alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Castellonet de la Conquesta

Castellonet de la Conquesta és un municipi del País Valencià situat a la comarca de la Safor.

Història 
En les immediaciones hi ha el tossal de Castellonet amb restes d'un poblat ibèric aixecat sobre un anterior del Bronze. En 1249 Castellonet era una alqueria depenent del castell de Borró, annex de Palma. En 1545 fou venuda per Valerià Boïl a Miquel de Santafé, per la qual cosa durant molt de temps fou conegut com a Castellonet de Santafé. Els següents propietaris serien els Almúnia, cavallers de la conquesta, que donaren el cognom actual al poble.

Demografia 
El gentilici dels seus 144 habitants –dades de 2003— és castellonetins.

Geografia 
És el segon poble més menut de la vall del Vernissa i un dels més xicotets de La Safor.

Els seus 5,5 km² s'emplacen al vessant meridional del tossal de Coello i el de Carrero en plena serra d'Ador i compten amb força paratges, com la Vall de Tarro; senders de curt recorregut ideals per a caminants i bicituristes i fonts naturals com la Font Major, la de la Fita, la Nova, la del Gauet, la de Massil o la de la Cuta.

Edificis d'interés 
El nucli urbà del traçat tradicional conserva l'arc romà de la porta d'accés al recinte poblacional, restaurat el segle passat per donar-li major alçària que l'original, a més a més el seu patrimoni presenta:
 Palau dels senyors de Castellonet o dels Almúnia. Edificació del  que conté una lògia renaixentista ara tapiada.
 Església parroquial de Sant Jaume. Neoclàssic, de 1729, restaurat el 1917.

 Almàssera. Habilitada com a restaurant.
 Ermita de santa Anna. Anteriorment mesquita, actualment en ruïnes.
 Safareig municipal. Segona porta d'entrada al poble.
 El castell originari ha desaparegut completament i només es conserva un arc adossat a les cases.

Gastronomia 
De la gastronomia castellonetina destaca la mel autòctona i plats populars com ara les gambes amb bleda i els pastissets escaldats (antigament la gamba es pescava a les fonts del poble), el blat picat, l'allipebre, els arrossos i les carns. De postres són típiques la carabassa, el moniato, les reganyades d'ametla o els pastissos d'herbes.

Política i govern

Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 5 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 5 regidors del Partit Popular (PP).

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Castellonet de la Conquesta és Juan Espinosa Teruel del Partit Popular (PP).

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web de l'ajuntament
 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment.

Municipis de la Safor
Estadi (mesura)

Lestadi és una de les unitats de longitud de l'antiga Grècia. Com era habitual a l'antiguitat, i de la mateixa manera que altres unitats de longitud (colze, peu…), no hi ha una sola mesura per l'estadi, sinó que en trobem diverses, que varien segons la situació geogràfica (segons la polis) i temporal.

S'usava per mesurar itineraris, i també la va usar els romans. Un estadi grec equivalia a 600 peus grecs, segons Heròdot, i a 625 peus romans, i una milla romana equivalia a vuit estadis, segons Estrabó.

Aquesta mida es va establir a tota Grècia a partir de la longitud de l'estadi Olímpic a Olímpia, que és de 192 metres, recorreguts a peu des de les columnes d'inici i final de les carreres. Hi va haver certa controvèrsia sobre el valor que realment es va usar i l'exactitud del resultat obtingut. Les mesures que s'han fet mostren que la distància exacta entre el punt de partida i la meta a l'estadi d'Olímpia és de 192,27 metres, i això dona que la mesura del peu olímpic era de 0,3205 metres, cosa que sembla d'acord amb la llegenda que diu que es va usar la mida del peu d'Hèracles per mesurar l'estadi, ja que la mida dels peus dels atletes grecs era inferior.

L'estadi que va usar Eratòstenes per mesurar la circumferència polar de la Terra, es creu que era aproximadament de 185,2 metres (estadi egipci). Si es divideix la circumferència de la terra 40.000.000 metres entre 216.000 segons (60 graus x 60 minuts x 60 segons), el resultat és la mesura d'un estadi, 185 metres. L'estadi àtic mesurava 177,6 metres, segons Tucídides. Els romans en deien stadium i tenia una mesura de 185 metres.

Hi havia múltiples de la mesura segons el tipus de cursa que es realitzava. El diaulos (δίαυλος) corresponia a una cursa de dos estadis, el δόλιδόος ("dolidóos") eren sis estadis o més. Les curses de cavalls normalment recorrien quatre estadis.

Referències

Vegeu també 
 Llista d'unitats de longitud de l'antiga Grècia
 Colze (unitat)
 Milla àrab
 Milla
 Llegua

Unitats de mesura de l'antiga Grècia
Unitats de longitud romanes
Iaido

Iaido (居合道 iaidō), també anomenada iaijutsu (居合術 iaijutsu) o battojutsu (抜刀術 battōjutsu) és bàsicament l'art japonesa de desembeinar i enfundar la katana. Es tracta d'evitar l'enfrontament armat amb katana sentenciant-lo de manera immediata: tallar l'oponent, netejar-ne la sang amb un cop sec, i després enfundar la katana, tot en un moviment fluid. Avui dia els practicants usen principalment un iaito almenys en les albors de l'estudi.

L'èmfasi és en desembeinar l'espasa i atacar al més ràpidament possible.

Les posicions inicials poden ser postures de combat o posició d'assegut. Els practicants esperen un atac per sorpresa, i l'habilitat per a reaccionar ràpidament des d'una posició diària és considerat essencial.

L'entrenament tradicional del iaido es fa amb espases extremadament afilades amb l'objecte d'aguditzar l'atenció del practicant.

Aspectes tècnics 
Consta de quatre fases comunes a totes les execucions però que no obstant això prenen formes distintes en cada situació:

 Nukitsuke: Desembeinada ràpida; retirar el sabre de la beina (saya), estirant-la cap arrere (saya biki). És una part important, es diu que és la vida del iaidō.
 Kiritsuke: Tall a l'oponent.
 Chiburi: Escorriment de la sang que queda en la fulla.
 Nototsuke: Tornar el sabre a la beina.

Es posa èmfasi en la fluïdesa amb la qual han de donar-se aquestes quatre fases i també en la importància de poder ocupar aquestes accions en qualsevol moment i situació: assegut, tombat, de cap per avall, etc.

Aquest art marcial es practica de forma individual, encara que de vegades s'usen exercicis que impliquen la participació de companys. Per això el iaidoka ha de fer ús de la imaginació i concentració per a adoptar i reaccionar davant les diferents situacions que els Kates representen.

L'entrenament tradicional d'iaidō es fa amb espases extremadament afilades amb l'objecte d'aguditzar l'atenció del practicant. Avui dia, el practicant novençà d'iaidō s'entrena amb un Bokken (sabre de fusta) o un Iaito, aquest últim és molt semblant a una veritable katana però fabricat amb aliatges de metall més barats que l'acer i normalment sense afilar. Mentre que els grans mestres i aquells que arriben a alts graus (2°da o 3° da des d'ara) usen espases autèntiques (Shinken).

No ha de confondre's Iaidō amb kendō (剣道) o kenjutsu (剣術):

 En Kendō no s'ensenya a embeinar i desembeinar el sabre. De fet, l'arma usada en kendō, un shinai flexible de bambú, no usa beina. A més, el Kendō és practicat amb un company en entrenament de 'full contact' i en practicar les kates.

 El Kenjutsu s'executa en forma de kata, però en general en parelles i sol incloure embeinar i desembeinar el sabre.

Diferència entre Iaidō i Iaijutsu: Iaidō és usat per a referir-se a l'estil ensenyat per l'All Japan Kendō Federation (AJKF), en una recerca de millorar personalment, mentre que el Iaijutsu està relacionat amb les koryū (escoles antigues) que inclouen tècniques més orientades al combat.

Vegeu també 
 kenjutsu
 kendo

Enllaços externs 

 Classical Martial Arts Resource from koryu.com
 Associació de Iaido Canadenca
 San Shin Kai Nord Americana
 Toyama-ryu

Arts marcials del Japó
Daimús

Daimús és un municipi del País Valencià a la comarca de la Safor.

Història 
El topònim prové de l'àrab dāmús (o daymús) que significa 'cova' o 'aljub'. Hi ha evidències d'assentament romà en l'Hort del Comte i el sepulcre de Baebiae Quietae que podria haver estat la ciutat romana d'Artemision. En qualsevol cas, l'origen del poble actual és un llogaret musulmà adscrit al castell de Bairén. Fins al 1535 va pertànyer a Gandia. Després de l'expulsió dels moriscos fou repoblat per carta pobla de 1612. Va formar part del senyoriu dels comtes d'Almenara fins al . El 1932 es declararen expropiables, segons els criteris fixats en la llei de Bases per a la Reforma Agrària, el 13,7 % de les terres municipals i pertanyents a propietaris no residents al municipi.

L'any 1506 aparegueren, en un terreny conegut com el sepulcre de Baebiae Quietae que actualment es dedica a la producció agrícola, dos caps de marbre (un d'home i un de dona) i dos làpides romanes, una de les quals es trobava en una torreta antiga i l'altra en un sepulcre amb forma de torre.

Demografia i economia 
El gentilici de Daimús és daimuser, tot i que popularment a la resta de pobles de la comarca es coneixen amb el sobrenom de 'tramussers', tret de Miramar, on els anomenen 'floricolers'.

L'economia del municipi ha sigut tradicionalment agrícola, destacant els cítrics i les hortalisses. No obstant això, des dels anys seixanta del  Daimús ha experimentat un creixement del sector terciari a causa del desenvolupament del turisme, que actualment fa que la població es multiplique en època estiuenca. L'escassa indústria gira també al voltant de la comercialització de la taronja.

Edificis d'interés 
És interessant visitar el barri dels Pedregals, poblat mariner. Del patrimoni arquitectònic i artísitc, destaquen:
 Església de sant Pere apòstol. Neoclàssica, del .
 Església de la mare de Déu de Fàtima.

Gastronomia 
L'arròs al forn de Quaresma, amb tomaca i tonyina, els pebres farcits i la paella són els guisats més populars de Daimús.

Política i Govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 11 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 7 regidors del Partit Popular (PP), 3 de Compromís por Daimús (Compromís) i 1 del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).

Alcaldes 
Des de 2011 l'alcalde de Daimús és Francisco Javier Planes Planes de PP.

Personatges il·lustres 
 José Seguí Cardona, Gorxa, pilotari.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Safor
Ciutat del Teatre

La Ciutat del Teatre de Barcelona, és un ampli complex d'instal·lacions per a la formació i representació teatral que està situat al final del carrer Lleida, just a la frontera entre el subarri de La França Xica (a la banda nord del Poble Sec) i el parc de Montjuïc. Va ser construït entre el 1997 i el 2000.

Reuneix tres grans equipaments: el Teatre del Mercat de les Flors a la plaça Margarida Xirgu; el Teatre Lliure a l'antic Palau de l'Agricultura que acull dues sales: Sala Fabià Puigserver i l'Espai Lliure així com l'Institut del Teatre, amb les aules, dues sales de representació, i el Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques.

Així mateix, en un sentit més ampli s'hi poden considerar també incorporats, atesa la seva proximitat: el Barcelona Teatre Musical, situat en el recinte de l'antic Palau Municipal d'Esports de Barcelona i el Teatre Grec, que any rere any acull les representacions teatrals de la temporada d'estiu a l'aire lliure.

Imatges

Referències 

Teatres de Barcelona en funcionament
Teatres de Montjuïc
Kendo

El  és un gendai budo, una art marcial japonesa, en què dos practicants, equipats amb armadura (bogu) i un sabre de bambú (shinai) s'ataquen i defensen l'un a l'altre. El nom ve de ken: sabre i do: camí, via.

Història 
El Kendo és l'equivalent japonès de l'esgrima occidental, aleshores el practicaven amb vertaders sabres i s'anomenava "Kenjutsu". Aquest van continuar durant segles i va constituir la base de la pràctica del kendo actual. Els exercicis formals de kendo coneguts com a kata es van desenvolupar fa uns quants segles com a pràctica de kenjutsu per als guerrers. Encara avui s'estudien, en una forma modificada.

La introducció d'espases de pràctica de bambú i armadura a l'entrenament amb espases s'atribueix a  durant l'Era Shotoku (1711–1715). Naganuma va desenvolupar l'ús d'aquesta armadura i va establir un mètode d'entrenament amb espases de bambú.

Durant el període Edo (), el kendo modern pren força dins de la societat japonesa gràcies a una llarga època de pau, que podem considerar com la seva Edat d'or. El kendo es convertí aleshores en una de les 18 arts marcials que havien de practicar els samurai.

A aquesta època es publicaren nombrosos tractats sobre esgrima, el més conegut dels quals és l'Hagakure de Yamamoto Hocho. Això va popularitzar el kendo, que es va beneficiar de tècniques d'entrenament del .

Amb ocasió de l'obertura del Japó al món (1868) la casta dels samurais es va dissoldre, i les arts marcials varen ser menyspreades pels mateixos japonesos.

El 1899 el kendo arriba a Europa a través de França, on es va presentar aprofitant una visita de Jigoro Kano, fundador del judo. El 1900 al Japó es constituí la Zen nippon Kendo Renmei (federació japonesa de kendo) que ha tingut un paper clau en la seva difusió.

La derrota a la Segona Guerra Mundial va suposar un cop molt fort a les tradicions japoneses, i l'exèrcit d'ocupació va prohibir la pràctica de les arts marcials. Alguns anys després s'autoritzà la pràctica de l'aikido i posteriorment de les altres.

Devers la dècada dels 50, en Minoru Mochizuki, aleshores 4t Dan de kendo arriba a França i comença la seva difusió. El 1959 es va celebrar el 1r campionat de França de kendo, organitzat per l'aleshores Fédération Française d'Aïkido, Taï-Jitsu et Kendo.

Al febrer de 1970 es funda la International Kendo Federation, que el 5 d'abril del mateix any organitza el 1r campionat del món a Tòquio.

Descripció i equip 
A les competicions els practicants utilitzen un sabre de bambú anomenat shinai, alternativa inofensiva a la katana, mentre que per als kata fan servir el bokken, sabre de fusta, normalment de roure.

Referències

Enllaços externs 
 Portal Informatiu del Kendo Espanyol  
 Secció dedicada al Kendo de Catalunya 

Arts marcials del Japó
Antoni Riera Nadal

Antoni Riera Nadal (Manacor, 1928 - 12 de desembre del 2008) va ser un cineasta, pintor i il·lustrador. El seu germà Miquel Àngel Riera Nadal va ser un escriptor d'anomenada. Antoni estudià dibuix a l'Escola d'Arts i Oficis de Mallorca, i cursà la carrera d'aparellador. Pintor ja des de la infantesa, va fer la seva primera exposició l'any 1948 i la darrera el gener de 2004. Passà per diversos períodes, com l'impressionisme, l'abstracció i la nova figuració.

També es dedicà al cinema de forma independent, i rodà una cinquantena de títols en 8 mm i en Súper 8: de ficció (Rondalles, L'endemà de mai, el Canyar), reportatges de ciències socials (El Vimer, La sínia, Manacor 1966, Manacor 2000, Las Vegas), documentals de geografia (Mortitx, El Gran Canyon) i altres (Los otros, Penderecki); també va fer pel·lícules d'animació. El Patronat de l'Escola Municipal de Mallorquí de Manacor el premià per la seva obra. El 2010 es publicà un llibre sobre la seva figura vist per les seves amistats. Fou ideat i coordinat per Gabriel Barceló Bover i publicat per l'Institut d'Estudis Baleàrics.

Pel·lícules 
 Aventura a Comafreda
 El Canyar, basat en un text de Baltasar Porcel
 L'endemà de mai, basada en una novel·la del seu germà Miquel Àngel Riera Nadal
 El Gran Canyon
 Manacor 1966
 Manacor 2000
 Mortitx, el torrent
 Los otros
 Penderecki
 La sínia
 Les tentacions del sen Fum
 El torrent de pareis
 Las Vegas
 El Vimer

Il·lustracions a llibres 
 Rafael Ferrer Massanet  Manacor Palma: Imp. Mn. Alcover, 1955
 Jaume Mesquida Lletrada Mallorca: El Tall, 2005 
 Bernat Nadal Memòria fòssil Port de Pollença: El Salobre, 2005

Referències 

Artistes manacorins
Pintors mallorquins contemporanis
Directors de cinema mallorquins
Dibuixants mallorquins
Morts a Manacor
Dibuixants balears contemporanis
Il·lustradors balears
Naixements del 1928
Morts el 2008
Angles complementaris

Dos angles són complementaris quan la suma dels seus valors és 90°

Si els dos angles complementaris són adjacents, és a dir que tenen un vèrtex en comú i comparteixen un costat sense tenir cap punt interior en comú, llavors els seus costats no compartits formen un angle recte.

En la geometria euclidiana, els dos angles aguts d'un triangle rectangle són complementaris, perquè els tres angles sumen 180° i l'angle recte ja compta per 90°.

L'adjectiu "complementari" té l'origen del llatí complementum, que deriva de la quarta forma del verb llatí complere, és a dir completum per "haver estat omplert". Un angle agut és omplert pel seu complementari per forma un angle recte, que és el tipus d'angle més bàsic, ja que es pot construir dibuixant la perpendicular d'una recta. Un angle recte és un angle complet (ple).

Vegeu també 
 Angles suplementaris
 Angle
 Triangles

Angles
Aurora Snow

Aurora Snow, nascuda Rebecca Claire Kensington, (Santa Maria, Califòrnia, 1981) és una actriu estatunidenca de cinema X que va assolir gran popularitat a partir de la primera dècada del .
Filla de pares d'ascendència europea, després de donar les seves primeres passes com a model, va optar per debutar en el cinema per adults poc després d'arribar a la majoria d'edat. Aviat va quedar encasellada en rols de col·legiala perversa i disposada a tot en el camp del sexe. El seu posat extremadament agosarat davant la càmera la va portar a especialitzar-se en les pràctiques més extremes dins de l'aleshores emergent subgènere gonzo.

Les seves habilitats corpòries per dilatar els seus conductes més íntims i encaixar dobles penetracions tant vaginals com anals la varen consolidar ràpidament com una especialista en aquestes pràctiques.

L'any 2003 va guanyar el premi AVN Female Performer of the Year, l'any 2011 va entrar al Hall of Fame XRCO, i progressivament va abandonar el gonzo per dedicar-se a films més guionitzats i amb més possibilitats com a intèrpret dramàtica, però sempre dins el porno estatunidenc.

El seu fill Quentin va néixer el 10 de desembre de 2013, i es va casar el 15 de febrer de 2015.

Referències 

Aurora Snow
Actors californians
Alumnes de la Universitat de Califòrnia a Irvine
Models eròtics estatunidencs
Naixements del 1981
Wicca

Wicca és una religió o un seguit de creences neopaganes, fou desenvolupada a Anglaterra durant la primera meitat del , es va popularitzar durant la dècada de 1950 i a principis de 1960, per Gerald Gardner. Es basa en la creença en dos déus duals als quals es pot invocar amb rituals màgics, sovint emprant objectes específics com l'athame.

Les celebracions de la wicca segueixen els cicles de la Lluna, celebrats en uns festivals coneguts com a sabbats de bruixes, i que estan dedicats a un mascle cabrit. Aquests festivals, estan associats amb la Deessa, i amb els cicles del Sol, sobre la base de les estacions de l'any.

La Rede Wicca, un poema anònim, és una expressió popular de la moralitat wiccana. Les pràctiques de la wicca solen incloure la màgia ritual, si bé no sempre és necessària o practicada. Dins la wicca hi ha diverses branques.

Definició 
Els estudiosos d'afers religiosos classifiquen la Wicca com un nou moviment religiós,i més concretament com una forma de paganisme modern. Es diu que és la forma de paganisme més gran, millor coneguda, més influent i més àmpliament estudiada acadèmicament. Es estudis del moviment la situen en l'extrem de l'anterior espectre d'eclèctic a reconstruccionista. Diversos acadèmics també han classificat Wicca com una forma de religió de la naturalesa, un terme que també abracen molts dels seus practicants i com a religió mistèrica. No obstant això, atès que la Wicca també incorpora la pràctica de la màgia, diversos estudiosos s'hi han referit com una "màgico-religió". La wicca és també una forma d'esoterisme occidental, i més concretament una part del corrent esotèric conegut com a ocultisme. Acadèmics com Wouter Hanegraaff i Tanya Luhrmann han classificat Wicca com a part de la Nova Era, tot i que altres acadèmics, i molts dels mateixos wiccans, discuteixen aquesta categorització.

Tot i que reconeguda com a religió per acadèmics, alguns cristians evangèlics han intentat negar-li el reconeixement legal com a tal, mentre que alguns practicants wiccans renuncien al terme "religió" –associant aquest darrer amb la religió organitzada–, preferint el terme "espiritualitat" o "manera de vida ". Tot i que la Wicca com a religió és diferent de les altres formes del paganisme contemporani, hi ha hagut molta "fecundació creuada" entre aquestes diferents fes paganes; per tant, la Wicca ha influït i ha estat influenciada per altres religions paganes, de manera que es fa més difícil per als estudiosos de religions distingir-les entre elles. Els termes mag i bruixot es desaconsellen a la comunitat. A la Wicca, es denominen tradicions a les confessions o corrents wiquistes , mentre que els no wicans sovint els denominen cowans.

En l'actualitat les diferents tradicions s'ajunten en covens / Aquelarres o realitzen una práctica solitaria.

A Catalunya en podem trobar diferents Covens com "Boires de Ponent" a Lleida o "Avalon" a Barcelona.

Referències 

Neopaganisme
Nous moviments religiosos
Sectes
Mensa International

Mensa és una associació de persones d'altes capacitats o alt quocient intel·lectual. L'únic requisit d'admissió és obtenir en un test d'intel·ligència una puntuació situada en el 2% superior de la població. El seu nom procedeix de mensa, taula  en llatí, en record a la Taula Rodona del Rei Artur, simbolitzant un club de socis amb iguals drets i obligacions.

Fundació 
Roland Berrill, advocat australià, i Lancelot Ware, científic i jurista anglès, van fundar Mensa a Anglaterra el 1946. La seva idea era crear una associació de superdotats amb un únic requisit d'admissió, el quocient intel·lectual, perquè fos aliena a qualsevol tipus de diferències polítiques, religioses, ideològiques o nacionals.

Objectius 
Mensa té tres objectius declarats: identificar i promoure la intel·ligència en benefici de la humanitat; promoure la investigació sobre la naturalesa, característiques i aplicacions de la intel·ligència i crear un ambient social que fomenti l'activitat intel·lectual dels seus socis.

Perfil dels socis 
Mensa reuneix a tota mena de persones de qualsevol procedència i formació amb l'objectiu de crear un ambient socialment enriquidor. Mensa accepta com a prova d'ingrés un certificat emès per un psicòleg degudament autoritzat per exercir la seva professió i també administra tests de quocient intel·lectual.
Mensa Internacional és una agrupació de "Menses" nacionals que té uns 100.000 socis. Els socis que resideixen en un país on hi ha una Mensa constituïda pertanyen a l'esmentat grup, mentre que en països amb pocs socis, formen part de Mensa Internacional. Els dos grups principals són American Mensa, amb 50.000 socis, i British Mensa (inclou Regne Unit i Irlanda), amb uns 25.000. Mensa Espanya funciona des de 1984 i té 1.200 socis. Existeixen grups nacionals reconeguts a l'Argentina i Colòmbia.

Enllaços externs 

 Mensa International 

 Mensa Espanya
 Llista de tots els grups de Mensa 
 Jocs d'enginy del club Mensa
 IQ test like Mensa

Intel·ligència
Organitzacions internacionals
Distància de Hamming

En informàtica, la distància de Hamming entre dues cadenes de la mateixa longitud és el nombre de posicions diferents. Si considerem cadenes de bits, correspon al nombre de bits que s'han de canviar d'una cadena perquè passi a tenir el valor d'una altra cadena.

Exemples 
 La distància de Hamming entre 10101 i 10101 és 2.
 La distància de Hamming entre 2396 i 2396 és 3.
 La distància de Hamming entre "ae" i "ae" és 3.

En termes de l'operació xor, si considerem a i b definits com segueixen, podem calcular la distància sumant el nombre de bits de a xor b. Això és, a = (0 0 0 1 1 1 1) i b = (1 1 0 1 0 1 1)

aleshores 

d = 1 + 1 + 0 + 0 + 1 + 0 + 0 = 3

Propietats 
Per a una longitud fixada n, la distància de Hamming és una distància en l'espai vectorial de les paraules d'aquella longitud. Així satisfà: 

La desigualtat triangular es demostra per inducció.

La distància entre dues paraules a i b es pot veure també com el pes de Hamming de a−b per a una tria adequada de l'operador −.

Per a cadenes binàries a i b, la distància de Hamming és equivalent al nombre duns que hi ha en a xor b. L'espai mètric de cadenes binàries de longitud n amb la distància de Hamming és anomenat el cub de Hamming. És equivalent a un espai mètric entre els vèrtexs d'un hipercub. Podem veure cada cadena binària de longitud n com un vector de  si tractem cada símbol de la cadena com una coordenada real. Amb aquesta interpretació, les cadenes són vèrtexs del cub n dimensional (un hipercub), i la distància de Hamming de les cadenes és equivalent a la distància de Manhattan entre vèrtexs.

Distància
Informàtica teòrica
Francesc Camps (desambiguació)

Francesc Camps i Comellas, compositor de sardanes.
 Francesc Camps i Ortiz, ex-president de la Generalitat Valenciana.
 Francesc Camps i Mercadal, folklorista menorquí (1852-1929).
Semirecta

Una semirecta és el conjunt de punts de l'espai que formen un punt d'una recta, anomenat origen de la semirecta i tots els punts d'aquesta recta que el segueixen segons un dels seus sentits. Un punt contingut en una recta divideix doncs aquesta recta en dues semirectes, que anomenem oposades. Així, una semirecta té un primer punt, però no té cap últim punt.

Vegeu també 
 Pla
 Recta
 Semiplà

Referències 

Geometria
Semiplà

Un semiplà en la geometria euclidiana és el conjunt de punts de l'espai formats per una recta continguda en un pla, anomenada vora o marge del semiplà i tots els d'una de les dues regions en què queda dividit el pla per la recta. Els dos semiplans en què es divideix un pla per una mateixa recta continguda en aquest pla s'anomenen semiplans oposats.

Referències 

Geometria
Guardamar de la Safor

Guardamar de la Safor és una població del País Valencià a la comarca de la Safor. També és coneguda com l'Alqueria de Guardamar o, més rònegament, com l'Alquerieta.

Història 
Antiga alqueria islàmica pertanyent a la jurisdicció del castell de Bairén, darrere la conquesta, en què es va conèixer com l'Alqueria de Tamarit, conservà la seua població fins a l'expulsió dels moriscos, el 1609, data en què tenia gairebé un miler d'habitants. Pràcticament despoblada en les dècades següents, passà a ser possessió dels Borja i, després, fou adquirida pel comte Trénor. El seu últim senyor fou, fins a l'abolició dels senyorius, el marquès de Mirasol.

Toponímia 
El seu topònim fa referència a la seua funció primitiva, que seria la de vigilància de la costa.

Economia 
L'agricultura és l'única font de recursos locals, amb un 77,7% de l'extensió cultivada amb cítrics.

Demografia

Política i Govern

Corporació municipal 
La corporació municipal o Ple de l'ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 6 regidors de Gent de Guardamar-Coalició Compromís (GdG-Compromís) i 1 del Partit Socialista del País Valencià-PSOE (PSPV-PSOE).

Alcaldes 
Des de 2009 l'alcaldessa de Guardamar de la Safor és Ana Isabel Ferrer Fuster de Gent de Guardamar-Coalició Compromís.

Llocs d'interés 

L'únic paratge a destacar del seu diminut terme (1,1 km²) és la platja, única verge de la comarca, amb el sistema dunar intacte, condició que, pot ser, perdrà aviat, ja que s'hi està dotant de tota mena de serveis turístics.

El poble també és de reduïdes dimensions i conté dos edificis singulars:
 L'església de Sant Joan Baptista. Construïda en el  i reformada en el , conserva una talla barroca de la Mare de Déu de la Llet.
 Casa Gran, o dels Tamarit. Antic casalot del , amb un excel·lent estat de conservació que actualment és un establiment hostaler.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Safor
Mario Salieri

Mario Salieri (Nàpols, 29 de novembre de 1957) és un dels directors més destacats del cinema pornogràfic europeu i italià. Destaca per una cuidada posada en escena, una il·luminació molt treballada i una escenografia acurada, a més d'uns guions amb un argument elaborat.

Va començar la seua carrera en el món de la pornografia com a venedor de cintes semi-clandestí, ja que la legislació italiana era molt difusa. Posteriorment va obrir un sex-shop a Praga, on rodaria les primeres pel·lícules amateur. Amb la creació de 999 Black and Blue, a principis dels anys 90, es convertiria en un dels primers productors i distribuïdors de porno a Itàlia. Als seus primers films va destacar per l'actualitat i originalitat dels seus guions, buscant també una ambientació recognoscible per al públic italià, que s'identificaria amb les seues pel·lícules. A les seues primeres produccions destacarien artistes com Magdalena Lynn, qui es retiraria poc després i es casaria amb Mario Salieri, i un debutant Rocco Siffredi. L'èxit dels seus treballs primigenis li permetria disposar de millors pressupostos i estreles internacionals, sovint provinents de països de l'est d'Europa com Hongria.

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina oficial de Mario Salieri  
 Streaming oficial de Mario Salieri

Vegeu també 
 Dràcula (Mario Salieri)

Directors de cinema napolitans
Productors de cinema italians
Guionistes napolitans
Directors de cinema pornogràfic
Escriptors de la Campània
Naixements del 1957
Tànatos

Tànatos (en grec: Θάνατος), en la mitologia grega, era el geni masculí alat que personificava la mort (equivalent a la Mors romana). Fill de Nix (la Nit) i germà bessó d'Hipnos (el Son). Generalment, és imaginat com un jove proveït d'ales i amb una espasa al costat. Se'l relaciona amb les Moires, que regeixen el destí (el dels humans solament pot acabar en la mort). Va donar nom a una de les forces psíquiques de Freud, segons la seva pulsió de vida i pulsió de mort en oposició a l'instint d'atracció, o Eros.

Homer i Hesíode el van catalogar com a fill de Nix, i bessó d'Himnos, insinuant que tots dos germans discutien cada nit sobre qui s'enduria cada persona, o que Himnos anul·lava cada nit els mortals en un intent d'imitar el seu germà gran. Tot i així, no té un paper gaire important en els mites, el protagonista sens dubte fou Hades.

Tots dos germans, famosos per la rapidesa dels seus actes, van rebre l'encàrrec de Zeus de transportar el cos del seu fill Sarpèdon fins a Lícia, perquè hi pogués rebre la sepultura que mereixia. Zeus havia concedit al seu fill una vida de tres generacions, que va acabar quan Sarpèdon va anar a la Guerra de Troia al capdavant dels licis, i fou mort per Pàtrocle. Aleshores, Zeus demanà a Apol·lo que purifiqués la seva sang en un riu, n'untés el cos amb ambrosia, el vestís com un immortal i fos endut ràpidament a la seva terra, encàrrec que acompliren Tànatos i Himnos.

Tànatos actuava acomplint el destí que les Moires dictaven per a cada mortal. En una ocasió, Admetos va obtenir d'Apol·lo la gràcia que les Moires poguessin acceptar que quan ell estigués a punt de morir, pogués reemplaçar-lo en el seu destí qualsevulla persona que ho acceptés voluntàriament. Quan això va ocórrer, i després de rebre Admetos la negativa dels seus pares, només la seva dona Alcestis va oferir-se a morir per ell. Tanmateix, Hèracles va retenir Tànatos per la força, intentant persuadir-lo que esperés que la jove morís de manera natural. Tànatos rebutjava aquestes estratègies dels déus (i especialment les d'Apol·lo) que interferien en les seves funcions, i després d'aquesta petita derrota, va reclamar el respecte que mereixia i fou fins i tot capaç d'endur-se el mateix Hèracles quan va arribar la seva hora.

Al teatre es va introduir la figura de Tànatos com a personatge, cosa que s'atribueix al poeta tràgic Frínic, en una obra seva, avui perduda, Alcestis. Va ser imitat per Eurípides en una obra seva sobre el mateix tema.

Referències 

Déus primigenis de la mitologia grega
Deïtats de la mort de la mitologia grega
Simó Ballester

Simó Ballester àlies Tort (Manacor ??? - Palma 1457) va ser un dels cabdills de la Revolta Forana mallorquina (1450-1453).

Era pagès i fill del majoral de Son Pere Andreu. Juntament amb Jaume Nicolau i Bartomeu Moner en va ser un dels homes clau, i dels més radicals de la revolta. El juliol del 1450 va participar en el primer setge de la ciutat de Mallorca, com a cap d'un exèrcit de 2.000 pagesos.
A principi de 1451 va fer negociacions a Manacor amb el governador Berenguer d'Oms, que hi havia anat expressament, però les negociacions fracassaren i a l'abril del 1451 es produí el segon setge de ciutat. Fou cabdill de les tropes foranes contra 900 pagesos lleials al governador, comandats pel lloctinent Jaume Cadell.

Després d'un tercer setge al maig de 1451 el rei Alfons el Magnànim cedí a les pressions dels privilegiats i es decidí a intervenir amb molta duresa cap als forans. El rei, a l'agost de 1452, envià un exèrcit de mercenaris italians (saccomani), del qual era Capità General el virrei de Sardenya Francesc d'Erill i de Centelles, que el derrotà a la batalla del Rafal Garcés, entre Inca i Sencelles.

El 1456 se n'anà a Menorca, d'on fou extradit. El 1457 va ser executat i el seu cos arrossegat i esquarterat.

Simó Ballester en la literatura 
De la seva vida se n'han fet diverses obres :
 Simón Ballester el tuerto (1863), de Miquel Bibiloni Corró
 Lealtad mallorquina, de Joan Bosch Sureda
 Els commoguts, de Joan Soler i Antich
 La companyia Els Capsigranys va representar a Manacor l'obra de teatre Anomenat lo Tort.
 La gloria dels vençuts, de Guillem Morro Veny

Reconeixement 
 Carrer Simó Ballester a Palma
 Escola Simó Ballester de Manacor
 Carrer Simó Tort a Manacor
 Ateneu lo Tort a Manacor

Referències 

Ballester, Simó
Balears medievals
Revolta Forana
Morts a Palma
Mallorquins històrics
Jian

L'espasa anomenada Jian, és una arma blanca que es pot utilitzar punxant o tallant. És una espasa recta amb dues cares de tall. Principalment ha estat utilitzat per la noblesa xinesa. Des de l'antiguitat, s'ha usat en les arts marcials principalment en la pràctica del tai txi txuan.

Referències

Enllaços externs 
 Jian Espasa recta 

Arts marcials de la Xina
Espases
Bastó

Un bastó, és una eina o una arma, de canya, de fusta (lledoner, castanyer, noguer, cirerer, caqui, boix, banús…), de rotang o d'altres materials generalment lleugers com ara l'alumini, el grafit; principalment usat per caminar en llocs difícils, útil per menar el bestiar, etc. Amb aquest útil, determinats pobles, han desenvolupat tècniques de combat molt elaborades, atès que és un element que no crida l'atenció, és fàcil de fabricar i no crea enveges ni sospites al poderós.

Com a eina té multitud d'utilitats i funcions entre elles es poden destacar

 Excursionisme, són molt populars els bastons extensibles fets amb materials lleugers.
 Ortopèdia, a més del bastó també s'usa la crossa.
 Esquí per ajudar-se a la impulsió.
 Indumentària
 Símbol de poder, llavors se l'anomena ceptre o bàcul, segons la seva mida; també qadib en el món musulmà.
 De manera cerimonial, el símbol dels Mariscals de Camp és el bastó de mariscal
 Arts marcials, Bo, Jo, Tambo
 Al paleolític superior l'aparició de bastons de comandament fa suposar una certa estructura de societats amb la presència d'individus líders.

Vegeu també 
 Tirapeu
 Crossa
 Caminador
Bō (arma)

Un bō (棒 «bastó») és una arma en forma de bastó allargat, generalment feta de fusta (com roure) o bambú. Existeixen d'una forma o altra en totes les cultures. Varien en el llarg, i en el pes, flexibilitat, o decoració (poden ser tan rústics com una branca d'arbre o tan decorat como una obra d'art).

L'ús primari del bo és el d'amplificar la força utilitzada per donar un per mitjà de l'ús de la palanca. El bo és utilitzat per arribar a objectius de mig abast.

L'art marcial japonès dedicat a l'ús del bo és conegut com a bojutsu, encara que l'escola Masakatsu Bo Jutsu, fundada per O Sensei Morihei Ueshiba sol practicar-se com a complement de l'Aikido.

Una versió més curta del bo anomenada jo és també usada com arma en algunes arts marcials com l'aikido i el jodo.

Armes del Japó
Pop

Pop o polp, nom de diverses espècies de cefalòpodes de l'ordre Octopoda
 Art pop, moviment artístic sorgit a la fi dels anys 1950 a Anglaterra i els Estats Units
 Música pop, gènere musical
 Toponímia: 
 Vall de Pop, vall del País Valencià que inclou els pobles de Benigembla, Murla i Parcent
 Castell de Pop, castell d'origen islàmic entre Benigembla i Vall de Laguar
 Muntanya de Pop o Cavall Verd, muntanya en la Serra del Penyal entre Benigembla i la Vall de Laguar
 Post Office Protocol, protocol d'Internet
Joanot Colom

Joanot Colom (Felanitx, ? - Palma, 1523) va ser un cap dels agermanats mallorquins. Fou barreter d'ofici i visqué amb la seva família a Palma, davant l'església de Sant Nicolau Vell.

Començada la germania, el lloctinent Miguel de Gurrea va acusar-lo de conspiració, i l'empresonà el 6 de febrer de 1521. Això precipità els esdeveniments i l'endemà va ser alliberat per la força. El 15 de febrer de 1521 síndic dels elets, i Miquel Nebot, notari en representació de l'instador surten cap a València, per establir relacions amb la Germania Valenciana i conèixer a fons la seva estructura, permesa en principi per Carles V, de manera que el procés es faci legal a més de legítim. Amb ells hi van Nicolau Ripoll, paraire, Rafel Ripoll i Guillem Vaquer, capellers i Antoni Benet, sastre. Al mateix temps, Jordi Botí, paraire de la Drassana de Santa Creu, i guarda de mar, burla la vigilància i surt amb avisos del virrei cap a la Cort. Amb ell hi va el notari Llorenç Claret, habitant de Sant Miquel.

Lideratge en la revolta agermanada i mort 

Durant la revolta alliberà els esclaus i intentà l'ocupació d'Alcúdia, que resistí diversos setges. L'octubre de 1522, s'enfrontà a les tropes reials, que havien desembarcat a Alcúdia, a Son Fornari (sa Pobla) amb el resultat de més de mil morts. Es refugià a Palma, juntament amb molts de forans, on resistiren el setge de l'exèrcit reial fins al 7 de març del 1523 que capitularen.

Joanot Colom fou empresonat dos mesos al castell de Bellver i degollat, arrossegat i esquarterat el 3 de juny. Els quarters del seu cos foren exposats damunt quatre pilars construïts a diferents llocs de la ciutat, inclosa la Porta Pintada. En aquesta hi hagué el cap exposat durant segles dins una gàbia posada a una fornícula, perquè els veiessin els forans en arribar a la ciutat. La seva execució encetà la repressió contra la Germania. La casa de Colom fou enderrocada i el solar sembrat de sal i a l'indret actualment hi ha una làpida commemorativa col·locada durant la I República, on anualment es ret un homenatge als agermanats.

Referències

Enllaços externs 
 Llorenç Buades Castell. La Germania de Mallorca

Persones de les Germanies de Mallorca
Felanitxers històrics
Morts a Palma
Fills il·lustres de Palma
Morts al Perú
Morts el 1523
Client-servidor

En informàtica s'anomena arquitectura client-servidor, a la relació establerta entre dues entitats, el servidor, ofereix un recurs de qualsevol tipus (físic, de programar, de dades, etc.) a l'altre (el client) perquè aquesta en tregui un profit o avantatge. El més habitual és que d'una entitat servidora se n'aprofitin diverses o moltes entitats clients.

Per a la comunicació entre clients i servidors s'utilitza un protocol de comunicacions, que descriu com es poden comunicar i quines informacions es poden intercanviar (HTTP per a pàgines web, Wi-Fi per a xarxes sense fils…).

Característiques d'un servidor;
 Passiu (esclau)
 Espera peticions
 Quan rep una petició la processa i retorna una resposta

Característiques d'un client;
 Actiu (mestre)
 Envia peticions
 A l'enviar una petició espera una resposta i la processa

Per exemple, un servidor de correu, conté el correu electrònic de múltiples clients. Un programa client de correu electrònic, demana al servidor de correu si hi ha nous missatges per a l'usuari el servidor li pot contestar que sí o que no, en cas afirmatiu el client demana al servidor que li enviï aquests correus i el servidor els envia al client i els elimina de la seva base de dades.

Vegeu també 

 Punt a punt

Xarxes informàtiques
Enginyeria de programari
Corea (desambiguació)

Toponímia:
 Península de Corea, península del nord-est d'Àsia.
 Corea, el país, avui dividit, localitzat en aquesta península.
 Corea del Nord, estat a la meitat nord d'aquesta península.
 Corea del Sud, estat a la meitat sud d'aquesta península.
 badia de Corea, badia dins la Mar Groga.
 Medicina:
 Corea (malaltia), grup de trastorns neurològics caracteritzats per moviments involuntaris anormals:
 Corea de Huntington
 Corea de Sydenham
 Biografies: Chick Corea, nascut Armando Anthony Corea (1941), pianista de jazz i jazz-rock 
 Conflictes bèl·lics: Guerra de Corea, conflicte bèl·lic que va enfrontar la República Popular Democràtica de Corea i la República de Corea (1950-53).
 Esports: Gran Premi de Corea carrera del campionat de Fórmula 1 disputada el 2010 a Corea del Sud

Vegeu també 
 Korea
Doshu

Doshu (道主/どうしゅ/ Doshu) és una paraula composta japonesa que traduïda literalment significa Líder del camí. És el títol honorífic i hereditari per denotar el president del Aikikai, l'organització internacional de Aikidō. És similar al títol generalitzadament estès Sōke utilitzat en altres arts marcials que s'adhereixen al sistema tradicional iemoto .

Mentre que el terme potencialment podria ser usat també per altres disciplines, al Japó el seu significat més comú és específic de la fundació Aikikai.

També dins de l'Aikikai al successor en el lideratge se l'anomena "Waka (若, jove o en formació) Sensei".

Aikido 
 Primer Doshu: El Fundador (開祖/ Kaiso) Morihei Ueshiba (植芝盛平) qui va originar l'Aikido, que va viure entre 1883-1969. Encara que, si és el cas, s'ho fa generalment com Ō-sensei (大先生Gran Mestre). 

 Segon Doshu (二代道主): Kisshomaru Ueshiba, va assumir com a líder a partir del 1969 (en morir el seu pare), va viure entre 1921-1999.

 Tercer Doshu (三代道主): Moriteru Ueshiba, és l'actual Doshu, qui va assumir el títol el 1999. Nascut el 1951, és el net del fundador.

 Waka Sensei: Mitsuteru Ueshiba, nascut el 1980. S'espera que Mitsuteru succeeixi al seu pare com a pròxim Doshu.

Geografia 
En menor mesura, també es pot anomenar Doshu (nihongo: |土州) a l'ex-província japonesa de Tosa (nihongo:土佐国/ Tosa no kuni), l'àrea actualment és la prefectura de Kōchi a la regió de Shikoku (四国地方/ Shikoku Chiho).

Vegeu també 
 Bushido o camí del guerrer 
 Koryu budo o arts marcials tradicionals antigues del Japó, com el kenjutsu (sabre), i el Jujutsu (lluita), entre d'altres.
 Gendai budo o arts marcials tradicionals modernes del Japó.

Referències 

Paraules en japonès
Aikido
Colònia

Colònia (divisió administrativa), lloc on s'estableix gent d'un altre país
 Colònia grega
 Colònia romana, ciutat romana fundada per ciutadans romans en territori de ciutats conquerides
 Colònia, territori generalment a Ultramar sota domini polític i explotació econòmica d'un estat estranger
 Colònia de vacances, vegeu estiueig
 Colònia industrial, instal·lació industrial fora dels nuclis de població que inclou també habitatges per als obrers, església, escola, etc.
 Colònia tèxtil, tipus específic de colònia industrial, característic de la industrialització a Catalunya, als rius Llobregat, Ter, etc.
 Colònia (biologia), grup d'individus que viuen en una comunitat
 Colònia o aigua de Colònia, utilitzada com a perfum i com a cosmètic
 Toponímia:
 Colònia (tema), un tema o divisió administrativa de l'Imperi Romà d'Orient situat al nord de Capadòcia
 Colònia (Alemanya), l'antiga Colonia Agrippinensis, ciutat d'Alemanya
 Departament de Colonia, departament de l'Uruguai
 Colonia del Sacramento, capital del departament de Colonia, Uruguai
 Colonia (Yap), capital de Yap, un dels Estats Federats de Micronèsia
 Catedral de Colònia, edifici a la ciutat alemanya de Colònia
 Organitzacions:
 Arquebisbat de Colònia
 Universitat de Colònia
Carrer de Balmes

El Carrer de Balmes (dedicat al filòsof i religiós català Jaume Balmes) és una de les vies més importants de la ciutat de Barcelona per la seva centralitat i llargària. Juntament amb el Carrer Muntaner és la via més llarga en direcció mar-muntanya. Neix a la cantonada Pelai-Bergara i travessa tot l'Eixample i Sant Gervasi - la Bonanova fins a morir a la Plaça de John F. Kennedy molt prop d'on arrenca l'Avinguda del Tibidabo i el traçat del Tramvia Blau.

El Carrer de Balmes és la frontera entre la Dreta i l'Esquerra de l'Eixample. És un carrer especialment transitat en sentit muntanya-mar amb voreres laterals estretes, ja que té la mateixa amplada que la majoria de carrers de l'Eixample (20 m) però l'espai reservat als cotxes és més gran. Tanmateix al llarg de l'any 2009 s'han anat ampliant les voreres, reduint carrils i plantant arbres al tram Mallorca-Aragó, i l'Ajuntament ha declarat la intenció de fer el mateix en la resta de trams. Actualment la part de l'Eixample no té arbres llevat d'alguns exemplars de lledoners a l'inici del carrer, prop del Carrer de Bergara. De la Diagonal a la Plaça Molina, coincidint amb l'únic tram que no té el subsòl ocupat pel túnel de la Línia 7 del metro de Barcelona, s'hi varen plantar braquiquítons (Brachychyton populneus) i entre la Travessera de Gràcia i el Carrer de la Granada del Penedès es poden veure alguns magnífics exemplars de palmeres datileres aprofitant un eixamplament del carrer. A l'extrem superior del carrer, entre la Plaça de Joaquim Folguera i la Plaça John F. Kennedy el túnel del tren passa més profund (ja que el carrer té més pendent que el tren) i això permet que hi hagi plàtans i oms.
A partir de la Via Augusta és de doble sentit de circulació, i l'últim tram (General Mitre - John F. Kennedy) és més ample.

Per damunt de la Plaça Molina, el seu traçat coincideix amb el de l'antiga Riera de Sant Gervasi, motiu pel qual la urbanització d'aquest tram, realitzada abans de la Guerra Civil fou posterior a la de la major part de la part baixa del barri. Fins que va existir aquest carrer, la comunicació entre Barcelona i el nucli de principal Sant Gervasi (situat al voltant de l'actual Carrer de Sant Gervasi) es feia pel camí que seguia els actuals carrers d'Alfons XII, Atenes i Sant Gervasi (avui en dia interromput entre els carrers de Sant Elies i Copèrnic).

Al Pla Cerdà, del 1859, es preveia que arribés del Carrer Pelai (on ara comença) fins a la Diagonal, i la seva prolongació a Sant Gervasi no es va projectar fins al 1908, unint el tram existent amb l'Avinguda del Tibidabo.

El nom de carrer de Balmes és el seu nom original, que va rebre el 1863 el tram barceloní (o sigui, el tram inferior que ja pertanyia en aquell temps al terme de Barcelona). A Sant Gervasi hi havia també un carrer de Balmes, molt més modest, i en produir-se l'agregació a Barcelona es decidí canviar-li el nom per l'actual de Carrer de Munner, per evitar una duplicitat.

Vegeu també 
 Hodonímia de Barcelona

Referències
Ricote

Ricote és una vila i capital històrica de la Vall de Ricote, comarca del nord de la Regió de Múrcia, aproximadament al mig de l'històric Regne de Múrcia. Té una població de 1.723 habitants i posseeix un terme municipal de 87,7 km², en el qual es troben pedanies com Vite, La Bermeja, Cuesta Alta i Patruena. Encara que poblada des de la prehistòria, la seva primera constància és cap al 730, data en la qual els àrabs arriben al lloc. El punt més alt és Almeces (1.562 m).

Poblada des de la prehistòria, la constància escrita de la seva existència ve del , amb la invasió musulmana de l'antiga Cora de Todmir. Passa a convertir-se en la capital de la zona.

Va ser el lloc de naixença del cabdill Abn-Hud, que va tractar de reunificar la península musulmana en 1229.

Referències 

Municipis de la Regió de Múrcia
Val de Ricote