alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Rotor

El  rotor  és el component que gira en una turbina o en una màquina elèctrica. En aquest últim cas, juntament amb la seva contrapart fixa, l'estàtor, forma el conjunt fonamental per a la transmissió de potència en motors elèctrics en general i generadors elèctrics.

El  rotor  està format per un eix que suporta un joc de bobines enrotllades sobre un nucli magnètic que gira dins d'un camp magnètic creat bé per un imant o pel pas per un altre joc de bobines, atropellades sobre unes peces polars, que romanen estàtiques i que constitueixen el que s'anomena estàtor d'un corrent continu o d'un altern, depenent del tipus de màquina de què es tracti.

En màquines de corrent altern de mitjana i gran potència, és comú la fabricació de rotors amb làmines d'acer elèctric per disminuir les pèrdues associades als camps magnètics variables, com els corrents de Foucault i els produïts pel fenomen anomenat histèresi.

Alguns tipus de rotors
 Rotor bobinat amb col·lector.
 Rotor de gàbia d'esquirol o rotor de gàbia.
 Rotor bobinat amb anells

Vegeu també 
 Col·lector

Enllaços externs 
 Per veure un rotor de motor elèctric en funcionament: Rotor Motor Elèctric - Electric Rotor Motor 

Enginyeria elèctrica
Alta tensió

Lalta tensió es fa servir per anar de les centrals elèctriques fins a les ciutats (o sigui subestacions elèctriques). L'alta tensió transporta l'energia elèctrica des de tensions nominals superiors a 1.000 volts en corrent altern i tensions nominals superiors a 1.500 volts en corrent continu.

La qüestió de fer servir Alta tensió és tan senzilla com el transport de l'electricitat a llarga distància, si es puja el voltatge es redueixen les pèrdues de resistència que depenen de la intensitat elèctrica.

Per fer efectiu aquest transport es necessiten els pals on reposen els cables recordant que hi ha d'haver prou separació entre ells i les torres d'Alta tensió, les quals per seguretat han de dur una presa de terra (cada torre).

En una línia elèctrica, les pèrdues per efecte Joule són pèrdues de potència:

Classificació de l'alta tensió (segons el reglament d'AT) 
Dins de l'alta tensió (A partir de 1000 Volts, que és el mateix que 1 kilovolt), aquesta es classifica de la següent manera:

 (M.T.) mitjana tensió. Tensió superior a 1 kilovolt i fins a 50 kV.
 (Generació) Aquestes tensions són molt poc freqüents només se solen fer servir a les centrals de generació.
 (Distribució De 25-30 kV) Aquestes tensions són les més freqüents (sobretot la de 25kV) i són les que passant per dins la ciutat (soterrades) per fer distribució d'una subestació elèctrica a una alta.

 (A.T.) alta tensió. De 50 kV, passant per 220 kV fins a 300 kV.
 (Transport)Aquestes tensions són molt utilitzades però no per dins de ciutats sinó com a medi de transport de llarg recorregut (entre ciutats o pobles).

 (M.A.T) molt alta tensió. De 300 kV fins a 800 kV.
(Transport)Aquestes tensions són molt utilitzades però no per dins de ciutats sinó com a medi de transport de llarg recorregut (entre la generació i ciutats molt allunyades): per exemple que es fes a França i transcorregués fins a Barcelona.

 (U.A.T) ultra alta tensió. A partir de 800 kV.
 (Transport)Aquestes tensions són molt utilitzades però no per dins de ciutats sinó com a medi de transport de llarg recorregut (entre la generació i ciutats molt allunyades): per exemple que es fes a França i transcorregués fins al Marroc.

Enginyeria elèctrica
Sherpa

Xerpes, ètnia originària del Nepal
 Bultaco Sherpa, diversos models de motocicleta
Madeira (desambiguació)

Geografia: arxipèlag de Madeira. Situat a l'oceà Atlàntic, és una regió autònoma de Portugal. També és l'illa principal de l'arxipèlag.
 Enologia: el vi de Madeira, o simplement madeira, és un vi originari de les illes Madeira, usat com a vi de postres i per a reduir salses.
 Hidrografia: el riu Madeira és un dels afluents de l'Amazones, a l'Amèrica del Sud.
30 de febrer

El 30 de febrer és una data que no apareix al calendari gregorià, on el mes de febrer només conté 28 dies, o 29 dies a l'any de traspàs. El 30 de febrer s'utilitza habitualment com a data sarcàstica per referir-se a alguna cosa que mai no passarà o mai es farà. Tanmateix, aquesta data va passar una vegada al calendari suec el 1712. També apareix en alguns calendaris en reformes.

Calendari suec 
Suècia seguia el calendari julià, però anava a adoptar gradualment el calendari gregorià. Per a això, a partir de 1700 anava a ometre un dia cada any, per arribar finalment al calendari gregorià el 1710 (algunes fonts afirmen que anava a ometre els dies de traspàs al llarg de 40 anys). Així, es va treure un dia el 1700, però no es va fer cap reducció més, de manera que l'anomenat calendari suec s'avançava per un dia al calendari julià, però encara tenia deu dies de retard respecte del gregorià.

La confusió va arribar a la seva fi quan, el 1712 hi va haver 'dos dies de traspàs', car aquell any va tenir un 30 de febrer. Aquell dia correspon al 29 de febrer del calendari julià i a l'11 de març del gregorià. Al final, Suècia va adoptar el calendari gregorià el 1753.

Calendaris artificials 
Els calendaris artificials també poden tenir 30 dies al febrer. Per exemple, en un model climàtic, les estadístiques es poden simplificar tenint 12 mesos de 30 dies. El model de circulació general de Hadley Center n'és un exemple.

Calendaris en la ficció 
En els treballs de J. R. R. Tolkien, els hobbits han desenvolupat el reconeixement de la brilla. Segons l'Apèndix D de "El Senyor dels Anells", aquest calendari ha disposat l'any en 12 mesos de 30 dies cadascun. El mes que els hobbits anomenen Solmath es presenta al text com a febrer, i per tant la data del 30 de febrer existeix a la narració.

El 30 de febrer de 1951 és l'última nit del món a la breu història de Ray Bradbury "Last Night of the World".

Mites

Calendari soviètic 
Tot i que moltes fonts afirmen erròniament que es van utilitzar mesos de 30 dies a la Unió Soviètica durant tot el període des del 1929 fins al 1940, el calendari soviètic amb setmanes de cinc i 6 dies només es va utilitzar per assignar dies laborals i dies de descans a fàbriques. El calendari gregorià (des de 1918) es va mantenir per a ús quotidià: els calendaris físics supervivents d'aquest període només mostren els mesos irregulars del calendari gregorià, inclòs un 28 o 29 de febrer, de manera que mai hi va haver el 30 de febrer a la Unió Soviètica.

En el calendari julià 
L'erudit del , Johannes de Sacrobosco, va afirmar que al calendari julià el febrer tenia 30 dies en els anys de traspàs del 45 aC fins al 8 aC, quan presumptament August va escurçar el febrer un dia per donar aquell dia al mes d'agost, anomenat com ell. Va tenir la mateixa duració que el mes de juliol, anomenat així pel seu pare adoptiu, Juli Cèsar. Tanmateix, totes les proves històriques refuten l'afirmació de Sacrobosco, incloses les dobles dates amb el calendari alexandrí.

Referències

Bibliografia 

 The Oxford Companion to the Year. Bonnie Blackburn & Leofranc Holford-Strevens. Oxford University Press 1999. . Pages 98–99.

30
せ

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics せ (hiragana) i セ (katakana) ocupen la 14a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre す i そ; i el 46è en el poema iroha, entre も i す. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la tercera columna (さ行, "columna SA") i la quarta fila (え段, "fila E").

Tant せ com セ provenen del kanji 世.

Poden dur l'accent dakuten: ぜ, ゼ.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 せ, セ es romanitzen com a "se".
 ぜ, ゼ es romanitzen com a "ze".

Escriptura 

El caràcter せ s'escriu amb tres traços:
 Traç horitzontal.
 Traç vertical curt que talla al primer traç i es corba cap a l'esquerra.
 Traç vertical a l'esquerra del segon que talla el primer traç i en la part inferior del caràcter gira a la dreta. S'assembla a una L lleugerment corba.

El caràcter セ s'escriu amb dos traços:

 Traç horitzontal encara que lleugerament ascendent que al final es torça cap avall a l'esquerra formant angle.
 Traç en forma d'una L lleugerament corba.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「世界のセ」 ("el se de sekai", on sekai significa món) 
 Codi Morse: ・－－－・

Se
Schumann

Clara Schumann (Leipzig, 1819 - Frankfurt del Main, 1896), pianista i compositora alemanya
 Conrad Schumann (1942, Leutewitzh - 1998, Oberemmendorf), primer desertor de la RDA després de començada la construcció del mur de Berlín
 Robert Schumann (1810 – 1856), compositor i pianista romàntic alemany 
 Ernestina Schumann-Heink (Libeň, República Txeca, 1861 - Hollywood, Califòrnia, USA, 1936), soprano txeca
 Eugenie Schumann (Viena, 1851 - Berna, Suïssa, 1938), pianista austríaca
 Jochen Schümann (Berlín Est, República Democràtica Alemanya, 1954), regatista alemany 
 Margit Schumann (Waltershausen, República Democràtica Alemanya, 1952), corredora de luge alemanya 
 Ressonància Schumann conjunt de pics en la banda de freqüència extra baixa de l'espectre radioelèctric de la Terra
Victòria del Regne Unit

Reina Victòria del Regne Unit (1818-1901)
 Victòria, Princesa Reial (1840-1901)
 Princesa Victòria del Regne Unit (1868-1935)
そ

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o amb més propietat, moràïcs) そ (hiragana) i ソ (katakana) ocupen la 15a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre せ i た; i el 18è en el poema iroha, entre れ i つ. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la tercera columna (さ行, "columna SA") i a la cinquena fila (お段, "fila O").

Tant そ com ソ provenen del kanji 曾.

Poden dur l'accent dakuten: ぞ, ゾ.

Existeix una versió hentaigana de そ, , que prové del kanji 楚.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 そ, ソ es romanitzen com a "so".
 ぞ, ゾ es romanitzen com a "zo".

Escriptura 

El caràcter そ té dos glifs (representacions gràfiques) segons si comença per una línia recta () o diagonal descendent (). En el primer cas, té un traç que sembla una lletra Z i a sota (però en el mateix traç), una C.

El caràcter ソ s'escriu amb dos traços:

 Traç diagonal descendent que forma un angle d'uns 60° respecte de l'horitzontal.
 Traç corb que comença en la part dreta del caràcter i va cap avall a l'esquerra.
És important no confondre aquest caràcter amb ン, ja que la inclinació del primer traç i la posició inicial del segon són diferents.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「そろばんのソ」 ("el so de soroban", l'àbac japonès)
 Codi Morse: －－－・

So
Reovirus

Els reovirus (Reoviridae) són una família de virus que n'inclouen alguns que afecten el sistema gastrointestinal (com els rotavirus), i alguns que causen infeccions respiratòries. El material genètic dels virus d'aquesta família és la doble cadena d'ARN. El nom Reoviridae deriva de virus entèrics respiratoris orfes.

Referències 

Virus d'ARN bicatenari
Pelagianisme

El pelagianisme és una heretgia, segons l'Església catòlica, que va sorgir al  i va tenir molt de pes a l'edat antiga. Aquesta teoria teològica rep el nom del monjo britànic Pelagi (354-420 o 440), tot i que va negar, almenys en algun moment de la seva vida, moltes de les doctrines associades amb el seu nom. Pelagi va ser identificat com irlandès per sant Jeroni.

Pelagi va ensenyar que la voluntat humana, creada amb les seves habilitats per part de Déu, era suficient per viure una vida sense pecat, tot i que creia que la gràcia de Déu ajudava a tota bona feina. El pelagianisme ha estat identificat amb la visió (ja sigui ensenyat per Pelagi o no) que els éssers humans poden guanyar la salvació pels seus propis esforços.

Negava l'existència del pecat original, ja que considerava que la falta afectava només a Adam i no a tota la humanitat, i que, per tant, els nens naixien sense culpa. Això contradiu un dogma bàsic segons el qual el baptisme té, entre altres funcions, netejar el pecat original.

El pelagianisme va ser atacat el 415 al Concili de Diòspolis (també conegut com a Lod), que va trobar a Pelagi com ortodox. Però va ser condemnat més tard al Concili de Cartago (418) i aquesta condemna va ser ratificada al Concili d'Efes el 431. Les estrictes doctrines morals dels pelagians van influir al sud d'Itàlia i Sicília, on van ser predicades obertament fins que la mort de Julià Eclanense en 455, i a Bretanya fins a la vinguda de Germà d'Auxerre cap el 429.

Referències 

Heretgies segons l'Església catòlica
Corrents i moviments teològics cristians
Montanisme

El montanisme fou un corrent cristià predicat per Montà a Frígia l'any 155. Afirmava l'imminent retorn de Crist, per la qual cosa calia preparar-se portant una vida pura, tot seguint unes normes morals molt dures. Aquesta idea ha impregnat diverses esglésies i sectes al llarg de la història, buscant dates per a l'Apocalipsi, per a la segona vinguda de Jesús. Els seguidors d'aquestes doctrines sempre creien que només era possible la salvació dins de la seva església i aplicaven regles molt estrictes de conducta. El montanisme va ser declarat una heretgia.

Fonts 
El coneixement que tenim d'aquest moviment es fonamenta en el testimoni dels autors cristians, com Eusebi de Cesarea, Epifani I de Constància, Climent d'Alexandria, Orígenes i Hipòlit de Portus Romanus. De major importància és, sens dubte, Tertul·lià, que s'adherí al montanisme al final de la seva vida.

Inicis 
L'origen d'aquest moviment es pot fixar pels vols dels anys 160 i 170 a Ardabau, regió de Frígia, allà, un home anomenat Montà es va sentir transportat en un estat d'èxtasi durant el qual proferia advertències profètiques. Després es van unir a ell dues dones, Prisca i Maximila, que també van començar a profetitzar. Montà i les seves profetesses anunciaven la fi imminent del món, ordenant als seus fidels que es reunissin en un lloc determinat per esperar allà el descens de la Jerusalem celestial.
Aquesta profecia va ser acollida ràpidament en diferents estrats de la societat, organitzant-se en comunitats que van realitzar una propaganda molt activa entre cristians i pagans.

Doctrina 
El montanisme, a diferència del gnosticisme i del marcionisme, no pretenia anunciar una nova doctrina sinó més bé potenciar certs elements oblidats de la doctrina tradicional:

 L'escatologia; La doctrina montanista afirmava que la fi dels temps s'aproximava i que arribaria en un termini molt breu de temps, ressorgint així l'espera de la parusia tal com ho havien esperat els primers cristians. En molts casos, els montanistes van fixar una data i un lloc per la segona vinguda de Crist. Molts fidels fins i tot van arribar a vendre els seus béns i abandonaren el seu treball per anar al desert a l'espera de Crist.
 L'ascetisme. Ja que la fi del món era imminent, era prioritari preparar-se pel moment final. Preparació pel martiri, pel dejuni, la xerofàgia (abstinència d'aliments humits), la castedat dins del matrimoni i prohibició de segones núpcies.
 El profetisme. Fou un element dominant en el montanisme, els profetes del montanisme es consideraven com receptors de la divinitat. No eren ells els qui parlaven, era l'Esperit qui parlava per la seva boca. Així, Montà era un nou Paràclit que continuava la revelació de l'evangeli i proclamava el poble de Pepuza com el lloc de la Nova Jerusalem.

Bibliografia 
 SIMON, MARCEL; BENOIT, ANDRÉ: El judaísmo y el cristianismo antiguo, de Antíoco Epífanes a Constantino. Editorial Labor, Barcelona, 1972.
 Eusebi de Cesarea, Historia Eclesiàstica, 5.16–18
 Pelikan, Jaroslav, 1956. Montanism and Its Trinitarian Significance (Cambridge University Press) (Church History, Vol. 25, No. 2, pp. 99–109).

Heretgies segons l'Església catòlica
Monofisisme

El monofisisme va ser un corrent cristològic que considerava que l'única natura de Crist és la divina. Va sorgir per primera vegada el  i va tenir diferents manifestacions al llarg de la història, una d'aquestes la dels acèfals. Fou condemnat a l'heretgia durant el concili de Calcedònia (451), que assegura que Jesús reuneix en ell una doble natura: la humana (per l'Encarnació) com a fill de la Verge Maria, i la divina com a Fill de Déu, doctrina establerta després de diversos concilis. Igualment s'oposa a l'heretgia oposada, el nestorianisme. Per aquest fet els cristians monofisites són anomenats també precalcedonians.

Hi ha dos corrents bàsics del monofisisme: el primer afirma que la natura humana que tenia Jesús en néixer es va dissoldre dins la divina (defensat per Eutiques de Constantinoble) i el segon no nega la natura humana, però sosté que està absolutament dominada per la divina, ja que la raó divina ha pres el lloc de la ment humana (com explicava, entre d'altres, Apol·linar de Laodicea).

Es va difondre per Egipte, Síria i Armènia. Justinià I temia que el monofisisme acabés en un cisma entre els cristians, seguí una línia neocalcedoniana, intentant l'entesa entre calcedonians i monofisites. Amb un edicte de 543-544 condemnà cm heretgia els escrits anomenats els Tres Capítols, que en un primer moment el Papa Vigili I havia acceptat. La polèmica d'un pontífex recolzant anatemes va forçar la convocatòria urgent del Concili de Constantinoble II de 533, el cinquè ecumènic, i l'amenaça de detenció indefinida del Papa, qui va acabar signant la condemna. El 529 l'emperador va tancar l'escola d'Atenes, que considerava un focus de paganisme. Justinià creia que la religió ortodoxa del seu imperi es veia amenaçada pels diversos corrents religiosos amb els quals compartia temps i espai, especialment pels heretges monofisites, que tenien molts seguidors a les províncies orientals de Síria i Egipte. La doctrina monofisita fou condemnada com a heretgia al Concili de Calcedònia del 451, i les polítiques de tolerància davant el monofisisme de Zenó i d'Anastasi I Dicor havien estat una font de tensió en les relacions amb els bisbes de Roma. L'emperador va invertir aquesta tendència i es confirma en la doctrina de Calcedònia, condemnant obertament els monofisites.

Actualment, formen part de la tradició monofisita l'Església Ortodoxa Siríaca o jacobita, amb l'Església Ortodoxa Siriomalankar a l'Índia, l'Església Ortodoxa Copta, l'Església Ortodoxa Etíop i l'Església Apostòlica Armènia, encara que la majoria d'aquestes han canviat el monofisisme pel miafisisme.

Referències

Bibliografia 
 W. Frend: The Rise of the Monophysite Movement, Cambridge 1972.
 Die Geschichte des Christentums. Altertum, hrsg. von Jean-Marie Mayeur, Luce Pietri, Andre Vauchez, Bd. 3, Sonderausgabe, Freiburg i. B. 2005, .

Vegeu també 
 Cisma

Cristologia
Heretgies segons l'Església catòlica
Antiguitat

Antiguitat (objecte), objecte que ha assolit una edat que el fa testimoni d'una era anterior a la societat humana
 Antiguitat o edat antiga, període de la història entre el naixement de l'escriptura i la caiguda de l'Imperi Romà d'Occident el 476 
 Antiguitat clàssica, període cultural històric del Mediterrani que va començar amb la Ilíada d'Homer fins a la caiguda de l'Imperi Romà 
 Antiguitat tardana, període de transició entre l'edat antiga i l'edat mitjana
Banc

Banc (empresa), empresa o entitat que gestiona diners 
 Banc de llavors, diversos significats
 Banc (moble), moble consistent en un seient amb respatller o sense, amb reposabraços o sense, pensat perquè hi càpiguen diverses persones 
 Banc d'esperma, entitat que gestiona i emmagatzema esperma amb finalitats reproductives 
 Banc oceànic, altiplà marí aïllat de la plataforma continental vorejat per una depressió o gorja profunda
 Banc, part inferior d'un retaule, generalment dividit en casaments, aquesta divisió no correspon als carrers del retaule
て

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics て (hiragana) i テ (katakana) ocupen la 19a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre つ i と; i el 35è en el poema iroha, entre l'え i l'あ. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la quarta columna (た行, "columna TA") i la quarta fila (え段, "fila E").

Tant て com テ provenen del kanji 天.

Poden dur l'accent dakuten: で, デ.

Existeix una versió hentaigana de て, que prové del kanji 帝.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 て, テ es romanitzen com a "te".
 で, デ es romanitzen com a "de".

Escriptura 

El caràcter て s'escriu amb un traç, que consisteix en una línia horitzontal encara que lleugerament ascendent seguida d'una corba en forma de C.

El caràcter テ s'escriu amb tres traços:

 Traç horitzontal.
 Traç horitzontal a sota del primer.
 Traç corb que comença en la part mitjana del segon i es corba cap avall a l'esquerra.

Els caràcters テ i デ poden anar acompanyats de la versió petita del caràcter イ (ィ) o dels caràcters amb y (ャ, ュ, ョ) per formar les síl·labes ti, di, tya, ..., dyo per la transcripció de paraules preses d'altres idiomes. Per exemple, デュアル (dyuaru, transcripció de l'anglès dual, que es pronuncia diúal).

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「手紙のテ」 ("el te de tegami", on tegami vol dir carta)
 Codi Morse: ・－・－－

Te
Ràdio per Internet

La Ràdio per Internet  és un servei d'emissió o reemissió de ràdio que es pot rebre a través d'Internet. A causa del fet que el senyal de ràdio és enviat a través d'Internet, ens és possible d'accedir a estacions de qualsevol part del món. Per exemple escoltar una ràdio de Catalunya des d'Austràlia.
Això ha fet molt popular aquest servei entre emigrats o per gent que té gustos especials que no pot obtenir amb les seves ràdios locals (per exemple 24 hores de Música Rock o de Música Country)
Alguns dels serveis de ràdio per Internet que es poden trobar, inclouen esports, notícies, etc.. tot el que podríem escoltar per una ràdio tradicional ho podem trobar també a Internet.

Tecnologia de la radio per Internet 
No totes les emissores de ràdio tenen una correspondència amb alguna estació de ràdio tradicional, en lloc d'això només existeixen en la xarxa d'Internet, el fet de transmetre per internet en anglès s'anomena generalment webcasting.

Una de les maneres més comunes de distribuir ràdio per internet és a través de streaming de so en format MP3. Que fa envia els fitxers amb el popular format de música MP3, en petits paquets a través d'una connexió TCP/IP, que llavors són ajuntats de nou i reproduïts en els següents dos segons. Per tant les emissions amb aquest sistema tindran un retard d'uns 2 segons.

En una emissió per Internet, hi ha tres components principals:
 La font d'emissió de contingut (la cadena de ràdio)
 Algú que distribueixi l'emissió (servidor), ja que en general es necessita un equipament important
 Algú que torni a emetre el contingut (el ràdio oient)

Entre els molts sistemes per emetre a la ràdio, últimament estan sortint alternatives, de cara als usuaris que escolten música per tal que automàticament els usuaris puguin crear un perfil de les cançons que més els agraden, i això crea una xarxa de gent amb gustos similars que rebran la mateixa emissió de ràdio. Un dels sistemes més populars és el Last.fm. Però això té un límit; la gent seleccionant només el que coneix. No hi ha de reals possibilitats de descobrir Artistes i Grups pocs o pas mediatitzats a altres llocs...

Les dues xarxes ràdio les més importants són SHOUTcast i Live365. Tenen uns funcionaments ben diferents.

Vegeu també 
 Podcàsting

Enllaços externs 

 lloc web de SHOUTcast (en anglès)
 lloc web de Live365 (en anglès)
 KWFM.net - Webràdio exclusivament musical que emet només per Internet  (exemple d'una Emissora funcionant amb SHOUTcast i Live365)
 Ràdio Studi 92 - Emissora de ràdio catalana que emet només per Internet
Llengües itàliques

Les llengües itàliques són un grup centum del grup del nord-oest de les llengües indoeuropees. Està subdivit al seu torn en dues branques més: la sabèl·lica (osc-úmbrica) i la llatinofalisca (on es va originar el llatí, origen al seu torn de totes les llengües romàniques). Hi ha documents escrits d'aquestes llengües que daten del  (Inscripció Duenos). El protoitàlic o llengua mare de la família s'hauria parlat al II mil·lenni aC. Aquest idioma hauria pogut descendir d'un idioma més antic, anomenat italo-cèltic, si bé hi ha controvèrsia entre els lingüistes sobre aquesta filiació.

Els idiomes més rellevants d'aquesta branca, a part del llatí, són l'osc (famós per les inscripcions de Pompeia), l'umbre (parlat al nord) i el falisc, una sèrie de llengües sabèl·liques poc documentades del centre d'Italia a més del picè meridional. Algunes d'aquestes llengües, en especial el llatí, presenten una forta influència d'altres llengües parlades a la zona, com ara l'etrusc.

Ja en l'antiguitat, el llatí substituí totes les altres llengües itàliques. En conseqüència, totes les llengües itàliques vives descendeixen del llatí, és a dir, són llengües romàniques. Dit altrament: el grup romànic és la forma viva actual del grup itàlic, que només té sentit invocar des del punt de vista històric.

Una altra llengua també considerada itàlica és el lusità que alguns també ho inclouen en les llengües celtes.

Classificació

Llengües latinofalisques 
 Falisc †
 Sícul †
 Llatí †
 Llengües romàniques
 llengües romàniques occidentals
 llengües iberorromàniques (castellà, portuguès, gallec, asturlleonès, aragonès i mossàrab †)
 llengües occitanoromàniques (català i occità)
 llengües gal·loromàniques (francès, llengües d'oïl i arpità)
 llengües retoromàniques (romanx, ladí, friülés)
 llengües gal·loitaliques (llombard, piemontès, lígur, emilià-romanyol, vènet, istriot)
 Sard
 llengües romàniques orientals
 llengües italoromàniques (italià, romanec, cors, napolità, sicilià)
 llengües balcoromàniques (romanès, aromanès, meglenoromanès, istroromanès, dàlmata †)

Llengües oscoúmbriques 
 Grup osc
 Osc †
 Marruquí †
 Vestí †
 Pelign †
 Sabí †
 Grup umbre
 Umbre †
 Marsi †
 Eques †
 Volsc †
 Hèrnic †
 Picè †
 Presamnita †

Llengua venètica 
 Venètic †

Referències
と

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) と (hiragana) i ト (katakana) ocupen la 20a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre て i な; i el setè en el poema iroha, entre へ i ち. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la quarta columna (た行, "columna TA") i la cinquena fila (お段, "fila O").

Tant と com ト provenen del kanji 止.

Poden dur l'accent dakuten: ど, ド.

Existeix una versió hentaigana de と, que prové del kanji 登.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 と, ト es romanitzen com a "to".
 ど, ド es romanitzen com a "do".

Escriptura 

El caràcter と s'escriu amb dos traços:
 Traç diagonal cap avall a la dreta, encara que més vertical que l'horitzontal.
 Traç semblant a una C aixafada a l'esquerra, situat a sota del primer traç però tocant-lo.

El caràcter ト s'escriu amb dos traços:

 Traç vertical.
 Traç diagonal cap avall a la dreta que parteix de la mitja part del primer traç.

Els caràcters ト i ド poden anar acompanyats de la versió petita del caràcter ウ (ゥ) per formar les síl·labes tu, du per a la transcripció de paraules manllevades d'altres idiomes.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「東京のト」 ("el to de Tòquio")
 Codi Morse: ・・－・・

To
Llengües anatòliques

Les llengües anatòliques formen una branca de les llengües indoeuropees, probablement una de les primeres a separar-se de l'idioma originari. Els idiomes més coneguts d'aquest grup són el lidi, el lici, i, sobretot l'hitita.

Aquests idiomes són coneguts per inscripcions cuneïformes de la península Anatòlica, d'aquí el seu nom. També s'han trobat primitius alfabets i jeroglífics en llengües de la mateixa família. Es creu que es van extingir abans del segle I dC, probablement a causa de l'hel·lenització cultural de l'Imperi d'Alexandre el Gran. Així, les llengües extingides conegudes es converteixen en les que van desaparèixer fa més temps.

Característiques 
Gramaticalment, hi destaca l'existència de només dos gèneres, l'animat i l'inanimat en comptes dels més comuns (en les llengües indoeuropees) masculí, femení i neutre. Aquest fet sembla corroborar la teoria de certs especialistes que deien que els tradicionals tres gèneres de les llengües indoeuropees eren, de fet, la derivació d'un sistema més antic que funcionava sobre la distinció entre animat (que donà lloc al comú masculí i femení) i inanimat (que donà lloc al neutre). La reduplicació de monemes és un altre dels trets distintius d'aquestes llengües, que presenten declinacions de casos. Quant al nombre gramatical, el protoanatoli presentava quatre nombres diferents, mantinguts en traces de les seves llengües filles: singular, plural, dual i col·lectiu.

Llengües 
 Carià
 Hitita
 Llengua de Kalasma
 Lici
 Lidi
 Luvita
 Mili
 Palaic
 Pisidi
 Sidètic

Aquestes llengües es poden agrupar històricament en tres grups: les meridionals (lici, lidi i luvita), el palaic i la resta.

Referències
Tokhari

El tokhari és una llengua pertanyent a l'antiga branca de l'oest de l'actual Xina de la família indoeuropea. Es conserven poques evidències materials d'aquests idiomes ja extints. La major part són documents administratius escrits amb un sistema sil·làbic propi.

El conjunt de llengües tokhàries formen la branca més desconeguda de les llengües indoeuropees. Els experts coincideixen en pensar que està formada per dos idiomes mútuament inintel·ligibles, tokhari A (turfani, arsi o tokhari oriental) i tokhari B (kutxeu o tokhari occidental). Aquestes llengües es parlaren aproximadament entre els segles VI i VIII, abans que s'extingissin en assimilar-se els seus parlants amb les tribus uigurs.

Ambdues llengües es van parlar a la conca del Tarim, a l'Àsia central, on avui hi ha la província xinesa de Xinjiang, i al desert de Lop Nor. El nom prové dels tokharis (en grec: Τόχαροι, "Tókharoi") i el terme Tokharistan normalment fa referència a la Bàctria del primer mil·lenni. Un text turquès es refereix al llenguatge turfani (tokhari A) com a twqry. La seva interpretació és difícil, però F. W. K. Müller l'ha associat amb el nom dels tókharoi de Bàctria.

Comparteix trets amb les llengües romàniques, cèltiques i indoàries, si bé presenta innovacions que l'allunyen de tots els altres idiomes de la família, com la declinació en nou casos.

El descobriment d'aquesta família lingüística a principis del segle XX va contradir la idea anteriorment prevalent d'una divisió est-oest de la família lingüística indoeuropea a la isoglossa centum-satem. En conseqüència, l'estudi d'aquesta família família lingüística cobrà un nou interès. Identificant erròniament els autors amb el poble Tokharoi de l'antiga Bactria (Tokharistan), els primers autors van anomenar aquestes llengües «tocarianes». Aquesta denominació s'ha mantingut, si bé s'han proposat termes alternatius com agneà i kutxeà com a substitució.

Referències 

Llengües indoeuropees extintes
Cultura de la Xina
Xinjiang
Àsia Central
Llengües dravídiques

Les llengües dravídiques o grup dravídic formen una família lingüística que agrupa aproximadament 73 llengües parlades principalment al sud de l'Índia i al nord-est de Sri Lanka, però també en algunes zones aïllades del Pakistan i l'Índia oriental i central, així com en parts de Malàisia i Singapur. Uns 250 milions de persones parlen alguna llengua dravídica.

Origen 
Els orígens d'aquestes llengües no són del tot clars. Possiblement, provenen d'una llengua parlada a l'Índia pels volts del 1800 aC, abans de l'arribada de l'indoari. Hi destaca l'existència d'alguns fonemes característics, com les consonants retroflexes. Des del punt de vista morfològic, es tracta de llengües aglutinants.

La llengua dels brahuis, el brahui, és l'únic llenguatge dravídic septentrional. Hi ha qui el considera una resta de la llengua de l'antiga civilització de la vall de l'Indus.

Històricament, les llengües dravídiques inclouen quatre llengües literàries: el tàmil, el telugu, el kanarès i el malaiàlam. S'escriuen amb diferents alfabets derivats de l'antiga grafia brahmi.

Classificació de les llengües dravídiques 
En negreta les llengües que són llengües oficials de l'Índia:

Vegeu també 
 Llista de llengües de l'Índia.
 Pobles dravidians.

Referències

Enllaços externs 

 Dravidian Etymological Dictionary. The complete dravidian etymological dictionary in a searchable online form.
 Dravidian languages page in MultiTree Project. 
 Dravidian languages page in SIL Ethnologue.
 Tamil and Japanese.
 A site by Shafique-Ur-Rehman, Brahui People living mostly in Balochistan, Pakistan. 
 A subsection of the "Languages of the World" Site.

 
Dravídica
Llengües sinotibetanes

Les llengües sinotibetanes són una família de llengües parlades a l'Àsia oriental i sud-oriental. Ethnologue identifica 449 membres de la família. És la segona família amb més parlants del món, només per darrere de l'indoeuropeu, i a més inclou la llengua més parlada del món, el mandarí, amb 845 milions de parlants. Altres idiomes importants d'aquest grup són les altres llengües xineses, el tibetà i el birmà.

Subgrups 
El nom de la família prové dels dos subgrups generalment reconeguts, el sinític i el tibetobirmà. Durant molts anys era comú incloure-hi també les llengües tai-kadai i hmong-mien, però el consens actual les tracta com a famílies distintes, excepte entre lingüistes xinesos. Les llengües mon-khmer també es classificaven com a sinotibetanes a vegades, però aquesta hipòtesi s'ha abandonat quasi completament. Encara es noten semblances considerables entre aquestes famílies, però actualment se les atribueixen no a una relació genètica, sinó al contacte. De fet, l'Àsia Oriental es reconeix com a exemplar d'una àrea lingüística, un fenomen en què el contacte extens entre llengües deriva en la influència mútua.

Hi ha una minoria d'acadèmics que neguen que el xinès sigui emparentat amb el tibetobirmà; aquests argumenten que les semblances entre aquests són també el resultat de contacte. Tot i que aquesta connexió és generalment acceptada, l'existència de la família sinotibetana no es pot considerar tan ben provada com la d'altres famílies de llengües. Els escèptics argumenten que no hi ha prova suficient de correspondències de sorolls entre els dos grups; els proponents afirmen el contrari.

Menys cert que l'existència de la família és que les llengües tibetobirmanes formin un subgrup vertader; de fet, no hi ha cap prova d'innovacions compartides per totes les llengües tibetobirmanes. La manca d'evidència ha provocat diverses hipòtesis que organitzen la família de maneres diferents, sense un grup tibetobirmà. Algunes classificacions més conservadores en postulen cinc o sis branques, que representen grups no polèmics, sense pretendre determinar quines en són les "primàries".

Referències
Llengües australianes

El terme llengua australiana designa un conjunt de llengües parlades en una extensió geogràfica determinada, i no una família lingüística pròpiament dita, ja que es refereix al conjunt d'idiomes autòctons (unes 200 llengües) parlats a Austràlia pels Aborígens australians i que poden agrupar-se en diverses famílies. Inclou els idiomes de petites illes adjacents a Austràlia, però no els de Tasmània.

Gairebé totes aquestes llengües es troben amenaçades per processos d'extinció a mesura que s'imposa l'anglès com a idioma de comunicació. Per fer-se una idea del desastre val a dir que tan sols 5 o 6 compten amb més de 1000 parlants i que pràcticament la meitat d'elles no són parlades per més de 10 a 20 persones. Cada any passen a la llista de llengües extintes un nombre important i creixent d'aquestes llengües. El nombre actual de llengües amb parlants són 220 de les quals 25 compten amb una única persona parlant (any 2008).

Es calcula que la llengua proto-australiana, de la qual derivarien totes les famílies i llengües australianes, es va parlar fins al IV mil·lenni aC, data en què comença a diferenciar-se.

No se sap el nombre exacte de llengües parlades a l'arribada, a finals del , dels primers europeus, però es calcula que n'han desaparegut ja tres quartes parts.

Els caràcters lingüístics comuns a les llengües australianes són:
 Les vocals són escasses, gairebé sempre A, I, U.
 Les paraules compten, gairebé sempre, amb més d'una síl·laba.
 Els noms distingeixen tres números (singular, plural i dual). Sovint el plural es forma mitjançant reduplicació.
 No existeix la numeració més enllà del 3.
 Són idiomes amb casos gramaticals i un nombre reduït de fonemes. Els registres lingüístics adopten varietats extremes, de forma que s'empra una llengua o una altra en funció del tema o de la persona que hi ha davant.

Famílies 
Tot i que hi ha controvèrsia encara en la manera d'organitzar les diferents famílies australianes, la més generalment acceptada és la següent:

 Bunaban
 Daly
 Djamindjungan
 Djeragan
 Garawan
 Giimbiyu
 Gunwingguan
 Laragiyan
 Limilngan-Wulna
 Nyulnyulan
 Pama-Nyunga
 Tiwian
 Umbugarla-Ngumbur
 West Barkly
 Wororan
 Yiwaidjan

Llengües 

Degut a la gran profusió de noms per a cada llengua convé adoptar un estàndard. En aquest cas se segueix el SIL.

A

B

D

E

F

G

I

J

K

L

M

N

P

R

T

U

W

Y 

Cultura d'Austràlia
Australia
Llengües paleosiberianes

Les llengües paleosiberianes són un conjunt de llengües parlades a l'extrem nord-occidental d'Àsia que tot i no constituir cap família lingüística, s'agrupen sota aquest nom, per desconeixement dels filòlegs en no poder ser encabides en els altres grups de la zona. Són llengües diferents parlades a zones remotes de Sibèria i que l'única cosa que tenen en comú és la suposició que són anteriors a les llengües turqueses i les manxú-tungús. Darrerament han estat desplaçades totes pel rus. Està formada per quatre famílies:
 La família txukokto-kamtxatka
 Koriak
 Txuktxi
 Alutor
 Kerek
 Itelmen
 Iukaguir
 Quet
 Nivkh
Lingüisticament es caracteritzen per:

 En sintaxi, afavoreix les construccions ergatives amb marques que indiquen l'agent o instrument de l'acció.
 En fonologia, tenen consonants postvelars (K no és q')
 Hi ha harmonia vocal de diverses classes i alternances consonàntiques.
 Té una forta tendència a la composició o circumflexió, com al txuktxi ga-mor-ïk-orw-ima (el nostre trineu), ga-mor-ïk-tor-orw-ïma (el nostre trineu nou) i ga-tor-orw-ima (al nostre trineu).

Tot i que no es parla a Sibèria, hi ha qui considera l'ainu com a membre d'aquest grup. D'altres filòlegs les relacionen amb el grup na-dené o amb les llengües esquimoaleutianes

Bibliografia 
 Bernard Comrie (1981). The Languages of the Soviet Union. Cambridge: Cambridge University Press. 

paleosibiriana
Valor (axiologia)

El valor d'una cosa és el conjunt de qualitats que la fan estimable. En ètica hom diu que suposen un imperatiu d'acció, és a dir, obliguen a actuar d'una manera determinada segons es tinguin uns valors o uns altres. El valor és, doncs, el nucli de tota moral. Cada persona té uns valors determinats, igualment com en té uns cada cultura.

La ciència dels valors és l'axiologia, que és una part de l'ètica. Determina quins criteris fan que una persona tingui uns valors o uns altres, quina jerarquia de valors existeix en cada comunitat i com influencia en l'acció. Igualment analitza el sistema de valors d'un individu o grup.

Els valors es considera que tenen polaritat, és a dir, en un extrem hi a el valor (o valor positiu) i en l'altre el contravalor (antivalor, disvalor o valor negatiu). Per exemple, amor-odi, justícia-injustícia, responsabilitat-irresponsabilitat, etc.

Una altra característica dels sistemes de valors és la jerarquia, això és, uns es presenten com més importants, superiors o "alts" i altres més "baixos" o secundaris. Això permet ordenar-los en una taula de valors.

Tradicions 

Segons l'escola que els agrupi, es poden dividir els valors en absoluts o relatius, essent els absoluts universals i els relatius els que depenen de cada persona o comunitat.

Alguns dels valors tradicionals d'una cultura donada en una època determinada, per algunes persones, són: amor, honestedat, justícia, llibertat, respecte, responsabilitat, solidaritat i tolerància social.

Sociologia 
Des del punt de vista sociològic, el terme de valor s'utilitza de forma diferent. En primer lloc, es discuteix a nivell epistemològic i metodològic com en el concepte de rellevància de valor de Max Weber. En segon lloc, està la qüestió addicional de la moral i la bona vida, que està vinculat als debats sobre la neutralitat valorativa. En tercer lloc, la sociologia s'ocupa d'identificar i analitzar els valors vigents de les persones en èpoques determinades, nacions, societats, subcultures o esferes de la vida.

Els valors es consideren compromisos profunds o intensos incorporats en les disposicions universalment acceptades i es poden contrastar amb les actituds, que són considerades des d'un punt de vista i opinió de tipus superficial i feble.

Referències 

Ètica
Text

Un text és un conjunt de paraules articulades que formen un discurs unitari, és una composició lingüística amb intenció de comunicar un missatge.

El mot prové del llatí textum, derivat del verb texere i significa teixit. En sentit estricte aquesta composició pertany a la llengua escrita, però el seu significat s'ha estès, gràcies a la semiòtica, a qualsevol unitat que transmet un significat. Per això es pot parlar de textos orals o de costums i tradicions que actuen com a textos, en el sentit que poden ser llegits —interpretats— per algú altre i que vehiculen un missatge.

Propietats d'un text ben format 
Un text ben format ha de tenir coherència, cohesió, adequació i presentació de manera que existeixi una unitat temàtica i d'estil que ajudi a la comprensió per part del receptor.

Cohesió 
La cohesió és la forma. Propietat que implica la correcta relació entre les diferents parts del text. Compleix normes sintàctiques, gramaticals, i signes de puntuació.

Adequació 
L'adequació és la propietat d'adaptar el missatge a la situació, mitjançant el registre.

Registre: Variant estilística que s'adapta a diferents situacions de comunicació.

 Culte: El més curós de tots. Molta precisió lèxica. Correcció gramatical. S'utilitza en poesia i ciències.
 Estàndard: El normal. S'utilitza a la premsa, relacions interpersonals i en llenguatge col·loquial.
 Vulgar: Ús més descuidat de la norma lingüística, pobresa de vocabulari, ús de paraules inapropiades, pronunciació deficient, etc.

Tipus de text 
Els textos es divideixen segons el tipus de llenguatge emprat, la modalitat textual i el tipus de públic al qual van dirigits, que condiciona per exemple el registre o grau de formalitat i la selecció de conceptes.

Segons el llenguatge, un text pot ser:
 Periodístic.
 Literari, si usa les convencions d'estil i la doble figuració de la literatura.
 Científic, si apareixen tecnicismes i mots monosèmics.
 Administratiu o jurídic, amb abundància d'abreviatures i fórmules lexicalitzades provinents del dret.
 Publicitari.

Segons la modalitat, un text pot ser:
 Text descriptiu
 Text narratiu
 Text expositiu o divulgatiu (que inclou l'instructiu).
 Text argumentatiu
 Text explicatiu
 Text predictiu
 Text teatral

Referències

Bibliografia 
 Jacques Derrida, De la grammatologie, París, 1967.
 Tzvetan Todorov, « Texte », a O.Ducrot et Tzvetan Todorov, Dictionnaire encyclopédique des sciences du langage, Paris, 1972.
 Roland Barthes: Le Plaisir du texte, París, 1973.

Semiòtica
Paràgraf

El paràgraf és una unitat narrativa, una divisió del text. L'estudia la gramàtica del discurs. Cada paràgraf té un contingut únic i està separat gràficament dels altres.

La separació gràfica pot quedar indicada per un punt i a part (també denominat punt i a cap) o per altres puntuacions indicatives de pausa major que n'impliquen la seva absència (punt d'abreviatura, punts suspensius, signe d'interrogació o signe d'admiració). Igualment el delimita un punt final. En tipografia es pot marcar com ¶ o §. El símbol § neix de la unió de dues S (de «secció») i es pot crear amb la combinació de tecles Alt + 0167.

Segons la posició i funció, pot haver-hi paràgrafs d'introducció, de conclusió, d'explicació, de descripció… Entre ells es coordinen mitjançant paraules d'enllaç o nexes discursius. El paràgraf estructura el text; per això se sol buscar la idea central de cadascun per fer resums. Constitueix l'eix de l'ensenyament de la redacció.

Notes

Referències 

Escriptura
Periodisme
Mestre

Oficis:
 Mestre artesà, títol atribuït a Catalunya a artesans reconeguts
 Mestre d'escola, ensenyant, principalment a l'escola primària
 Mestre (edat mitjana), tercer grau en la jerarquia dels oficis als gremis després dels graus d'aprenent i oficial en els oficis manuals, el menestral
 Mestre d'obres, ofici medieval de constructor, a Catalunya del 1850 al 1871, diploma d'una formació accelerada per a pal·liar la manca d'arquitectes 
 Mestre d'aixa, artesà especialitzat en embarcacions o carros de fusta
 Títols:
 Mestre d'escacs
 Mestre Internacional d'escacs
 Mestre o director d'orquestra o per extensió de qualsevol músic professional, derivat de l'italià maestro
 Mestre, tercer grau en la francmaçoneria
Venerable mestre, president d'una lògia maçònica
 Gran mestre, president d'una obediència maçònica, federació de lògies
 Gran mestre, cap dels ordes militars Temple, Sant Joan i Montesa
 Gran Mestre Internacional d'escacs
 Mestre espiritual, en filosofia o religió, persona que deté un ensenyament espiritual i el transmet (a Occident p.e. Mestre Eckhart), equivalent de l'hebreu rabí, del japonès sensei, de l'hindi guru o de l'àrab xeic
 Mestre en Gai Saber, títol honorífic atorgat pel consistori dels Jocs Florals de Barcelona
 Mestre del Poble de l'URSS, condecoració soviètica
 Toponímia:
 Mestre (Venècia), barri de Venècia
 Cal Mestre (Navàs)
 Cal Mestre (Sant Quirze Safaja)
 Cal Mestre (Bóixols), masia al municipi d'Abella de la Conca
 Cal Mestre Gifré, masia a Riner
 Cal Mestre (Odèn), masia a Oden
 Mas de Mestre (el Morell), mas al Morell
 Mestre o mestral, vent del nord-est 
 Biografies:
 Mestre de Cabestany, escultor desconegut de l'època romànica
 Mestre de Pedret, pintor de murals del segle XII
 Mestre Robert, autor del receptari català medieval Llibre del Coch
 Primer cognom:
 Miquel Mestre i Avinyó (1890-1976), sindicalista i socialista, pare de Numen Mestre 
 Joan Miquel Mestre de Vallestàvia (segle XVII), militar català
 Daniel Mestre i Dalmau (1973), director d'orquestra i de cor
 Jesús Mestre i Godes (1925), historiador i assagista
 Ricardo Jorge Mestre Correira (1983), ciclista portuguès
 Numen Mestre i Ferrando (1923-1949), militant del PSUC condemnat a mort sota el franquisme
 Pau Mestre Xaubet
 Toni Mestre (1942-2006), periodista i escriptor valencià
 Esperança Mestre Sureda (1943), pintora mallorquina
Mitjana quadràtica

La mitjana quadràtica és l'arrel quadrada de la mitjana aritmètica dels quadrats dels valors d'una variable. La mitjana quadràtica és molt útil quan es vol obtenir una avaluació d'una variable que pot tenir valors positius i negatius, i per tant una mitjana de valor nul o pròxim a zero. Per tant el que es fa és obtenir el quadrat dels valors, la qual cosa, transforma tant els valors positius com negatius en valors positius.

Definició matemàtica 
La mitja quadràtica per a una funció de variable contínua f(t) definida sobre l'interval T1 ≤ t ≤ T₂ ve donada per l'expressió (1) :

La mitja quadràtica per a una col·lecció d'N valors {x1, x₂, ..., xN} d'una variable discreta x Mitja quadràtica de funcions comunes (2) :

Mitjana quadràtica de funcions més comunes

Referències 

Mitjanes
Quadrat

Cal·ligrafia:
Escriptura quadrada, tipus de cal·ligrafia majúscula llatina.
 Matemàtiques: 
 Geometria: 
 Quadrat (polígon)
 Quadrat unitat
 Àlgebra:
 Quadrat (àlgebra)
 Arrel quadrada
 Zoologia: Quadrat (os), os del crani dels tetràpodes
 Biografies:
 Quadrat (pare apostòlic), pare apostòlics dels primers cristians.
 Canti Aule Juli Quadrat, cònsol el 105
 Asini Quadrat (poeta), poeta grec
 Asini Quadrat (historiador), historiador grec 
 Fanni Quadrat, poeta menor romà 
 Luci Ninni Quadrat, tribú de la plebs el 58 aC 
 Luci Estaci Quadrat, cònsol l'any 142
 Gai Ummidi Quadrat, governador de província romana de Síria.
 Ummidi Quadrat (cònsol), nebot d'Antoní Pius i cònsol
 Ummidi Quadrat (conspirador), conspirador contra Còmmode
 Gai Volusè Quadrat, militar romà i tribú de la plebs el 43 aC.