │
 │ ├─Ermengarda de Borgonya
 │ │ casada amb Giselbert comte de Chalon
 │ │
 │ ├─Hug I el Negre, comte de Besançon (914-952), duc de Borgonya (923-952).
 │ │
 │ ├─Raül de França, rei de França (923-936), duc de Borgonya 921-923.
 │ │ casat amb Emma (dinastia dels Robertians).
 │ │
 │ └─Bosó de Borgonya (?-?).
 │ casat amb Berta (filla de Bosó d'Arles)
 │
 └─Riquilda (filla de Biví) 
 casada amb Carles el Calb
 │
 └─Rotilda (filla)

Vegeu també 
 Bivínides.

Referències
Aumale

Comtat i Ducat d'Aumâle
 Aumale (Sena Marítim), municipi de França situat a l'Alta Normandia
 Batalla d'Aumale
Comtat i Ducat d'Aumâle

Aumâle era cap a l'any 1000 una senyoria de la qual era senyor Guerinfroid. Enguerrand, es va casar amb Aelis germana de Guillem de Normandia. Un fill d'Aelis, Esteve d'Aumale, fou fet comte per Guillem el 1069. El comtat va passar per matrimoni al comte d'Essex i altres, fins al 1194 en què fou confiscat pel rei Felip August de França que el va ocupar algun temps després. El centre del comtat era la població d'Aumale avui una comuna francesa al departament de Sena Marítim a la regió de l'Alta Normandia.

El 1216 el rei de França el va cedir a Renald I de Dammartin, i va pertànyer a aquesta família però fou governat pels marits de les comtesses, entre elles Joana de Dammartin, que es va casar amb el rei Ferran III de Castella. Després va passar a Ponthieu, i va estar dues generacions, i al final l'hereva Blanca el va aportar per matrimoni a Joan V d'Harcourt el 1342. El comte Joan VII va morir el 1454 amb només un fill, Joan d'Aumale, que havia mort sense descendència el 1424, i el va heretar la neta Maria que el va passar a la casa de Vaudemont sent erigit en ducat pel rei el 1547. va restar en mans dels Vaudemont fins al 1631 que va entrar per matrimoni a la casa de Savoia. El 1675 va passar a la corona francesa.

 Vegeu: Llista de comtes i ducs d'Aumâle.

Aumale
Aumale
Aunay

Geografia:
 Aunay-en-Bazois, un municipi de la regió francesa de Borgonya.
 Aunay-les-Bois, un municipi de la Baixa Normandia (França)
 Aunay-sous-Aneau, un municipi de la regió Centre (França)
 Aunay-sous-Crécy, un municipi de la regió Centre.
 Aunay-sur-Odon, un municipi de la Baixa Normandia.
 Saint-Georges-d'Aunay, un municipi de la Baixa Normandia.
 Saint-Germain-d'Aunay, un municipi de la Baixa Normandia.

 Història:
 Vescomtat d'Aunay, vescomtat feudal.

 Arquitectura:
 Castell de Saint-Aunay, un castell situat al Llenguadoc-Rosselló.
Autun

bisbat d'Autun, seu de l'Església Catòlica a França, sufragània de l'arquebisbat de Dijon
 catedral d'Autun, catedral catòlica, i monument nacional de França, a la ciutat d'Autun
 ciutat d'Autun, població de la regió de Borgonya, departament de Saona i Loira
 districte d'Autun, districte del departament francès de Saona i Loira, a la Borgonya
 comtat d'Autun, jurisdicció feudal de França
Montitxelvo

Montitxelvo (, oficialment Montitxelvo/Montichelvo) és un municipi de la comarca de la Vall d'Albaida, al País Valencià. Limita amb les localitats d'Aielo de Rugat, Benicolet i Terrateig, a la Vall d'Albaida, i amb l'Orxa de la comarca del Comtat.

Geografia 
La localitat està situada a 20 km de la costa mediterrània i a l'est de la comarca de la Vall d'Albaida.

El terreny és accidentat, sobretot a l'extrem meridional, on es donen les majors altures a les Penyes Albes (656 m), les quals formen part del gran anticlinal prebètic, format per les serres de Benicadell i Ador. A l'oest de la població es troba el Tossal de la Creueta (409 m). Al barranc del Molí es troba la font amb el mateix nom.

Des de València, es pot arribar a la població a través de l'A-7 per enllaçar amb la CV-40 i finalitzar en la CV-60.

Història 
El 1343, Pere el Cerimoniós va donar la vila a Vidal de Vilanova. Temps després, el senyoratge passà a la família Mercader.

Les dades més antigues conegudes sobre demografia es remunten al : el 1527 comptava amb 40 cases habitades per uns 200 pobladors moriscos, els quals el 1609 comptaven ja amb 75 cases, però el decret d'expulsió dels moriscos les deixà pràcticament deshabitades. El 1646, només s'hi havien repoblat 32 cases. Durant el  el nombre d'habitants augmentà considerablement fins a arribar al mig centenar el 1794. Un segle després, el 1900, tenia 819 habitants.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 5 regidors de Per Montixelvo (X) i 2 del Partit Popular (PP).

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Montitxelvo és Jesús Bataller Soler, de Per Montitxelvo (X).

Demografia

Economia 
L'economia local està principalment basada en l'agricultura. D'ella depenen la major part dels llocs de treball i dels ingressos de la població.

Monuments 
 Arcada del Planet. Es tracta d'un aqüeducte que sembla datar del  i que fou reconstruït a finals del  o principis del .
 Església Parroquial. Té per titular Santa Anna, i fou reformada al .
 Molí de Micairent. Possiblement construït durant el  a prop d'un despoblat morisc.
 Ermita del Salvador. Xicoteta ermita devocional construïda a finals del .
 Bassa del Sastre. Magnífica obra d'enginyeria hidràulica construïda possiblement a finals del  i reconstruïda en nombroses ocasions.
 Riuraus. Els riuraus formen part dels paisatge rural de la zona, però estan desapareixent per falta de manteniment. La majoria es construïren al .

Festes locals 
 Festes Patronals. Se celebren durant el primer diumenge de maig en honor de la Inmaculada Concepcció,a la Mare de Déu del Roser, al Crist del Perdó i a la Divina Aurora. Durant les festes s'organitzen convits, processons religioses, revetles, concerts de la banda de música local...

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Montitxelvo
 Institut Valencià d'Estadística

Municipis de la Vall d'Albaida
Pinet

Pinet és un municipi del País Valencià a la Vall d'Albaida, a l'extrem nord-oriental de la comarca.

Geografia 
Se situa en el sector nord-est de la Vall d'Albaida. El relleu està marcat per una vall de forma circular, amb fons de margues rogenques depositades per l'erosió de les aigües des de les muntanyes que tanquen la vall pel nord-est i el nord.

El clima és mediterrani típic, amb estius calorosos i hiverns un poc freds, amb al voltant de dues nevades a l'any. Les precipitacions oscil·len al voltant dels 600 mm anuals, encara que en els últims anys s'estan superant els 1.000 mm, principalment per la precipitació que acumula la zona a la tardor degut a la gota freda.

El terme municipal de Pinet limita amb Barx, Quatretonda, Gandia i Llutxent, totes elles de la província de València.

Des de València, s'arriba a Pinet a través de la A-7 per a enllaçar amb la CV-40 i la CV-60 i finalitzar en la CV-610 i CV-608.

Història 
Històricament ha pertangut a la baronia de Llutxent, exercint el senyoriu la família Maza i després les cases de Mandas i Dosaigües.

En 1530, el papa Climent VII va crear la vicaria de Pinet, que va estar regentada pels dominics de Llutxent fins a 1835.

Economia 
Els cultius són tots de secà, sent el més estés el de l'olivera, seguit per la pruna, l'ametler i la garrofa. Els cereals d'hivern que antigament s'intercalaven entre l'arbrat han desaparegut actualment. La ramaderia comprén més de 20 granges avícoles i alguna granja porcina.

La manca d'indústria ha provocat un progressiu despoblament.

Demografia

Monuments d'interés 
 Església Parroquial. Està dedicada a Sant Pere Apòstol.

Festes locals 
 Festes Patronals. Se celebren l'últim cap de setmana de juny, en honor de Sant Pere i del Crist de la Muntanya.

Vegeu també 
 Surar de Pinet

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Pinet
 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 

Municipis de la Vall d'Albaida
Rugat

Rugat és un municipi del País Valencià situat a la comarca de la Vall d'Albaida.

Geografia 
El municipi se situa al sud-est de la comarca de la Vall d'Albaida i presenta un perímetre de forma allargada de nord a sud. A l'extrem meridional s'eleven algunes muntanyes de la Serra de Benicadell, amb altures superiors als 400 msnm. El centre del terme constituïx una plana al·luvial formada pels arrossegaments dels barrancs de Llopis i del Llop, que donen lloc a les poques hortes que té la població. La meitat septentrional torna a ser accidentada per suaus tossals coberts de vinyes, entre les quals destaquen el tossal de Rugat i les llomes d'Arnet i l'Alberón. A l'extrem nord l'altitud torna a disminuir a la Foia del Peu i en Els Fondons, travessat pel barranc del mateix nom. També ací predominen les vinyes.

Rugat té un clima mediterrani.

Des de València, s'arriba a la localitat a través de la A-7 per a enllaçar amb la CV-40 i la CV-60 i finalitzar a la CV-619.

Localitats limítrofes 
El terme municipal de Rugat limita amb les localitats d'Aielo de Rugat i Castelló de Rugat, ambdues de la Vall d'Albaida.

Història 
Hi havia una fortalesa islàmica i diverses alqueries als seus orígens. Fins a mitjan  va pertànyer a la corona. Després passà al Monestir de Santa Maria de la Valldigna i esdevingué centre de la Baronia de Rugat.

Alcaldia 
Des de 2011 l'alcalde de Rugat és Jordi Escrivà Garcia del Partit Popular (PP).

Demografia

Economia 
Antigament, la seua economia descansava fonamentalment en la riquesa agrícola, sent la vinya el cultiu més estés. En l'actualitat la vinya ha donat pas als arbres fruiters, com ara els tarongers, i hortalisses. Havent-se transformat gran part del secà en regadiu gota a gota. Encara que l'agricultura és encara un important factor de l'economia, cada vegada tenen més importància la indústria (ceràmica en poblacions limítrofes) i sobretot el sector terciari (turisme rural), ja que malgrat ser una localitat xicoteta, Rugat disposa d'un càmping amb un llac, un hotel rural, i tres restaurants.

La ramaderia hi té poca importància.

Monuments 

 Palau de Rugat. . Manté la forma original, el celler i la presó al soterrani, la cuina vella a la planta baixa, i al pis superior es guarda l'antiga andana per a la cria del cuc de seda.

 Església Parroquial. (). Estil renaixentista. Té dues naus que semblen ser les restes d'una església anterior a la qual es va afegir una nau paral·lela per a ampliar les dimensions del temple. Destaca en l'interior el retaule renaixentista de dotze taules, dedicat a la Verge de la Gràcia, obra de Nicolau Borràs (alumne de Joan de Joanes) de la fi del , concebut per al monestir de la Valldigna.

Festes locals 
 Festes Patronals. Rugat celebra les festes majors des de l'últim dijous del mes i es perllonguen fins dissabte, en honor de Sant Bernat, el Crist dels Prodigis i la Divina Aurora.

Vegeu també 
 Castell de Rugat
 Escut de Rugat

Referències

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 
 Càmping Natura.

Municipis de la Vall d'Albaida
Sempere

Sempere, és un municipi del País Valencià a la comarca de la Vall d'Albaida.

Geografia 
Està situat al marge esquerre del riu Albaida i a la vora de l'embassament de Bellús. No hi ha diferències destacables en quant al relleu en el seu terme municipal, excepte el propi riu Albaida que se situa a la part oriental del mateix.

El terme municipal de Sempere limita amb les localitats d'Alfarrasí, Bellús, Benigànim, Benissuera, Guadasséquies, Otos i la Pobla del Duc, totes de la Vall d'Albaida. El clima és de tipus mediterrani. Des de València, s'arriba a esta localitat a través de l'A-7, enllaçant amb l'N-340 i, finalment, la CV-613.

Història 
El seu origen es troba, segurament, en l'alqueria que, després de la conquesta cristiana, passà a mans de Núñez Núñez. Va destacar en dates passades per la terrissa que s'hi feia.

D'acord amb el cens de 1609, any de l'expulsió dels moriscos, es registraven 24 cases. Prop de dos segles més tard, el 1794, es registraven 200 habitants. Tot i que l'agricultura sempre va ser i és el sector econòmic hegemònic, al  hi va haver una gran fàbrica d'aiguardent.

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcaldessa de Sempere és Maria Dolors Ortolà Esparza del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).

Demografia

Economia 
La seua economia se centra fonamentalment en l'agricultura, bàsicament la vinya. En secà es cultiva la vinya, els fruiters i cereals. En regadiu hi ha hortalisses, dacsa i fruiters. No té indústria destacable.

Monuments 
 Església parroquial de Sant Pere. Va ser reedificada en 1794 sobre la original de 1541. Està dedicada a Sant Pere apòstol, qui dona nom al poble.
 Ermita del Santíssim Crist de la Gràcia.

Festes locals 
 Sant Blai. Festes Patronals, es celebren al fi de setmana més proper al 3 de febrer, amb el tracidional esmorçar de arreplegar llenya, la setmana anterior i amb la planta de la foguera i encesa, el dissabte i diumenge, missa i processó al sant Patro
 A l'Octubre, festa al Santíssim Crist de Gràcia, amb missa, processó i dinar de germanor

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Sempere
 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.

Municipis de la Vall d'Albaida
Terrateig

Terrateig és un municipi del País Valencià a la Vall d'Albaida, al sud-est de la comarca, al límit amb les comarques de la Safor i el Comtat.

Geografia 
El relleu presenta una suau ondulació que baixa des del costat meridional, on s'arriba a quasi 600 m d'altitud a la lloma de Sant Jaume (579 msnm), fins al mateix llit del riu Vernissa. Les terres de conreu ocupen la part més septentrional del terme.

El clima és el propi dels països mediterranis, amb mitjanes que van dels 9º de gener i els 24º de juliol i agost.

Des de València, s'arriba a la localitat a través de l'A-7 per a enllaçar amb la CV-40 per a finalitzar en la CV-60.

El terme municipal de Terrateig limita amb les següents localitats:
Almiserà, Llocnou de Sant Jeroni, Vilallonga, a la comarca de la Safor; Benicolet i Montitxelvo a la Vall d'Albaida i l'Orxa a la comarca del Comtat.

Història 
Només es tenen notícies de l'ocupació antiga del terme a partir de la segona Edat del Ferro, si fa no fa des del , gràcies a l'existència de restes de l'època ibèrica en el Tossal, una elevació existent a l'esquerra de l'entrada al Coll de Llautó, estret que comunica la Vall d'Albaida amb l'horta de Gandia.

A principis del segle passat, l'arqueòleg Isidro Ballester Tormo va localitzar les ruïnes d'un possible poblat del qual va arreplegar nombrosos fragments de ceràmica, entre ells un got bitroncocònic, fet a torn, amb vestigis de línies horitzontals pintades. En eixe mateix lloc, possiblement per continuïtat de la seua ocupació, apareixen també restes romanes.

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcaldessa de Terrateig és Sílvia Ferrer Rocher, d'Units Som Terrateig (UST).

Demografia

Economia 
La seua riquesa econòmica rau en l'agricultura, que ocupa quasi la totalitat de la superfície del terme. La resta es troba poblat per pins i mates. Dins del secà destaquen el cultiu de la vinya, ametller i olivera. En regadiu es cullen hortalisses, taronges, pomes i altres fruites.

L'absència de qualsevol activitat industrial és causa de l'estancament demogràfic en què es troba la població.

Monuments 
 Ermita de Sant Vicent Ferrer

Festes locals 
 Festes Patronals: se celebren el dilluns següent a Pasqua en honor de Sant Vicent Ferrer

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 

Municipis de la Vall d'Albaida
Gérard Blaize

Gérard Blaize (Tolosa de Llenguadoc el 17 d'agost de 1946) és un professor d'Aikido, Jodo, i Bojutsu.

El seu primer contacte amb les arts marcials va ser amb en Pierre Brousse, el seu primer professor de judo i aikido. Visqué durant cinc anys i mig al Japó, practicant principalment a l'aikikai de Tòquio, on els seus professors foren el 2n doshu Kishomaru Ueshiba i Seigo Yamaguchi. El 1975 va conèixer n'Hikitsuchi Michio, seguint des d'aleshores el seu ensenyament, tant en Aikido com en bojutsu. Durant aquests anys també va estudiar jodo amb Shigenobu Matsumura.

El 26 d'abril de 1995, a petició del seu mestre Hikitsuchi Michio, el Doshu Kishomaru Ueshiba li va atorgar el 7è Dan d'Aikido, essent el primer no japones que el va obtindre. Va anar per primera vegada a Balears el 1989.

Graus 
 7è Dan d'Aikido Aikikai
 7è Dan de Jodo, Shindo Muso Ryu Jo Jutsu
 5è Dan de Bojutsu, Masakatsu Bo Jutsu

Referències

Bibliografia 
 Recherche du geste Vrai (Sedirep)
 Des paroles et des écrits du fondateur de l'aikido à la pratique

Enllaços externs 

 Association International d'Aikido Traditionnel du Japon
 Encyclopedia of Aikido

Blaize, Gérard
Blaize, Gérard
Esportistes tolosans
Aqüeducte de Segòvia

Laqüeducte de Segòvia és una construcció romana del primer terç del  dC, a l'època dels antonins, al final del regnat de Trajà o començament del d'Adrià. Transporta l'aigua del río Frío a la ciutat de Segòvia. L'any 1985 fou nomenat, juntament amb el centre històric de la ciutat de Segòvia, Patrimoni de la Humanitat per part de la UNESCO.

L'aqüeducte comença a prop del Palau de la Granja amb arcs senzills de mig punt que condueixen l'aigua fins a la cisterna coneguda amb el nom d'El Caserón, on s'emmagatzemava l'aigua. Posteriorment, un canal transporta l'aigua fins a una segona torre, i en arribar a la plaça de Díaz Sanz comencen a formar-se dues monumentals fileres d'arcs superposats.

Consta d'una longitud de 728 metres i una alçada màxima de 28 metres i mig, als quals, a més, s'han de sumar a prop de 6 metres de fonaments en el tros principal. Consta d'una doble arcada, la inferior formada per 119 arcs de mig punt diferents segons les adaptacions al terreny, i la superior de 44 arcs que constitueixen el nucli central de l'aqüeducte.

A la part superior dels arcs es troba el canal que transporta l'aigua fins a la ciutat. L'elaboració de l'aqüeducte de tan grans dimensions ens fa veure les grans capacitats com a enginyers dels romans, i malgrat tot això mai no obliden la importància estètica que ha de tenir un element de característiques tan ciclòpies com en aquest cas.

Aquest magnífic monument s'ha mantingut en bon estat de conservació, sense grans transformacions, a causa de la grandesa de l'estructura, que imposa respecte al fet que, encara al  continués exercint la seva funció original. La primera obra de reconstrucció es degué realitzar prop dels Reis Catòlics, quan es reedificaren 36 arcs respectant al màxim l'obra original.

En l'actualitat, l'estat de deteriorament de la pedra per la contaminació atmosfèrica ha estat tan alarmant que l'Estat ha hagut de protegir-lo mitjançant un minuciós procés de restauració.

Així i tot, aquesta obra ciclòpia continua cridant l'atenció de milers de turistes bocabadats de la seva brillantor i monumentalitat.

Galeria d'imatges 

Segòvia
Segòvia
Arquitectura d'Espanya
Patrimoni de la Humanitat a Espanya
Béns d'interès cultural de Castella i Lleó
Monuments d'interés cultural d'Espanya
Benimuslem

Benimuslem és un municipi del País Valencià, que es troba a la comarca de la Ribera Alta.

Limita amb Alberic, Alzira i Carcaixent.

Geografia 
La superfície del terme és completament plana. Està situat a la ribera esquerra del riu Xúquer, que el separa dels térmens de Carcaixent i Castelló, pel sud i el sud-est.

El clima és mediterrani; els vents més freqüent són el llevant i el ponent; el primer és el qual ocasiona les pluges, generalment, a la primavera i tardor.

Història 
Alqueria musulmana que fou donada a Gorgeri de Calatayud el 1244. El 1459 passà a Lluís de Castellví, al fill del qual, Peres, se li va concedir en 1473 el títol de baró. En 1609 quedà despoblat a conseqüència de l'expulsió dels moriscs. El 1615 passà als Pertussa i és vinculada com a baronia, el 1620, pel baró de Benidoleig. Posteriorment ha pertangut als Escals, Falcó i als Rodríguez de la Encina.

Demografia

Economia 
Segons Cavanilles, el 1795 produïa arròs, seda, blat i dacsa. A hores d'ara la seua economia continua basant-se en l'agricultura.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 4 regidors del Partit Popular (PP) i 3 del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).

Alcaldes 
Des de 2023 l'alcaldessa de Benimuslem és Maria-Neus Chapí Vives del Partit solista (PSPV-PSOE).

Monuments 
 Església de la Puríssima Concepció, bastida en estil barroc en 1830 i restaurada en 1948, en què es va afegir un cos a la torre.

Festes 
 Festes Patronals. En honor del Crist de la Salut, la Puríssima i Sant Roc, el segon dissabte d'agost amb els dijous i divendres anteriors.

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Benimuslem
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Ribera Alta
Dominica

Dominica és un estat insular de l'Amèrica Central, a les Petites Antilles, format per l'illa homònima. Està banyat a l'oest per mar Carib i a l'est per l'oceà Atlàntic; al nord està separat de l'illa francesa de Guadeloupe pel pas de Dominica, i al sud el pas de Martinica el separa d'aquesta altra illa francesa. La capital és Roseau. El 95,7% de la seva població són afrodominicans.

Història 

Va ser l'última illa del Carib a ser colonitzada pels europeus a causa de la forta resistència de la població autòctona. França en va cedir la possessió al Regne Unit el 1763, que en van fer una colònia britànica el 1805. El 1978 va aconseguir la independència.

Geografia

Divisió administrativa 

Administrativament, Dominica es divideix en 10 parròquies (parishes).

Economia 

L'economia de Dominica sempre va estar depenent de l'agricultura - especialment de la banana - fins fa poc. No obstant això, ha canviat gradualment cap al turisme, especialment l'ecoturisme. Amb la finalitat de diversificar les seves fonts d'ingrés, el govern també busca promoure l'illa com a centre bancari internacional, i recentment va signar un acord amb la Unió Europea amb la finalitat d'explorar els seus potencials d'energia geotèrmica.

El 2003, el govern va començar una extensa reestructuració de l'economia, amb l'eliminació del control de preus, la privatització del sector bananer, i un augment dels impostos, amb la intenció d'enfrontar una crisi econòmica i atendre les recomanacions del Fons Monetari Internacional. Aquesta reestructuració va permetre la recuperació econòmica - l'any 2006, el creixement va ultrapassar els dos dígits - i va ajudar a reduir el deute públic.

Vegeu també 
 President de Dominica

Enllaços externs

Referències 

Dominica