alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Confederació Sindical de Treballadors de Catalunya

La Confederació Sindical de Treballadors de Catalunya (CSTC) fou un sindicat fundat l'any 1980 de la unió de diversos indicats: Solidaritat d'Obrers de Catalunya (SOC), Col·lectius de Treballadors (CCTT), Centre Autonomista de Dependents del Comerç i de la Indústria (CADCI), Sindicat Obrer de la Fusta i del Suro (SOFIS), Sindicat de Treballadors de la Garrotxa (STG) i Sindicat d'Unitat Sanitària (SUS). El 1983 es va acabar el procés constituent i el SOC va desaparèixer formalment i la CSTC va ocupar el seu espai.

Això no obstant, el 1985 la majoria de l'organització es va unir amb el Sindicat de Quadres de Catalunya, una organització sindical de l'entorn de Convergència Democràtica de Catalunya -tot i que amb moltes desavinences sindicals amb aquesta- formant la Confederació Sindical Catalana (CSC) de la qual el secretari general fou Lluís Llerinós i Gómez. Amb tot, la minoria va voler conservar l'organització com a sindicat de classe i el 1987 va formar la Coordinadora Obrera Sindical (COS), tot reclamant l'actiu, convenientment actualitzat, de la Confederació Sindical de Treballadors de Catalunya de la qual es declarava continuadora.

Referències

Enllaços externs 
 Coordinadora_Obrera_Sindical, 1987 
 Història del sindicalisme nacional a Catalunya

Sindicats de Catalunya
Entitats desaparegudes de l'Esquerra Independentista
Unió General de Treballadors de Catalunya

La UGT de Catalunya és el sindicat català vinculat organitzativament a la Unió General de Treballadores i treballadors (UGT), d'orientació originalment socialista. El seu secretari general és Camil Ros.

L'organisme juvenil de la UGT de Catalunya és l'Avalot.

Missió i objectiu 
La UGT de Catalunya és un sindicat majoritari que utilitza la seva força representativa en les empreses i la seva presència als àmbits de concertació social per defensar els interessos dels treballadors i influenciar en el desenvolupament de polítiques que afavoreixin la igualtat d'oportunitats i la justícia social.

Estructura sectorial 
L'estructura sectorial integra els treballadors i treballadores des del seu lloc de treball, atenent al sector industrial a què pertanyi l'empresa.

 Secció sindical d'empresa
 Federació de Catalunya de cada sector d'activitat
 Federació estatal

Les federacions de sector professionals de la UGT de Catalunya:

 Federació d'empleats i empleades dels Serveis Públics (FeSP)
 Federació de Serveis, Mobilitat i Consum (FeSMC)
 Federació d'Indústria, Construcció i Agro (FICA)

Història 
Va ser fundada al mateix temps que la UGT per Pablo Iglesias, però fins a la Guerra Civil espanyola sempre va ser un sindicat minoritari dins de Catalunya. Durant la guerra civil va aconseguir superar la CNT en nombre d'afiliats i en força sindical, però la derrota del bàndol republicà va comportar la pràctica desaparició del sindicat. La UGT de Catalunya va tornar a reaparèixer amb normalitat amb la vinguda de la democràcia a l'estat Espanyol recollint antics militants de la UGT i treballadors de diversos sectors que es volien afiliar a un sindicat que no tingués una base marxista com la CONC.

Durant la dècada dels 90 el sindicat va col·laborar activament en la normalització de la llengua catalana, va reorientar la seva afiliació cap a una major pluralitat i va integrar sectors polítics més enllà dels socialistes. La seva tasca de normalització cultural i lingüística va ser premiada amb la Creu de Sant Jordi. El XII Congrés celebrat a Lleida l'any 2005 ratificà a Josep Maria Àlvarez com a secretari general.

El Govern de Catalunya li atorgà la Creu de Sant Jordi a la sectorial de construcció el 2003 i a tota l'entitat el 2014.

Referències

Enllaços externs 
 
 Història del sindicat 
 Notícies de la UGT de Catalunya a Regió 7

 
Creus de Sant Jordi 2003
Creus de Sant Jordi 2014
Esquerra Unida

Esquerra Unida (Espanya), organització política espanyola formada l'any 1986 com a coalició de diferents partits d'esquerra i republicans, essent el membre més representatiu el Partit Comunista d'Espanya 
 Esquerra Unida i Alternativa (EUiA), coalició d'esquerres socialista fundada el 1998, republicana federal, anticapitalista, ecologista i feminista d'àmbit català escindida de la coalició Iniciativa per Catalunya Verds 
 Esquerra Unida de les Illes Balears, federació d'Izquierda Unida a les Illes Balears 
 Esquerra Unida del País Valencià (EUPV), federació d'Izquierda Unida al País Valencià 
 Esquerra Unida - L'Entesa, coalició política formada al País Valencià per Esquerra Unida del País Valencià amb Els Verds del País Valencià, Izquierda Republicana i Esquerra Valenciana 
 Esquerra Unida del País Valencià (històric), partit valencianista fundat el 1981 i que acabaria integrant-se a la Unitat del Poble Valencià (UPV).
 Esquerra Unida de la Comunitat de Madrid, federació d'Izquierda Unida a la Comunitat de Madrid
Els Verds

Partits polítics:
 Els Verds (Catalunya)
 Els Verds (Confederació Ecologista de Catalunya) partit ecologista actiu entre 1993 i 1998
 Els Verds - Alternativa Verda amb seu a Sant Feliu de Guíxols i fundat el 1999
 Els Verds - Esquerra Ecologista de Catalunya amb seu a l'Hospitalet de Llobregat i fundat el 2002
 Els Verds - Esquerra Ecologista del País Valencià amb seu a València i fundat el 2004
 Els Verds - L'Alternativa Ecologista, amb seu a Mataró i fundat el 1989
 Els Verds - Opció Verda amb seu a l'Hospitalet de Llobregat i fundat el 1998
 Els Verds de Mallorca partit ecologista actiu entre 1998 i 2010
 Els Verds de Menorca partit ecologista actiu entre 2001 i 2011
 Els Verds del País Valencià, amb seu a Gandia i fundat el 2006
 Els Verds del Vallès Oriental, amb seu a Granollers i fundat el 2003
 Verds d'Andorra, amb seu a Andorra la Vella i fundat el 2003
 Els Verds d'Europa
 Els Verds (Alemanya)
 Els Verds (Àustria)
 Els Verds (Benín)
 Els Verds de l'Iran
 Els Verds (Espanya)
 Els Verds (França)
 Els Verds (Taiwan)
 Partit Ecologista-Els Verds de Portugal
 Els Verds-Aliança Lliure Europea, grup parlamentari del Parlament Europeu
 Altres organitzacions: Castellers de Vilafranca
Front Marxista Valencià

Front Marxista Valencià, organització política del País Valencià, creada el 1954 en la clandestinitat. Suposava de fet una de les primeres expressions organitzatives del comunisme valencià sota el franquisme. Entre els seus membres destacaren Francesc Codonyer i Enric Tàrrega Andrés. El Front mantenia una actitud de reivindicació de la identitat pròpia del País Valencià, que contrastava amb la de la federació valenciana del Partido Comunista de España (PCE). El caràcter valencianista del Front s'alimentà encara més amb la incorporació d'un sector de la Joventut de Lo Rat Penat. Cap a mitjans dels 1960, el FMV va desaparèixer, i els seus integrants van passar a militar, en els anys 1960 i 1970 en les formacions valencianistes, com el Partit Socialista Valencià (PSV) i el Partit Socialista Unificat del País Valencià (PSUPV), l'eurocomunisme del Partit Comunista del País Valencià (PCPV), el marxisme d'alliberament nacional del Partit Socialista d'Alliberament Nacional (PSAN) i el nacionalisme valencià de la Unitat del Poble Valencià (UPV).

Vegeu també 
 Joventut Nacionalista Obrera

Enllaços externs 
 Tret de Arxius del Marxisme (amb llicència GFDL).

Partits comunistes del País Valencià
Nova Germania

Nova Germania va ser un partit polític valencià fundat el 1970 originàriament amb el nom de Moviment Democràtic del Poble Valencià que el 1971 es va integrar al comitè pro FRAP (Front Revolucionari Antifeixista i Patriòtic) i poc després va canviar-li el nom.

Nova Germania s'autodefinia com "un front democràtic valencià" i alhora com "una organització revolucionària" que tenia cert aire nacionalista, fins i tot catalogada com de separatista per la premsa de l'època. Entre els seus membres destacaven independentistes valencians com Josep Guia, Maria Conca, Valerià Miralles, Francesc Candela o Enric Tàrrega.

El 1973 es va produir la gran caiguda del PCE(m-l) i la pràctica desfeta del FRAP, aleshores els militants més nacionalistes de Nova Germania varen buscar un nou partit i a l'agost de 1973 a la Universitat Catalana d'Estiu entraren en contacte amb el PSAN. Poc més tard, el març de 1974 formaren la primera cèl·lula del PSAN al País Valencià.

La resta de l'organització va desaparèixer finalment a finals dels anys 70.

Referències 

Partits polítics d'esquerres del País Valencià
Partits polítics nacionalistes del País Valencià
Partit Demòcrata i Liberal del País Valencià

El Partit Demòcrata i Liberal del País Valencià fou un partit polític d'ideologia valencianista i liberal-demòcrata fundat el 1974. El 1977 es va integrar a la Unió de Centre Democràtic (Unión de Centro Democrático, UCD). Els seus referents van ser Francesc de Paula Burguera, Joaquín Muñoz Peirats i José Antonio Noguera de Roig.

El PDLPV representava l'ala valencianista de la Unió de Centre Democràtic, coalició de partits conservadors sense una tradició política concreta, i que al principi, ni tan sols guardava una excessiva homogeneïtat interna. Als inicis de la formació, el PDLPV era juntament al Partido Popular Regional Valenciano Autonomista d'Emilio Attard, el nucli de la UCD al País Valencià. En 1977, any en què el PDLPV es va sumar a la coalició, el líder d'UCD al País Valencià, Emilio Attard, arribava a signar un pasquí electoral on la coalició se situava en contra del centralisme (qualificat de repel·lent) i a favor de l'autonomia dels països o regions de l'Estat Espanyol. Tot i la influència que els militants del PDLPV tenien en aquella UCD primigènia, conforme la manca d'acord sobre la qüestió autonòmica anava fent-se palès, la UCD comença a desentendre's de les motivacions autonomistes, alineant-se junt al bàndol blaver en la Batalla de València.

La derrota que electoral que UCD va patir a la circumscripció de València en les eleccions generals de 1977 va fer que UCD començara a qualificar al PSOE de catalanista, alhora que els sectors liberals i autonomistes d'UCD eren sancionats i abandonaven la formació, passant Burguera al grup mixt en el congrés dels diputats. Tanmateix hi hagueren militants del partit que romandrien a UCD i participarien de l'estratègia anticatalanista de la formació, com Vicente Garrido Mayol, Juan Marco Molines o Enric Monsonís.

Posteriorment militants del PDLPV fundarien el Partit Nacionalista del País Valencià, juntament amb els militants d'UDPV que no van voler sumar-se a UCD i al sector valencianista expulsat del PSOE, liderat per Josep Lluís Albinyana.

Referències

Bibliografia 
 
 

Partits polítics nacionalistes del País Valencià
Partit Comunista dels Valencians

El Partit Comunista dels Valencians va ser un partit fundat a començaments dels anys noranta amb militants escindits del Partit Comunista del País Valencià dirigits per Víctor Baeta i Antoni Infante.

L'escissió va ocórrer per la tèbia postura del Partit Comunista del País Valencià a l'hora de donar suport a les lluites veïnals del barri de Benimaclet pel trenet, ja que les protestes anaven en contra del PSPV-PSOE, partit que governava amb el suport dels comunistes.

El novembre de 1991 es va integrar en el Moviment de Defensa de la Terra, sector vinculat a Independentistes dels Països Catalans, com a resultat d'una evolució política específica de l'esquerra d'orientació nacional al País Valencià.

Un dels fundadors del PCV, Víctor Baeta, va trencar posteriorment amb l'MDT, ja que aquest considerava que als Països Catalans sols es podia arribar a partir de la sobirania del poble valencià. Arran del trencament, Baeta s'integraria a Unitat del Poble Valencià.

Referències 

Partits comunistes del País Valencià
Partits polítics nacionalistes del País Valencià
Gozo Shioda

Gozo Shioda (塩田 剛三, Shioda Gōzō, Tòquio, 5 de setembre de 1915 - 17 de juliol de 1994) va ser un mestre d'aikido, alumne de Morihei Ueshiba i fundador de l'escola Yoshinkan.

Història 
Durant la seva joventut va practicar judo i el 1932, impressionat per haver estat projectat fàcilment per Ueshiba durant una demostració d'aikido, va decidir esdevenir el seu deixeble, restant al dojo durant vuit anys en tant que uchi deshi.

El 1941 va acabar els estudis universitaris i durant la Segona Guerra Mundial va ser mobilitzat per l'exèrcit i enviat a diversos indrets, com ara Taiwan i Borneo. Així que es va acabar la guerra va tornar al Japó per a continuar amb la pràctica de l'aikido i cap a l'any 1950 va abandonar el dojo del seu mestre per tal de fer conèixer aquest art marcial a través del país.

El 1954, la "Live Extension Society of Japan" va organitzar una gran demostració d'arts marcials convidant totes les disciplines de budo, i l'aikido presentat per Shioda va fer sensació a causa de la seva eficàcia. Arran d'això, un grup de personalitats el va contactar i el va apadrinar perquè pogués crear l'associació Yoshinkai i el dojo Yoshinkan (aquest mot prové del dojo homònim del pare de Shioda).

Amb el seu estil, considerat "més dur" que el de l'aikido tradicional posant l'accent els atemis, però amb un enfocament racional i clar (els moviments es descomponen), Gozo Shioda pretenia que es poguessin comprendre, treballar i sentir millor els principis fonamentals de l'aikido. Malgrat el protagonisme donat a la pràctica, atribuïa molta importància als objectius espiritual i mental del seu mestre Ueshiba, sobretot al concepte de "Wa" (Pau), volent mostrar el seu desenvolupament i manifestació a través l'execució de les tècniques. Va dir: "La veritable força consisteix en un esperit dret però flexible i un cos temperat per una pràctica rigorosa".

Molt actiu, Gozo Shioda ensenyava cada dia i supervisava personalment l'ensenyament de la Fundació Yoshinkai. També va ser instructor, entre d'altres, de la policia de Tòquio, de les forces de l'Exèrcit de l'Aire, de la Companyia Nacional dels Ferrocarrils japonesos i de la Universitat Meiji Gakuin.

El 1961, Morihei Ueshiba li va atribuir el 9è dan, i el 1985 va rebre el 10è dan i el títol de Soke ("Gran Mestre") de la part de la Federació Internacional de Budo.

Referències

Enllaços externs 
 Web de la federació japonesa

Esportistes de Tòquio
Aikidokes japonesos
Alumnes de la Universitat de Takushoku
Morts a Tòquio
Shinjuku
Naixements del 1915
Càlam

Botànica: El càlam (botànica) és una planta que pertany a la família de les aràcies (Acorus calamus).
 Antropologia: El càlam (escriptura) estri per escriure a l'antic Egipte.
Recessió

Una recessió és una disminució generalitzada de l'activitat econòmica en un país o regió. Aquesta reducció de l'activitat econòmica es mesura amb la baixada, en taxa interanual, del Producte Interior Brut (PIB) real, i ha de produir-se de manera generalitzada durant un període significatiu. No hi ha un acord en la doctrina sobre quin és aquest període. Amb el temps s'ha estès l'opinió de Julius Shiskin en un article publicat en el diari The New York Times en 1975 que el fixa en dos trimestres consecutius de caiguda com a termini per a la definició de recessió.

Recessió, cicles econòmics i variables 
En la teoria dels cicles econòmics, correspon a la fase descendent del cicle.

La recessió sol caracteritzar-se per una reducció de gairebé totes les variables econòmiques:
 La producció de béns i serveis.
 El consum: particularment solen davallar les vendes d'automòbils i habitatges.
 La inversió: sol ser especialment sensible en les recessions, i té caigudes molt pronunciades durant aquests períodes. Quan empitjora la situació econòmica, una gran part és atribuïble a les reduccions de la despesa en noves inversions, que són suspeses o ajornades en el temps.
 L'ocupació: la caiguda de la producció de béns i serveis, provoca que les empreses demanin menys mà d'obra i per tant es produeix un augment de la desocupació, com ho mostra la Llei d'Okun.
 El benefici de les empreses.
 Les cotitzacions dels índexs borsaris.
 La inflació: sol baixar durant els períodes de recessió. En baixar la demanda de matèries primeres, cauen els seus preus. Els salaris i els preus industrials tenen menys tendència a baixar, però tendeixen a pujar menys de pressa en les recessions econòmiques.

La recessió pot produir-se de manera suau o abrupta. En aquest últim cas parlem de crisi. El procés es complica quan un elevat nombre d'empreses entra en fallida i arrossega els proveïdors. Llavors pot arribar en alguns casos el que denominem crisis. Aquesta disminució generalment provoca una gran desocupació. Si la recessió és molt seriosa, es coneix com a depressió.

La recessió més gran que ha sofert mai la humanitat fou la Gran Depressió dels anys trenta. Altres recessions notables inclouen les dues crisis del petroli a la dècada de 1970.

Causes de les recessions 
Algunes causes de la recessió són la sobreproducció, la disminució del consum per escassetat de demanda (atribuïble a la preocupació sobre el futur, per exemple), la manca d'innovacions i de formació de nou capital, fluctuacions casuals, corrupció política i econòmica i les pandèmies. Les recessions solen ser motivades per fortes oscil·lacions de la demanda agregada. Una recessió també pot ser causada per crisis sanitàries, com en el cas de la COVID-19.

Vegeu també 
 Depressió
 Recessió global 2008-2012
 Models de recessió
 Llista de recessions
 Sobreacumulació

Enllaços externs 
 Recession? Depression? What's the difference? (About.com)  (en anglès)

Referències 

Cicle econòmic
Macroeconomia
Shinai

Un shinai (en japonès 竹刀, literalment sabre 刀 de bambú 竹) és un sabre d'entrenament, concretament de 4 tires primes de bambú lligades amb tires de cuir que imita a una katana o sabre japonès, que s'utilitza en la pràctica del kendo per la seva extrema flexibilitat i l'extraordinària resistència als cops.

Pesa aproximadament 500 grams i mesura a prop d'un metre.

És més flexible que el bokken, que es diferencia bàsicament per estar fet de fusta. Així, el shinai és més segur per a l'entrenament de principiant, ja que evita fractures òssies.

Història 
La utilització del shinai des de l'entrenament fins al combat amb sabre es remunta al . Aquesta arma d'entrenament fou posada a punt amb la finalitat de reemplaçar la practica amb bokken, sabre de roure, que limitava la pràctica. Combinada amb les proteccions, anomenades bogu, la utilització del shinai permet un entrenament de la rapidesa i dels cops reals sense perill per als practicants.
L'entrenament de kenjutsu (l'avantpassat del kendo modern) amb el shinai porta diversos segles imposant-se en les diferents escoles de sabre del Japó. L'entrenament amb shinai ha suplert, progressivament, l'entrenament amb el garrot dels katas. Efectivament, nombroses escoles de sabre mantenen que per aprendre de autentica l'essència del combat a mort, és necessari que els dos adeptes s'equipin amb el bogu i utilitzin el shinai amb la finalitat de poder imaginar-se dins la confusió que resulta d'un entrenament agosarat i sense moderació.

Armes del Japó
Bokken

Un bokken (en japonès 木剣 literalment sabre de fusta) o bokutou (木刀 amb idèntic significat) és una espasa de fusta que imita la katana o sabre japonès. Sol estar fet de fusta de roure, i té una longitud d'entre 1,00 i 1,05 metres.

És més pesant i perillosa que la shinai però més lleugera que la katana de manera que serveix en l'entrenament com a grau intermedi abans de controlar l'arma de metall que serà encara més pesada.

S'utilitza en algunes arts marcials japoneses, com el Kendo, Iaido, Aikido, Kenjutsu, Jodo, etc.

Armes del Japó
Radian

El radian, també escrit radiant, és la unitat natural de mesura d'angles, àmpliament utilitzada en matemàtiques, en física i en nombroses enginyeries.

En una circumferència de radi 1, el valor en radians de l'angle definit per un arc d'aquesta circumferència coincideix amb la longitud d'aquest arc. En una circumferència de radi r, l'angle definit per un arc de longitud L val α=L/r radians. Així doncs, l'angle corresponent a una circumferència sencera és 2π ≈ 6,283185 radians (360°). Un angle d'un radian equival a uns 57,2958°.

El radian és una unitat derivada del SI, l'única adimensional, juntament amb l'estereoradian. Les mesures d'angle en radians se solen donar sense cap unitat explícita. Quan es vol explicitar la unitat, s'utilitza el símbol rad.

Radians i graus 
L'equivalència entre radians i graus és la següent:

o:

De forma més general, podem dir:

Si, per exemple, tenim 1,570796 en radians, el valor corresponent en graus seria:

Radians en el càlcul infinitesimal 
En el càlcul infinitesimal, els angles s'han de representar en radians en les funcions trigonomètriques, per fer les identitats i els resultats tan simples i naturals com sigui possible. Per exemple, la següent identitat, on l'angle x està expressat en radians, és tan simple com,

que és la base de moltes altres elegants identitats matemàtiques com,

Anàlisi dimensional 
Encara que el radian és una unitat de mesura, qualsevol cosa mesurada en radians és adimensional.

Una forma de veure l'adimensionalitat del radian és en les sèries de Taylor de les funcions sinus i cosinus:

on x s'expressa en radians.

Si  tingués unitats, la suma no tindria sentit, ja que el terme lineal  no es pot sumar al terme cúbic , etc. Per tant,  ha de ser adimensional.

Una altra forma de veure-ho és a partir de la seva definició com a quocient de dues longituds (un arc de circumferència i el seu radi).

El radian és útil per distingir entre magnituds de diferent naturalesa però amb les mateixes dimensions. Per exemple, la velocitat angular es pot mesurar en radians per segon (rad/s). Mantenir la paraula radian emfatitza que la velocitat angular és igual a 2π vegades la freqüència de rotació.

Altres unitats d'angle 
Altres unitats de mesura d'angles són la volta o revolució, el grau sexagesimal, el grau centesimal i, en astronomia, l'hora.

Per a la unitat de mesura dels angles sòlids, vegeu estereoradian.

Unitats d'angle
Unitats derivades del SI
Grau sexagesimal

Un grau sexagesimal (símbol °) és una unitat de mesura dels angles del pla definit com a la sexagèsima part de qualsevol dels angles (iguals) d'un triangle equilàter.

Equival a la norantena part de l'angle recte. Es relaciona amb el radiant per mitjà de:

El grau es divideix en 60 minuts d'arc (contraposat al minut, unitat de temps, seixantena part de l'hora), i cada minut d'arc es divideix en 60 segons d'arc.

Els seus divisors són:
 Un grau sexagesimal són seixanta minuts sexagesimals (1° = 60′) (a vegades abreujats arcmin)
 Un minut sexagesimal són seixanta segons sexagesimals (1′ = 60″)

En una calculadora, quan sobre un angle actua una funció trigonomètrica s'acostuma a expressar en graus i part decimal de grau.

sin (47° 52′ 38″) = sin (47,877222..) = 0,741709...

Així 32,4762° = 32° 28′ 34,32″ on els divisors del segon sexagesimal sí que usen el sistema decimal.

Altres unitats per a mesurar angles del pla són el radiant i el grau centesimal.

A les calculadores s'acostuma a indicar les unitats utilitzades en els càlculs d'angles amb les abreviatures següents:

Origen 
El sistema sexagesimal va ésser utilitzat des del temps dels sumeris.

El triangle equilàter, anomenat el triangle perfecte (angles iguals i costats iguals), fàcil de reproduir com a eina de mesura, podria haver sigut una mesura patró. La divisió del seu angle en el sistema sexagesimal és el grau (del llatí gradus: graó o esglaó, però també rang militar o sigui elevació).

Vegeu també 
 Segon

Referències 

Unitats d'angle
Grau centesimal

Un grau centesimal (símbol: ° o ᵍ) també anomenat gon o grad, és una unitat de mesura d'angles del pla definit com una centèsima part d'un angle recte. La circumferència es dividix, així, en 400 graus centesimals i un angle recte té 100 graus centesimals.

És molt usat en topografia i en aplicacions militars. El seu principal avantatge és que constituïx un sistema pseudodecimal. Els seus divisors són:

 Un grau centesimal són cent minuts centesimals (1°=100′)
 Un minut centesimal són cent segons centesimals (1′=100″)

Així un angle que expressat en forma de graus centesimals i part decimal sigui de 23,47853° s'expressarà com a 23° 47′ 85,3″ en graus, minuts i segons centesimals.

Altres unitats de mesura d'angles del pla són el radiant (63º 66′ 19,8″) i el grau sexagesimal (1º 11′ 11,1″). Un grau centesimal equival a  d'un grau sexagesimal i a  d'un radià.

Unitats d'angle
Sistema decimal
Carbonil

Un grup carbonil és un grup funcional o característic dels composts orgànics format per un àtom d'oxigen unit a un carboni per un enllaç doble. Quan es formula en forma semidesenvolupada (sense mostrar tots els enllaços i l'estructura), s'escriu com a -CO -, o -CHO si ocupa una posició terminal.

Els compostos que presenten un grup carbonil s'anomenen segons la posició del grup: Són cetones si el carbonil està unit a dos àtoms de carboni i aldehids quan el grup carbonil ocupa una posició terminal, és a dir, està unit a un sol àtom de carboni (o a cap, en el cas del formaldehid o metanal). Aquesta estructura també forma part d'altres grups funcionals, com els clorurs d'àcid, anhidres d'àcids, als àcids carboxílics o les amides.

Del comportament químic del carbonil cal destacar:

 L'oxigen presenta un parell d'electrons no compartits, i pot actuar com a base de Lewis en la formació de complexos.

 El carboni lligat a l'oxigen és electròfil, atesa l'existència d'una forma ressonant en què suporta càrrega positiva

 Els hidrògens en posició alfa, aquells enllaçats al carboni contigu al grup carbonil, són més àcids

Compostos carbonílics α,β-insaturats 
Els compostos carbonílics α,β-insaturats són una classe important de compostos carbonílics que presenten l'estructura Cβ=Cα−(C=O)−. En aquests compostos el grup carbonil està conjugat amb un alquè, de la qual en deriven unes propietats especials. Aquests compostos s'obtenen mitjançant la reacció de Perkin o la reacció aldòlica.

L'acroleïna (propenal), l'àcid maleic i l'àcid acrílic són exemples de compostos carbonílics α,β-insaturats.

Referències 

Grups funcionals
Minut d'arc

Un minut d'arc és una unitat de mesura angular que equival a una seixantena part () d'un grau. Com que en una circumferència completa hi ha 360 graus, un minut d'arc és 1/21.600 de circumferència, o π/10.800 radians. Per la seva banda, un segon d'arc és una seixantena part () d'un minut d'arc. Aquestes unitats s'utilitzen bàsicament en camps que necessiten una mesura d'angles molt petits, tals com l'astronomia, l'oftalmologia o la navegació.

Per expressar quantitats d'angle encara més petites es poden fer servir els prefixos del SI, especialment el mil·lisegon d'arc, que s'usa en astronomia.

Símbols i abreviatures 
El símbol estàndard per marcar el minut d'arc és la prima (′) (U+2032), encara que normalment s'usa la cometa simple (') quan només es permeten caràcters ASCII. Un minut d'arc s'escriu, doncs, 1′. Anàlogament, el símbol del segon d'arc és la doble prima (″) (U+2033), encara que normalment s'utilitzen les cometes dobles ("). Un segon d'arc s'escriu, doncs, 1″.

Astrometria
Unitats d'angle
Entesa dels Nacionalistes d'Esquerra

L'Entesa dels Nacionalistes d'Esquerra (ENE) fou un partit nacionalista que es va fundar l'any 1985, principalment nodrit amb Nacionalistes d'Esquerra, elements renovadors de l'Esquerra Republicana de Catalunya i per independents.

No va aconseguir millorar de forma substancial la migrada presència institucional de Nacionalistes d'Esquerra. A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984 es presentaren amb el nom de Coalició Electoral Entesa de l'Esquerra Catalana, encapçalats per Jordi Carbonell i de Ballester i Jaume Nualart i Serrats. Van obtenir 35.937 vots (l'1,25%) i cap escó. En les eleccions generals de l'any 1986 es va presentar conjuntament amb el PSUC i el PCC en la coalició Unió de l'Esquerra Catalana, precedent d'Iniciativa per Catalunya (IC), federació de partits que es va crear el 23 de febrer de 1987. Els anys 1987 i 1989 encara es va presentar en solitari a Catalunya en les eleccions europees, dins de la coalició estatal Esquerra dels Pobles, liderada per Euskadiko Ezkerra, amb uns resultats discrets. Dins d'Iniciativa per Catalunya, l'ENE va obtenir representació parlamentària (Magda Oranich, que posteriorment va passar a CDC, en el Parlament de Catalunya i Joan Josep Armet i Coma en el Congrés dels Diputats). Des de 1986, diversos sectors del partit van abandonar l'ENE per integrar-se a ERC, entre ells Carod-Rovira, Josep Huguet i Jordi Carbonell.

L'ENE no s'ha dissolt formalment, pel que jurídicament existeix integrat dins de la federació de partits Iniciativa per Catalunya Verds, on s'integren els afiliats que van mantenir-se en el partit. El darrer primer secretari ha estat Joan Armet.

Referències 

Partits polítics catalanistes
Iniciativa per Catalunya Verds
Moviment d'Esquerra Nacionalista

El Moviment d'Esquerra Nacionalista (MEN) fou una organització assembleària catalana d'esquerra alternativa, ecologista, independentista, feminista i antimilitarista. Es va formar a partir de la Coordinadora d'Assemblees de Nacionalistes d'Esquerra que aplegava les assemblees locals i sectorials de Nacionalistes d'Esquerra que no havien acceptat la integració amb sectors crítics d'Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) en l'Entesa de l'Esquerra Catalana el 1985.

Història 
La sectorial de joves, Assemblea de Joves Revolucionaris dels Països Catalans (AJR), es va implicar activament en la lluita dels objectors de consciència al servei militar, i l'any 1984 va formar la Coordinadora Anti-Mili Mili KK conjuntament amb el MOC, JCR, MJCC, MDT, antics membres del GAMBA i sectors llibertaris. També va donar suport a campanyes contra l'OTAN, de suport al Moviment Obrer en la Vaga General de 1985 i de suport al Front d'Alliberament Gai de Catalunya amb la campanya «Jo també sóc gai» conjuntament amb d'altres organitzacions juvenils de l'esquerra revolucionària catalana.

També des de 1984 va promoure l'Assemblea Municipal de l'Esquerra Nacionalista (AMEN), després anomenada Assemblea Municipal de l'Esquerra Independentista (AMEI), per coordinar en l'àmbit municipal les candidatures properes (com la CUPA d'Arbúcies i la Unitat Municipal 9 de Sant Pere de Ribes) i promoure'n de noves conjuntament amb l'MDT, l'LCR, l'MCC i altres sectors de l'esquerra radical i alternativa, registrant les sigles Candidatura d'Unitat Popular (CUP) per a facilitar-ho.

L'any 1986 una part dels seus militants, entre els quals Jaume Oliveras, Antoni Lecha, Sergi Gili i Xavier Roman, van abandonar la formació per integrar-se al Moviment de Defensa de la Terra.

Els anys 1987 i 1989 donà suport a la candidatura d'Herri Batasuna al Parlament Europeu. El mateix any s'integrà com a corrent dins la Crida a la Solidaritat participant en el procés incipient per convertir aquesta organització cívica en una formació política. Però l'aposta d'un sector important de La Crida per reforçar ERC com a pal de paller de l'independentisme fa que abandoni aquesta via i acabi dissolent-se el 1993.

L'any 1992, el MEN es presentà a les eleccions autonòmiques catalanes en coalició amb Alternativa Verda i el 1993 es fusionà amb aquesta i dues formacions ecologistes catalanes més (Els Verds i Alternativa Ecologista de Catalunya) formant Els Verds (Confederació Ecologista de Catalunya) que es presentà a diverses convocatòries electorals en solitari i també amb coalició amb Iniciativa per Catalunya, ERC o Esquerra Unida i Alternativa fins a la seva dissolució el 1998.

Alguns dels seus militants més significatius van ser Joan Oms i Llohis, Armand de Fluvià i Escorsa, Maria Olivares i Usac, Xavier Godàs, Lourdes Pallàs Pallàs, Lluís Coromines, Marta Estella, Joan Tur, Meritxell Llorente, Quim Ferrandiz, Consol Casals i Genovés, Jordi Villanueva, Cristina Rivero, Jaume Aibar, Pere Boix, Jordi Pagès, David Gòmez i Natxo Valdeperas.

Referències 

Entitats desaparegudes de l'Esquerra Independentista
Assemblea d'Unitat Popular

L'Assemblea d'Unitat Popular (AUP) fou un moviment independentista impulsat pel Moviment de Defensa de la Terra-IPC l'any 1993 que tenia el seu precedent en l'Assemblea Unitària per l'Autodeterminació que impulsava l'estratègia de la Unitat Popular que ja aprovà el Moviment de Defensa de la Terra-IPC. L'MDT-IPC es va unir amb dirigents i militants de La Crida en una reunió a Barcelona per impulsar el projecte i va acabar originant l'AUP.

La dissolució definitiva de Terra Lliure el 1995, va portar a assumir des dels entorns de l'MDT que l'AUP no tenia futur com a plataforma unitària, i es va aprovar el document Refundació Independentista pel Socialisme, que pretenia aplegar els sectors de l'Assemblea més afins ideològicament i obrir línies de treball i formes de col·laboració amb les forces que constituïen el que anomenàvem Esquerra Nacional ─ERC, IC, UPV i PSM─ que servís per afermar l'espai polític de l'EI com una força amb capacitat i perspectiva estratègica i que ajudés a sortir de la marginalitat mitjançant acords amb les organitzacions amb què manteníem alguns elements de coincidència o proximitat. El 1995 l'AUP es va apropar a ERC en impulsar conjuntament una Marxa per la independència, i això va provocar l'escissió d'un grup de militats que impulsarien posteriorment la Plataforma per la Unitat d'Acció (PUA).

Un any després, el 1996, la major part dels membres de l'AUP i una part considerable dels quadres polítics ─Jaume Soler, Josep M. Cervelló, Carme Porta, Eduard López, Jaume Fernàndez Calvet, Jaume Oliveras, Teresa Aragonès van ingressar a ERC i el grup va quedar dissolt definitivament.

Referències 

Entitats desaparegudes de l'Esquerra Independentista
Plataforma per la Unitat d'Acció

La Plataforma per la Unitat d'Acció fou un moviment independentista que es va formar el 1995 agrupant militants del Barcelonès de Maulets i de Catalunya Lliure, diferents col·lectius locals, i antics membres de l'AUP que s'oposaven a l'acostament d'aquesta a ERC.

Els següents anys experimentà un creixement basant-se en col·lectius locals, majoritàriament joves, i participà en moltes les principals lluites de la segona meitat dels 90, establint relació i participant dels diferents moviments socials com el moviment contra les empreses de treball temporal o el d'okupació. Impulsà una intensa activitat d'agitació i lluita al carrer, i fou objecte d'una continuada repressió que afectà centenars dels seus militants.

El 2000 plantejà la necessitat d'abandonar el funcionament com a coordinadora de col·lectius, donat l'esgotament d'aquest model organitzatiu i la necessitat d'articular estructures organitzatives més sòlides i adequades a la nova realitat de l'esquerra independentista catalana, dissolent-se per donar pas a la fundació d'Endavant (OSAN).

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina dedicada a recopilar cartells, fulls volants i adhesius de la Plataforma per la Unitat d'Acció

Entitats desaparegudes de l'Esquerra Independentista
Sigma

Sigma (Σ o σ) és la divuitena lletra de l'alfabet grec. Té un valor numèric de 200. Usada al final d'una paraula, s'usa la forma final (ς). La majúscula Σ s'usa com a símbol per a:
 Suma
 un cert alfabet, d'un llenguatge, o altre objecte depenent d'un alfabet; expressat en termes matemàtics, p.i «el llenguatge definit per l'alfabet Σ={a,b,c} ...»
 En el model estàndard de la física de partícules és el símbol utilitzat per 3 barions

La minúscula σ s'usa com símbol per a:
 Desviació estàndard
 Conductivitat elèctrica
 Funció Sigma
 abreviatura de síl·laba en determinades escoles lingüístiques
 Esforç unitari

Referències 

Lletres gregues
Peso mexicà

El peso mexicà (en castellà peso mexicano o, simplement, peso) és la moneda oficial de Mèxic. Està dividit en 100 centaus (centavos). El símbol utilitzat per al peso és $, i el del centau és ¢. El codi ISO 4217 del peso mexicà és MXN. Atès que el nivell d'exportacions de Mèxic és molt elevat, el peso mexicà és una de les quinze divises més cotitzades del món.

La institució que s'encarrega de l'emissió i el control del peso és el Banc de Mèxic (Banco de México). En circulen bitllets de 1.000, 500, 200, 100, 50 i 20 pesos i monedes de 50, 20, 10, 5, 2 i 1 pesos i de 50, 20, 10 i 5 centaus. També hi ha emissions especials de monedes de 10, 50 i 100 pesos, de poca circulació.

Història 
Les monedes de peso van ser fabricades des de l'11 de maig de 1535 per la Casa de Moneda en argent. Pel seu valor en argent, el peso va ser utilitzat no només a la Nova Espanya sinó internacionalment, i es podien trobar pesos a la Xina o a les Filipines. El 1785, després de la independència dels Estats Units, el peso es va convertir en la moneda de curs legal de tota l'Amèrica del Nord, i va ser la base del sistema del dòlar americà, que no va ser fabricat sinó fins al 1792, i el qual va utilitzar el símbol del peso, $. El peso va ser acceptat com a moneda de curs legal als Estats Units fins al 1857 i al Canadà fins al 1858.

A diferència de la resta de les nacions llatinoamericanes, durant la major part del  el peso mexicà va ser una divisa molt estable, però, després de la crisi mundial del petroli dels anys setanta i vuitanta, el peso es va devaluar en diverses ocasions. El 1993 es va introduir un nou sistema monetari conegut com a nuevo peso, «nou peso», que reemplaçava els antics pesos a raó d'un per mil. No obstant això, l'adjectiu «nou"» no és utilitzat abans de 1996. Avui dia Mèxic, per mitjà d'una àmplia política d'obertura comercial, s'ha convertit en una potència exportadora, la qual cosa ha fet que el peso sigui una moneda molt estable i una de les 15 monedes més cotitzades del món.

Monedes que estigueren en circulació 
En la darrera sèrie de pesos anterior a 1992 s'emeteren monedes amb valors compresos entre el centau i els 5.000 pesos. En les diverses èpoques, tant els aliatges com les mides i els valors canviaven les seves característiques tècniques, principalment durant la inflació de les dècades de 1970 i 1980. Aquestes monedes encara poden ésser canviades pel seu equivalent en pesos actuals en 414 centres de bescanvi dins del país, sota certes regles.

Monedes actualment en circulació

Taxes de canvi 
 1 EUR = 17,5448 MXN (9 de juny del 2015)
 1 USD = 15,5644 MXN (9 de juny del 2015)

Vegeu també 
 Peso
 Centenario
 Libertad

Enllaços externs 

 Billetes de México  
 Banc de Mèxic 

	

Monedes nord-americanes
Economia de Mèxic
Tijuana

Tijuana és la ciutat més gran de l'estat de Baixa Califòrnia, i la cinquena àrea metropolitana més gran en població a Mèxic, amb 1.300.000 habitants. Està localitzada a l'extrem nord del país, als 32° 31′ 30″ nord i 117° 02′ oest. La ciutat fa frontera amb la ciutat nord-americana de San Diego. La indústria turística és la font de recursos principal de la ciutat i hi produeix la majoria dels ingressos. Tijuana és particularment famosa pels estudiants nord-americans universitaris i de secundària. La ciutat també és un important centre industrial. Atesa la seva localització i l'intercanvi comercial (legal i il·legal), s'ha convertit en la ciutat frontera més dinàmica del món. A més de nord-americans, hi ha un gran nombre d'estrangers a Tijuana, principalment de la Xina, Corea del Sud i l'Amèrica del Sud.

Personatges il·lustres 
 Luis Humberto Crosthwaite (1962), escriptor i editor.

Enllaços externs 

 Ajuntament de Tijuana
Estat de Puebla

Puebla és un dels 31 estats que constitueixen Mèxic. La seva capital és la ciutat de Puebla. Altres ciutats importants de Puebla són: Tehuacán, Atlixco, Cholula i Teziutlán. L'estat té frontera amb l'estat de Veracruz a l'est i al nord, Guerrero i Oaxaca al sud, i l'Estat de Mèxic, Hidalgo i l'estat de Morelos a l'oest.

Història 
Puebla és un estat molt divers. La capital, la ciutat de Puebla de Zaragoza és una ciutat molt industrialitzada i el centre educatiu universitari per a la regió sud-est del país, amb més universitats que cap altra ciutat, llevat de la ciutat de Mèxic. A Puebla es troben nombroses companyies transnacionals, com ara la Volkswagen de Nord-amèrica. Però, altres regions de l'estat, principalment els petits pobles de la Sierra Nevada, són molt pobres. En aquestes regions es concentra la població indígena de l'estat; de fet, el 13% de la població de l'estat encara parla una llengua indígena, principalment el nàhuatl (l'estat de Puebla conté el nombre més gran de parlants de nàhuatl de tot el país). Per altra banda, Puebla també va rebre un nombre considerable d'immigrants espanyols (a més del colonitzadors originals), italians i alemanys, els quals es van establir a les àrees properes a Puebla de Zaragoza, i a Chipilo, per exemple, encara es parla el vènet, una llengua italiana. Encara que té un nombre considerable de parlants, aquesta llengua no és considerada com a llengua minoritària per les autoritats governamentals.

Divisió administrativa 
L'estat de Puebla està dividit en set regions socioeconòmiques i 217 municipis. És el cinquè estat més poblat de Mèxic amb més de 5.000.000 habitants. La Sierra Nevada travessa l'estat de manera que hi ha 3 volcans a Puebla: Popocatépetl, Iztaccíhuatl i el Pic d'Orizaba, el més alt de Mèxic. Aquestes volcans i les regions que els envolten han estat declarades parcs nacionals i ecològics.

Referències
Yoshimitsu Yamada

va ser 8è dan (Hachidan) d'aikido i fou considerat un dels responsables de la popularització de l'aikido.

Va estudiar a la Universitat d'Aoyama Gakuin. El 1955 va entrar com uchideshi (estudiant intern) a l'Aikikai Hombu Dojo, per estudiar aikido. El 1964, amb motiu de la Fira Mundial de Nova York va introduir l'aikido en els Estats Units.

Referències 

Esportistes de Tòquio
Aikidokes japonesos
Guadalajara

Toponímia:
 Guadalajara (Mèxic), capital de l'estat de Jalisco 
 Guadalajara (Castella - la Manxa), ciutat de Castella-La Manxa i capital de la província homònima
 Província de Guadalajara, província espanyola
 Organitzacions:
 Club Deportivo Guadalajara, equip de futbol mexicà
 Club Deportivo Guadalajara (Espanya), equip de futbol espanyol
 Història: Batalla de Guadalajara (8 de març – 23 de març de 1937), enfrontament de la Guerra Civil Espanyola 
 Literatura: Guadalajara (llibre), obra de Quim Monzó publicada el 1996
Tonquín

Geografia: 
Tonquín (Vietnam)
Tonquín (Xina), regió de la Xina
Golf de Tonquín
Incident del golf de Tonquín
 Botànica:
Bambú de Tonquín és el nom comú de la canya de l'espècie Pseudosasa amabilis
 Material d'alta qualitat per a la construcció en bambú refós de canyes de pescar.
Ro

La ro o rho és la dissetena lletra de l'alfabet grec. S'escriu Ρ en majúscula i ρ (o ϱ) en minúscula. Té un valor numèric de 100.

La lletra ro s'utilitza habitualment en els següents contextos:
 Física i Química: en minúscula, símbol de la densitat.
 Expressa el coeficient de correlació en estadística
 Es refereix a la resistivitat d'un material en electricitat

Lletres gregues
Mi

La mi, també anomenada mu, és la dotzena lletra de l'alfabet grec. S'escriu Μ en majúscula i μ en minúscula. Té un valor numèric de 40. El símbol ve d'un signe fenici per designar el mar.

La lletra mi s'utilitza en els següents contextos:
 Unitats de mesura
 El prefix micro, caràcter micro o símbol micro en el Sistema Internacional d'Unitats, que representa una milionèssima, o 10-6 part d'una altra unitat.
 El micró, una antiga unitat corresponent al micròmetre (μm).

 Física
 En dinàmica, el coeficient de fregament
 En electromagnetisme, la permeabilitat magnètica.
 En mecànica de fluids, la viscositat dinàmica.
 En física de partícules, símbol del muó, una partícula elemental.
 La massa reduïda en el problema de dos cossos.

 Termodinàmica
 El potencial químic d'un sistema.

 Matemàtiques
 En Teoria de nombres, la Funció de Möbius
 En probabilitat i estadística, el valor probable.
 En Teoria de la mesura, una mesura.

 És el terme mitjà entre alfa i omega, principi i final d'un esdeveniment cabdal.

Lletres gregues
Sampi

La lletra sampi ( en majúscula i  en minúscula; forma arcaica epigràfica: , ) és una lletra obsoleta de l'alfabet grec. Té un valor numèric de 900. El nom "sampi" aparentment ve de [o]sàn pî: "semblant a pi".

Lletres gregues
Femella

En les espècies amb sexualitat diferenciada, les femelles(♀) són els individus que posseeixen el gàmeta de majors dimensions. Són les més propenses a encarregar-se de la gestació i la criança. La dona és la femella humana. Es tracta del sexe d'un organisme o d'una part d'un organisme que produeix òvuls. Exceptuant afeccions mèdiques rares, la majoria de mamífers femenins, inclosos humans, tenen dos cromosomes X. Les característiques femenines varien entre diferents espècies i algunes contenen característiques femenines més ben definides. Tant la genètica com el medi ambient conformen el desenvolupament prenatal d'una femella.

Definicions i característiques 
Els òvuls es defineixen com els gàmetes més grans d'un sistema de reproducció heterogàmia, mentre que el gàmet més petit, generalment motil, l'espermatozoide, és el produït pel mascle. Una persona femenina no es pot reproduir sexualment sense accés als gàmetes d'un mascle, i viceversa. Alguns organismes també es poden reproduir per si mateixos en un procés conegut com a reproducció asexual. Un exemple de reproducció asexual que algunes espècies femenines poden realitzar és la partenogènesi.

No hi ha un mecanisme genètic únic darrere de les diferències de sexe en diferents espècies i, l'existència de dos sexes, sembla que ha evolucionat diverses vegades de forma independent en diferents llinatges evolutius. Els patrons de reproducció sexual inclouen:

 Espècies isògames amb dos o més tipus d'aparellament amb gàmetes de forma i comportament idèntics (però diferents a nivell molecular).
 Espècie anisògama amb gàmetes de tipus masculí i femení.
 Espècie oògama, que inclou humans en què el gàmet femení és molt més gran que el mascle i no té capacitat de moure’s. L'oogàmia és una forma d'anisogàmia. Hi ha un argument que indica que aquest patró es basa en les limitacions físiques en els mecanismes mitjançant els quals dos gàmetes es reuneixen segons es requereix per a la reproducció sexual.

Vegeu també 
 Mascle
 Reproducció

Referències 

Sexe