alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Lucian Grigorescu

Lucian Grigorescu () a fost un pictor român postimpresionist. 
Este apreciat ca fiind cel mai latin dintre pictorii români.

Activitate 
Studiază pictura cu G.D. Mirea și Gabriel Popescu între 1912 și 1915 la Academia de Belle Arte din București. După întreruperea cauzată de război, reia studiile în anii 1918-1920. Își continuă formația artistică la Roma (1921-1923) și Paris (1924), unde frecventează atelierele de la "Grande Chaumière" și "Académie Ranson", în atelierul lui Roger Bissière. Pe un drum urmat adesea de artiști, începând cu reprezentanții impresionismului, călătorește spre sudul Franței, lucrând, între 1927-1939 la Cassis, fascinat de lumina intensă, de culorile proaspete ale regiunii.

Participă la saloanele oficiale din România, la expoziții organizate de "Tinerimea Artistică", "Grupul nostru", "Arta" etc. Pictorul, pe care criticul Nicolae Argintescu-Amza îl considera, în monografia ce i-a consacrat-o, "unul dintre cei mai interesanți, mai complecși și mai personali postimpresioniști în cadre mondiale", rămâne credincios elanurilor sale din tinerețe, dăruindu-se cu o nedisimulată plăcere lucrului în "plein-air" (Peisaj la Martigne, Mogoșoaia). 

Lucian Grigorescu a fost înainte de toate un pictor al naturii, dar aici trebuie adăugată și natura umană. Cele mai multe portrete aparțin perioadei târzii a artistului dar și în tinerețe a realizat unele portrete semnificative. Printre acestea este de menționat "Arlechinul", aflat în muzeul Zambaccian. Din tablou se degajează o tristețe care nu este atenuată de îmbrăcămintea colorată a personajului, o lumină de pastel acoperă întreaga imagine, a cărei valoare cromatică este depășită de semnificația umană vibrantă.

Trăind cu patetism miracolul inepuizabil al unei naturi exuberante, scăldată de soare, artistul dezvoltă, departe de experiențele de ultimă oră ale Parisului sau altor centre europene, idealurile devenite clasice ale impresionismului. Pe această direcție, resimte și ecouri din creația lui Paul Cézanne, deschizător de noi orizonturi pentru arta secolului al XX-lea. Realitatea este respectată, transfigurată însă de o puternică sensibilitate personală.

În 1948, Lucian Grigorescu a fost ale membru corespondent al Academiei Române.

Prin Decretul nr. 514 din 18 august 1964 al Consiliului de Stat al Republicii Populare Române, pictorului Lucian Grigorescu i s-a acordat titlul de Artist al Poporului din Republica Populară Română „pentru merite deosebite în activitatea desfășurată în domeniul teatrului, muzicii, artelor plastice și cinematografiei”.

Citat 
 (Lucian Grigorescu, 1959)

Note

Bibliografie 
 N. Argintescu-Amza: Lucian Grigorescu. București, 1969

Legături externe 
 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – G
 http://www.ici.ro/romania/

Nașteri în 1894
Nașteri pe 1 februarie
Decese în 1965
Decese pe 28 octombrie
Membri corespondenți ai Academiei Române
Acuareliști români
Artiști ai poporului din România
Avangarda artistică românească
Pictori postimpresioniști
Pictori români
Români pe mărci poștale românești
Sindicatul Artelor Frumoase
Tinerimea artistică
Comitetul Central al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice

Comitetul Central al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice (în ), abreviat în rusă ЦК, „ȚeKa”, a fost cel mai înalt corp de conducere al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice (PCUS).

Conform statutului, Comitetul Central conducea toate activitățile Partidului și Guvernului între Congresele Partidului Comunist al Uniunii Sovietice prin Politburo – Biroul Politic ales dintre membrii CC-ului și răspunzători în fața CC-ului. Membrii Comitetului Central erau aleși o dată la cinci ani de către Congresul Partidului. 

În cea mai mare parte a existenței lui, puterea Comitetului Central a fost limitată de lipsa de regularitate a întâlnirilor și de numărul prea mare de membri, adevărata putere aflându-se în mâinile celor din Politburo. Comitetul Central era folosit pentru legitimarea acțiunilor Politburoului și pentru a da o aură de consens deciziilor acestui birou politic. CC-ul se întâlnea numai odată sau de două ori pe an, cu sesiuni care durau una sau două zile. Plenare speciale erau convocate în ajunul evenimentelor importante precum erau un nou plan pe termen lung sau alegerea unui nou Secretar General. Alegerile erau de asemenea de fațadă, membrii fiind aleși de mai multă vreme de către conducători. 

Din 1917 până în 1934, Comitetul Central a funcționat ca un Parlament. Dar opoziția neașteptată față de Stalin a dus la o masivă epurare a acestui organ de conducere între congresele al 17-lea și al 18-lea între anii 1934 – 1939. Până la moartea lui Stalin, rolul CC-ului a fost practic inexistent. După moartea dictatorului, a urmat o perioadă de conducere colectivă care a revitalizat Comitetul Central, până când s-a ajuns din nou la situația de mai înainte, de fațadă. CC al PCUS a jucat un rol important în cariera lui Nikita Hrușciov. În 1957, CC-ul a invalidat o propunere a Prezidiului (Politburoului) de înlocuire a lui Hrușciov din funcția de lider al partidului. Hrușciov, cu ajutorul Mareșalului Jukov, a câștigat sprijinul CC-ului în lupta cu ceea ce a fost numit grupul antipartinic. Șapte ani mai târziu, pe 14 octombrie 1964, tot Comitetul Central a fost cel care a pus capăt carierei politice a lui Hrușciov. Comitetul Central a luat o decizie, care a marcat un moment de referință, în martie 1985, când l-a ales pe reformistul Mihail Gorbaciov în funcția de Secretar General cu o majoritate de doar un vot față de candidatul conservator Victor Grișin. 

După încercarea eșuată de lovitură de stat din august 1991, Partidul Comunist și Comitetul Central al PCUS au fost dizolvate.

Vezi de asemenea: Organizarea Partidului Comunist al Uniunii Sovietice.

Comitete
Partidul Comunist al Uniunii Sovietice
Secretar general

Titlul de  secretar general (uneori prim-secretar) numește o funcție de conducere a unor diferite uniuni, partide sau asociații. 

Unele cazuri în care s-a folosit titlu acesta sunt: 

 Titlul oficial al conducătorului de facto al Uniunii Sovietice era acela de Secretar General al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice. Iosif Vissarionovici Stalin este primul care a avut acest titlu caruia i-a conferit o importanță majoră,(fața de importanța mai degraba administrativă care a avut-o la început). Pentru un timp, poziția de secretar general a mai fost cunoscută și sub numele de prim-secretar.  Vezi Lista liderilor Uniunii Sovietice pentru toți cei care au avut această funcție. 

 Titlul de  secretar general se referă uneori la funcția liderului unor organizații internaționale: Secretar General al Ligii Națiunilor sau Secretar General al Națiunilor Unite. 

 Titlul de  secretar general (sau prim-secretar) poate fi titlul folosit șefii partidelor sau grupurilor politice. Acest înțeles este de cele mai multe ori asociat cu organizațiile comuniste. În cazul Partidului Comunist Chinez, cea mai importantă poziție pe vremea lui  Mao Zedong era aceea de Președinte al Partidului. Ocupantul funcției de secretar general sau de președinte era ales de Biroul Politic. 

Secretar general poate fi și liderul unui sindicat, (în Anglia, de exemplu), sau al unor asociații, precum federațiile de agricultori/fermieri sau cooperative.

La Academia Română, secretar general este numit managerul instituției, membru al Prezidiului. Conform statutului Academiei, secretarul general conduce aparatul de lucru al Academiei și are responsabilitatea patrimoniului acesteia.
În cadrul unității administrativ-teritoriale/subdiviziuni administrativ-teritoriale există un secretar general salarizat din bugetul local, funcţionar public de conducere, cu studii superioare juridice, administrative sau politice, ce asigură respectarea principiului legalităţii în activitatea de emitere şi adoptare a actelor administrative, stabilitatea funcţionării aparatului de specialitate al primarului sau, după caz, al consiliului judeţean, continuitatea conducerii şi realizarea legăturilor funcţionale între compartimentele din cadrul acestora.

Birourile sau departamentele conduse de secretarii generali sunt deseori denumite Secretariate.

Note
Dan Nica

Dan Nica () este un politician român, membru al Partidul Social Democrat, de profesie inginer.

Activitate profesională 
În perioada 1985-1996 a lucrat pentru Direcția Județeană de Telecomunicații Galați, avansând aici de la inginer stagiar, fiind apoi șef de atelier de transmisiuni, șef de secție de echipamente și apoi, după 1991, director. În perioada 1993-1996 a fost profesor asociat, la Universitatea „Dunărea de Jos” din Galați, în cadrul catedrei de Telecomunicații și Transmisiuni Date.

Ministru  al Comunicațiilor și de Interne 
Deputat din partea PDSR și apoi PSD din 1996, în perioada 2000-2004 a fost  ministru al comunicațiilor și tehnologiei informației, în guvernul Adrian Năstase, iar din decembrie 2008 până în septembrie 2009 a fost vice-prim-ministru și ministru de interne în guvernul Boc începând cu 11 februarie 2009, dată la care a depus jurământul.

Demiterea de către prim-ministrul Boc, confirmată de Băsescu 
În data de 28 septembrie 2009, Dan Nica a fost demis din funcție de către premierul român Emil Boc. Acțiunea premierului Boc, făcută aparent în acord cu președinția, a declanșat o criză a coaliției de guvernământ din România.

După 3 zile, pe 1 octombrie 2009, președintele României Traian Băsescu, a semnat revocarea din funcție a lui Dan Nica, deși era de așteptat o reacție politică a partidului acestuia, PSD. Astfel, toți miniștrii PSD din guvernul Boc au demisionat, fiind solidari cu Nica.

Din nou ministru în 2012, în guvernul USL al lui Ponta
Din 7 mai 2012, este numit în funcția de Ministrul Comunicațiilor și Societății Informaționale, în guvernul Victor Ponta 1.

Europarlamentar
Din 2014 este deputat în Parlamentul European.

Acuzații de corupție 
Dan Nica, la momentul când era Ministru al Comunicațiilor și Tehnologiei Informației, ar fi comis infracțiunea de abuz în serviciu conform procurorilor Direcției Naționale Anticorupție la data de 23 noiembrie 2016. Având statutul de fost membru al Guvernului, Dan Nica a putut fi trimis în judecată în decembrie 2016, după aprobarea cererii de urmărire penală de către Președintele României. 

El este învinuit că ar fi participat activ la evitarea organizării de licitație publică, la achiziția unor licențe informatice, cu scopul de a favoriza o anumită societate comercială provocând o pagubă de ordinul milioanelor de dolari statului român.

Note

Legături externe 
 Pagina personală
 Cine ne sunt miniștri - Dan Nica - Vicepremier, 18 decembrie 2008, Amos News

Nașteri în 1960
Miniștri de interne ai României
Guvernul Ponta
Deputați români 1996-2000
Deputați români 2000-2004
Deputați români 2004-2008
Deputați români 2008-2012
Europarlamentari pentru România 2014-2019
Membri ai Partidului Social Democrat
Politicieni români în viață
Scriitori de știință
Cavaler al Ordinului Steaua României
Politicieni români din secolul al XXI-lea
Politicieni români din secolul al XX-lea
Deputați români 2012-2016
Miniștri români
Oameni din Panciu
Europarlamentari pentru România 2019-2024
Premiul Herder

Premiul Herder (în ) a fost un premiu cultural al Fundației Alfred Toepfer (Alfred Toepfer Stiftung F. V. S.). A fost decernat între 1963 și 2006.

Precursorul Premiului Herder a fost  (Johann-Gottfried-von-Herder-Preis), acordat începând cu anul 1935 de către Fundația Alfred Toepfer.

Premiul Herder a fost numit și instituit de către Fundația Alfred Toepfer în onoarea criticului, filozofului, poetului și teoreticianului german Johann Gottfried Herder, cunoscut, mai ales, prin influența remarcabilă pe care a avut-o asupra romantismului german și asupra unor remarcabili gânditori și scriitori germani de acum 200-225 de ani, contemporan și prieten de litere cu Johann Wolfgang von Goethe.

Începând cu anul 1963, la Universitatea din Viena (Austria), Fundația Alfred Toepfer, cu sediul în Hamburg (Germania de Vest), a donat și conferit acest premiu cultural orientat unor personalități marcante ale culturilor est și sud-est europene, care au adus contribuții semnificative atât culturii proprii, cât și culturii Europei.

O listă completă a laureaților premiului Herder spune mult despre felul în care vestul democratic al Europei a atras atenția (înainte de 1990) asupra unor personalități culturale marcante aflate în spatele „cortinei de fier” și, implicit, asupra culturilor din care proveneau aceștia.

Din 2007, a fuzionat cu un alt premiu al Fundației Alfred Toepfer: .

Români laureați ai premiului Herder
De-a lungul celor 43 de ani scurși între prima și ultima sa oferire, anumitor personalități marcante ale culturii române li s-a conferit premiul Herder. Printre aceștia au fost (în ordine cronologică):

 1965 – poetul Tudor Arghezi 
 1967 – etnologul Mihai Pop și poetul Alexandru A. Philippide
 1970 – poetul și traducătorul Zoltán Franyó
 1971 – scriitorul Zaharia Stancu
 1972 – istoricul de artă Virgil Vătășianu
 1974 – muzicologul și compozitorul Zeno Vancea
 1975 – poetul Nichita Stănescu
 1978 – scriitorul Eugen Barbu
 1982 – poeta Ana Blandiana
 1984 – sculptorul Constantin Lucaci
 1985 – criticul literar Adrian Marino
 1986 – muzicologul și compozitorul Anatol Vieru
 1987 – folcloristul și istoricul literar Gheorghe Vrabie
 1988 – criticul și istoricul literar Zoe Dumitrescu Bușulenga; 
 1990 – criticul literar Liviu Călin
 1991 – scriitorul Marin Sorescu
 1993 – istoricul de artă Răzvan Theodorescu
 1998 – germanistul Andrei Corbea Hoișie
 1999 – poetul Mircea Dinescu
 2003 – arhitecta Ana Maria Zahariade
 2005 – filozoful Andrei Marga

Note

Vezi și  
 Listă de laureați ai premiului Herder

Legături externe  
  Fundația Alfred Toepfer

 
Herder
Limba võro

Limba võro (võro kiil) este o limbă fino-ugrică similară cu limba estonă și vorbită ca limbă regională în sudul Estoniei. Võro are în jur de 70.000 de vorbitori, cele mai mare concentrații fiind găsite în comunele din sud-estul Estoniei, în județele Võru și Põlva: Karula, Harglõ, Urvastõ, Rõugõ, Kanepi, Põlva, Räpinä și Vahtsõliina. Vorbitori de võro se pot găsi și în Talin, Tartu și alte orașe principale a Estoniei.

Fonologie și gramatică 
Limba võro este o limbă aglutinantă, înrudită cu finlandeza și estona. Cu toate acestea, spre deosebire de estonă, limba võro are armonie vocalică. Tipologia lingvistică a limbii võro este subiect-verb-obiect (SVO).

Voõro
Etoumbi

Etoumbi este un oraș în provincia Cuvette-Ouest, în nord-vestul Republicii Congoleze. Majoritatea locuitorilor trăiesc din vânătoare.

Etoumbi a fost locul unde au fost patru cazuri recente a virsului Ebola. Se crede că aceste cazuri au fost cauzate de localnici mâncând carnea unor animale moarte din pădurea lângă oraș. În 2003, 120 de persoane au murit din cauza bolii Ebola. În mai 2005 au mai fost raportate niște cazuri, fapt care a determinat autoritățiile congoleze să pună orașul sub carantină.

Orașe din Republica Congo
ALSA

ALSA (un acronim pentru Advanced Linux Sound Architecture) este un modul al nucleului Linux care inlocuiește mai multe drivere de kernel cu un singur driver care gestionează diversele plăci de sunet in mod intern. Câteva din obiectivele proiectului ALSA au fost suportarea automatică a configurațiilor hardware și suportarea grațioasă a dispozitivelor audio multiple pe același sistem, obiective care au fost in majoritate atinse.

Condus de Jaroslav Kysela, proiectul a pornit pe baza unui driver Linux pentru placa audio Gravis Ultrasound în anul 1998, și a fost dezvoltat separat de nucleul Linux p\n[ c\nd a fost introdus în seria de dezvoltare 2.5 în anul 2002(2.5.4-2.5.5)1. În versiunea 2.6 a devenit comun, înlocuind OSS. ALSA oferă compatibilitate backward 100% OSS-ului, adăugând și streamuri multiplex automate, posibilitatea de a avea simultan mai multe streamuri audio făra a folosi un server de sunet ca ESD (GNOME) sau aRts (KDE). ALSA are nevoie de propriile drivere de sunet pentru plăcile audio, cele OSS devenind redundante.

Pe subiect 
LADSPA și DSSI

Legături externe 
http://www.alsa-project.org/
http://alsa.opensrc.org/ (un mare Wiki ALSA)
Alsa și Debian .
Free Linux software
Free audio software
Marica

Marica (în mitologia romană) a fost o nimfă, soția zeului Faunus și mama eroului Latinus.

Bibliografie 
Victor Kernbach, Dicționar de mitologie generală, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
Anca Balaci, Mic dicționar de mitologie greacă si romană, Editura Mondero, București, 1992, ISBN 973-9004-09-2 
George Lăzărescu, Dicționar de mitologie, Casa Editorială Odeon, București, 1992, ISBN 973-9008-28-3

Vezi și 
Mitologie romană
Listă de zei
Listă de zei romani
Listă de zei (pe zone geografice)

Legături externe 
Dicționar mitologic 

Mitologia romană
Gunnar Nordahl

Gunnar Nordahl () a fost un fotbalist suedez care a jucat în principal pentru AC Milan.

Nordahl și-a început cariera de fotbalist la Degerfors în Suedia înainte de a se transfera la IFK Norrköping. A câștigat campionatul suedez de patru ori cu Norkkoping și a înscris șapte goluri într-un singur meci.

Nordahl a fost selecționat pentru prima oară în naționala de fotbal a Suediei în 1945. În 1948, a ajutat Suedia să câștige turneul de fotbal de la Olimpiada de Vară, fiind golgheterul turneului.

În Suedia, Nordahl a înscris 149 de goluri în 172 de meciuri înainte de a fi transferat la AC Milan. A sosit la Milan pe 22 ianuarie 1949. Mai târziu, i s-au alăturat doi co-naționali, Gunnar Gren și Nils Liedholm cu care a format celebrul trio Gre(n)-No(rdahl)-Li(edholm).

Transferul lui Nordahl la AC Milan a coincis cu retragerea sa de la echipa națională datorită regulilor stricte a federației suedeze din acea perioadă conform cărora jucătorii profesioniști nu aveau voie să joace în echipa națională. În total, a înscris 44 de goluri în 30 de meciuri pentru Suedia, o medie de aproape 1.5 goluri pe meci. În cele opt sezoane petrecute cu AC Milan a terminat ca golgheter al Seriei A de cinci ori. După AC Milan, Nordahl a jucat două sezoane pentru Roma.

Nordahl este golgheterul din toate timpurile al lui AC Milan, cu 210 goluri. Rămâne încă pe locul doi în topul marcatorilor din toate timpurile în Serie A, după Silvio Piola.

Trofee 
 2 x Serie A
 4 x Campionatul Suediei
 1 x Cupa Suediei
 2 x Cupa Latină
 1 x Medalia de Aur la Olimpiadă
 1 x Golgheter la Olimpiadă
 5 x Golgheter în Serie A
 4 x Golgheter în Campionatul Suediei

Legături externe

 Gunnar Nordahl - Classic Player profile  - [FIFA.com]
 List of Swedish Players and Coaches in Italy since 1945 - RSSSF
 Detail of international appearances and goals - by Roberto Mamrud, RSSSF
 

Fotbaliști suedezi
Nașteri în 1921
Decese în 1995
Medaliați olimpici cu aur suedezi
Fotbaliști la Jocurile Olimpice de vară din 1948
Ciorăști, Vrancea

Ciorăști este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Vrancea, Muntenia, România. Se află în partea de sud-est a județului, în Câmpia Râmnicului. Stație de cale ferată.

Note 

Ciorăști, Ciorăști
Lema lui Zorn

Lema lui Zorn, numită și lema Kuratowski-Zorn, este o lemă în cadrul teoriei mulțimilor.

Enunț 

Dacă M este o mulțime nevidă pe care există o relație de ordine (parțială) cu proprietatea că pentru orice submulțime T total ordonată de ordinea de pe M există în M un element care o majorează, atunci M admite un element maximal.

Lema lui Zorn rezultă din axioma alegerii și este echivalentă cu aceasta (dacă în teoria mulțimilor nu se consideră axioma alegerii în schimb se consideră ca axiomă enunțul lemei lui Zorn, atunci se poate demonstra ca teoremă enunțul axiomei alegerii). O altă proprietate importantă echivalentă cu axioma alegerii și cu lema lui Zorn este teorema lui Zermelo de bună ordonare: pe orice mulțime se poate defini o relație de bună ordonare.

Consecințe 

Următoarele propoziții se demonstrează ușor aplicând lema lui Zorn:
orice două cardinale sunt comparabile
orice spațiu vectorial admite o bază algebrică

Exemple 

Ideea de demonstrație a faptului că orice spațiu vectorial X are cel puțin o bază algebrică este următoarea: Se consideră mulțimea  a mulțimilor A de vectori liniar independenți din X. Pe această mulțime se consideră ordinea dată de relația de incluziune între mulțimi. Pentru orice submulțime  de mulțimi incluse una în alta (,  sau ), reuniunea lor  este o mulțime de vectori liniar independenți și deci un majorant pentru . Ca urmare, se poate aplica lema lui Zorn și rezultă că există o mulțime maximală în . Această mulțime maximală este o bază a lui X.

În alte cazuri, construcția mulțimii parțial ordonate este mai complicată. Pentru a demonstra că orice două cardinale sunt comparabile, se ia mulțimea bijecțiilor definite pe o submulțime a uneia dintre mulțimi cu valori într-o submulțime a celeilalte. O funcție este considerată „mai mică” decât alta dacă este o restricție a ei (domeniul primei este inclus în domeniul celeilalte și cele două funcții coincid pe domeniul mai mic).

Zorn, Lema lui
Zorn, Lema lui
Netscape Navigator

Netscape Navigator a fost un browser web proprietar, unul din cele mai vechi browsere de navigare pe internet. A fost "nava amiral" a companiei Netscape Communications Corp și a fost browserul dominant în anii 1990, dar pâna în 2002 popularitatea acestuia a scăzut până aproape de zero. Aceasta s-a datorat în primul rând creșterii popularității browserului Microsoft Internet Explorer și parțial pentru că Netscape Corporation nu a mai inovat către sfârșitul anilor '90.

Falimentarea afacerii Netscape a fost motivul central al procesului antitrust impotriva Microsoft in care Curtea a hotarat ca livrarea produsului Internet Explorer impreuna cu sistemul de operare Windows a fost o practica comerciala ilegala si monopolistica. Decizia a venit prea tarziu pentru Netscape, Internet Explorer devenind intre timp browserul dominant pe sistemele de operare Windows.

Browserul web Netscape Navigator a fost urmat de Netscape Communicator. Codul sursa al Netscape Communicator a fost baza pentru dezvoltarea seriei de aplicatii Mozilla Application Suite care mai tarziu a fost redenumita SeaMonkey. Seria de aplicatii Mozilla dezvoltata de Netscape a servit, de asemenea, ca si baza pentru browserele Mozilla Firefox si Netscape versiunea 6 pana la 9.

AOL a oprit dezvoltarea Netscape Navigator pe 28 decembrie 2007, dar a continuat suportul pentru browser cu actualizari de securitate pana in 1 martie 2008. AOL permite descarcarea de versiuni arhiva a Netscape Navigator si mentine inca website-ul Netscape ca un portal internet.

Istoric

În 1994, Jim Clark, în colaborare cu Marc Andreessen au fondat Mosaic Communications (redenumită ulterior Netscape Communications). Andreessen lucrase în timpul facultății (a terminat University of Colorado) la un proiect software numit "Mosaic". Browserul Mosaic devenise cunoscut și în afara cercurilor stiințifice unde luase naștere, iar cei doi au prevăzut succesul viitor al browserelor web. După numai jumătate de an, mare parte a echipei de la NCSA care lucrase la Mosaic, lucra acum la continuarea Mosaic-ului, lansată sub numele de Netscape. Într-un timp foarte scurt, de la lansare (1995), Netscape ajunge să dețină mai mult de 80% din piață, mai ales datorită facilităților pe care le oferea. 

Actual foloseste motorul open source Mozilla asemeni browserului Firefox. In prezent browserul Netscape este proprietatea concernului american AOL Time Warner.

Începând cu luna martie 2008, compania AOL a sistat susținerea browserului, încetând lucrările la dezvoltarea sa, deoarece cota de piață a browserului a ajuns la numai 0,6 %. Compania AOL a sfătuit utilizatorii Netscape să folosescă browserul Mozilla Firefox, browser dezvoltat tot de unii din cei care au creat Netscape.

Vezi și 
 Browser
 Comparația browserelor web
 Listă de browsere web
 Netscape
 Mozilla

Referințe

Legături externe
 Netscape Browser 
 Notice for Netscape Navigator 2.02 for OS/2 and Netscape Communicator 4.04 for OS/2 Users
 The hidden features of Netscape Navigator 3.0 
 Netscape Browser Archive - Early Netscape , SillyDog701

Navigatoare web
Galatia

Galatia antică a fost o regiune din Asia Mică situată pe platoul Anatoliei pe teritoriul actual al Turciei. Numele provine de la triburile celtice venite din Galia în jurul anului 300 î.Hr.

Geografie 
Galatia era delimitată la nord de Bitinia și Paflagonia, la est de Pont și de Capadocia, la sud de Cilicia și Licaonia, și la vest de Frigia. Capitala sa era Ancyra (astăzi Ankara, capitala Turciei moderne).

Galatia celtă
Triburile celtice din Galatia au făcut parte dintr-un val de migrație al unor triburi celtice ce au invadat Imperiul Macedonean. Formarea statului celt este descrisă de Strabo. În 189 î.Hr. o expediție romană condusă de Gnaeus Manlius Vulso reușește să învingă triburile galatice, acestea intrând în zona de influență a Romei. În 64 î.Hr. organizarea statală a Galatiei este modificată, aceasta devenind un stat clientelar al Romei. În 25 î.Hr., sub domnia lui Augustus, Galatia este transformată în provincie.

Provincia romană

Provincia Galatia cuprindea Pisidia, Licaonia, Isauria, Frigia (galatică), Galatia centrală și Galatia de nord.

În Galatia de Nord populația majoritară era de origine celtică, care-și păstrase credința și obiceiurile, dar împrumutase destule elemente din cultul popoarelor cu care venise în contact (exemplu: cultul zeiței frigiene Cybela). În Galatia de Sud majoritară era populația grecească.

Galatenii sunt creștinați de apostolul Pavel în timpul celei de a doua călătorii misionare. Dar, datorită marilor tulburări care apar în cadrul acestei comunități și pentru a pune capăt acestora, apostolul Pavel scrie Epistola către galateni.

Note

Legături externe 
 http://www.galloturca.com/galatians.htm 
 http://www.wales.ac.uk/Resources/Documents/Research/TheCeltsInTheEast.pdf
 http://www.unrv.com/provinces/galatia.php

Vezi și 
 Limba galațiană
 

Regiuni istorice din Anatolia
Provincii romane
Provincii romane din Asia Mică
Foste țări din Orientul Mijlociu
Sfântul Nicolae (dezambiguizare)

Sfântul Nicolae se poate referi la:
Sfântul Nicolae, episcop de Myra (sec. al IV-lea), sărbătorit pe 6 decembrie
Sfântul Nicolae al Japoniei, episcop de Tokyo (sec. al XIX-lea), sărbătorit pe 16 februarie
Sânnicolau Mare, oraș în județul Timiș
Nicolae I, papă al Romei
Nicolae I, patriarh al Constantinopolului
Nicolae al IV-lea, patriarh al Constantinopolului
, călugăr
Nicolae din Mezov, martir
Lacrimi de fată (film)

Lacrimi de fată (în ) este un film din 1990 în regia lui John Waters avându-i printre protagoniști pe actorii Johnny Depp, Amy Locane sau Iggy Pop.
 
Este o comedie muzicală, semnată de un celebru regizor independent american, dar în același timp este și o poveste de dragoste pe muzică rock, o parodie a valorilor anilor `50 precum și un film scandalos a la Waters. În acest film se consemnează de asemenea și unul din primele roluri importante ale talentatului Johnny Depp.

Legături externe 
  
 

Filme muzicale
Filme americane
Filme din 1990
Ponta do Sol

Ponta do Sol este un oraș situat în sud-vestul insulei Madeira, Portugalia.

Populație: 8.125 locuitori (2001)
Suprafața: 185,5 km²/18.550 ha
Densitate: 43,8 locuitori/km²
Cod poștal: 91??
Coordonate: 32,61667 (32°40') N, 17,1 (17°6') W

Vezi și
Listă de orașe din Portugalia
Madeira

Orașe din Madeira
Orașe din Portugalia
Federație

Acest articol se referă la modul de organizare federal al unor state. Pentru alte înțelesuri, vezi: Federație (dezambiguizare).

O federație (din limba latină fœdus) este un stat compus dintr-un număr de state (mai mici) care au transferat o mare parte din suveranitatea lor unei entități supraordonate lor, numită "guvern central" sau și "guvern federal". 

Într-o federație, statutul de autoguvernare al statelor componente este stabilit prin constituția federală; el nu poate fi schimbat prin hotărârea unilaterală a guvernului central. 

Statele membre nu au drept de secesiune unilaterală, iar domenii precum politica externă țin strict de competențele federale. 

Federațiile pot fi și multietnice, sau pot acoperi și regiuni geografice foarte mari, deși nici una dintre aceste caracteristici de mai dinainte nu sunt condiții absolut necesare. Federațiile sunt constituite, de cele mai multe ori, pe acordul inițial al unui număr de state suverane. Cele mai cunoscute federații din zilele noastre sunt: Australia, Brazilia, Canada, Germania, India, Rusia și Statele Unite ale Americii. Forma de structură constituțională ce se întâlnește în cazul unei federații se numește "federalism".

State federale  contemporane

Note

Legături externe 
 
 „EU PROPUN FEDERALIZAREA ROMÂNIEI”
 Clip electoral pentru FEDERALIZAREA României, interzis de TVR
 Tokes vrea federalizarea României 
 Federalizarea României, capitala la Alba Iulia și unirea cu Basarabia
 Regionalizarea trebuie prevăzută în Constituție în 2013 

Federalism
Federație (dezambiguizare)

Federație se poate referi la:

Federație - un stat guvernat după sistemul federalist (o uniune de state autonome).
O organizație, precum ar fi organizațiile sindicale, companiile sau ONG-urile cu structuri asemănătoare cu cele ale federațiilor politice (o uniune de organizații autonome). Exemple: federație sportivă, federație sindicală, federație patronală. Două sau mai multe astfel de federații reunite formează o confederație. 
Printre eurosceptici, cuvântul se referă la caracterul supranațional al Uniunii Europene, fără să țină seama de faptul că UE funcționează pe principii federale (federalism european) sau prin consens.
Federația Australiană - un eveniment istoric specific;

Legături externe
Antonescu

Numele de familie Antonescu este destul de comun în România. Printre cei mai cunoscuți purtători ai acestui nume sunt:
 Andreea Antonescu, cântăreață română.
 Crin Antonescu, istoric și politician român.
 Ilie Antonescu, general român.
 Ion Antonescu, mareșal, prim-ministru și Conducător al statului român în Al Doilea Război Mondial (1940 - 1944), criminal de război. 
 Mihai Antonescu, criminal de război, viceprim-ministru și ministru de externe în Al Doilea Război Mondial. 
 Petre Antonescu (general) 
 Petre Antonescu, arhitect și sculptor.
 Victor Antonescu (regizor), regizor de film , animator , scenograf și scenarist român de filme de animație.
 Victor Antonescu, ministru de finanțe.

Vezi și 
 Listă de nume românești - litera A
 Antonești (dezambiguizare)
 Antonov (dezambiguizare)
 Anton
 Antonia
 Antonie
 Antoniu

Nume de familie românești
Ioan T. Morar

Ioan T. Morar () este un scriitor, jurnalist, diplomat și activist civic din România.

Biografie 
În 1981 a absolvit ca șef de promoție  facultatea de Filologie a Universității Timișoara, secția română-franceză. În perioada 1981-1986 a fost profesor de limba română la Liceul Industrial „Textila” din Lugoj. 
Din 1987 a devenit redactor al revistelor Viața studențească și Amfiteatru. După 1989 a lucrat la Cuvântul și Alianța Civică.
 
Între 1990 și 1991 a fost redactor șef la Varietăți, TVR, de unde a demisionat. Este membru fondator al Academiei Cațavencu. Din toamna anului 2004 este și senior editor la Cotidianul. A realizat mai multe emisiuni de televiziune, până în 1996 activând în grupul Divertis. Este realizator și prezentator al emisiunii „Lumea citește!” pe TVR 1. Este membru al Uniunii Scriitorilor din România.

În 2010 a fost numit în postul de consul general român la Marsilia, în Franța, funcție în care a rămas timp de un an.

În 2017 a fost "întronizat" paharnic la Chateauneuf du Pape.

Operă 
Îmblânzitorul de metafore (Facla, 1981)
Vară indiană (Albatros, 1984), premiul de debut al Uniunii Scriitorilor din România 
Fumul și spada (Cartea Românească, 1989) 
Șovăiala (Brumar, 2000), premiul pentru poezie al Uniunii Scriitorilor 
Nerușinarea (Brumar, 2003)
Lindenfeld (Polirom, 2005), proză
Cartea de la capătul lumii: Noua Caledonie - la un pas de Paradis (Polirom, 2007), memorialistică
Paloarea (Brumar, 2010), poezie
 Negru și Roșu (Polirom, 2013) . Tradusă în spaniolă, Negro y rojo, Ed. Xorki, Madrid, 2016. Trad. Joaquin Garrigos
 Sărbătoarea Corturilor (Polirom, 2016) 
Șapte ani în Provence (Polirom, 2018) Premiul Special al Uniunii Scriitorilor
Fake News in Epoca de Aur (Polirom, 2020) Premiul Scriitorul Lunii Iulie al Uniunii Scriitorilor

Volume colective 
  Cartea cu bunici, coord. de Marius Chivu, Ed. Humanitas, 2007
 Scriitori la poliție, coord. de Robert Șerban, Editura Polirom, 2016

Note

Legături externe
Blogul lui Ioan T. Morar
Articole de Ioan T. Morar 
Marius Mihet Antidot pentru înfrângeri , în „România literară”, nr. 42/2013 
„ Apocalipse autoprovocate ” de Marius Mihet, în „Suplimentul de cultură”, nr. 537/2016 
 "Sunt un om norocos.. Imi adun oboseala in mod placut", Formula AS - anul 2000, numărul 417

Poeți români contemporani
Nașteri în 1956
Jurnaliști români în viață
Scriitori români în viață
Diplomați români
Nașteri pe 13 aprilie
Membri ai Uniunii Scriitorilor din România
Oameni din județul Arad
Partidul Constituțional Democratic

Partidul Constituțional Democratic a fost un partid politic rusesc de orientare liberală din vremea Revoluției Ruse. A fost fondat de Pavel Miliukov în 1905.
Prințul Gheorghi Lvov și Vladimir Dmitrievici Nabokov s-au numărat printre membrii de frunte ai partidului. 

Membrii partidului erau numiți Cadeți, de la inițialele K-D ale numelui partidului în limba rusă (Конституционно-демократическая партия). Acest nume nu trebuie confundat cu cel al studenților militari, cadeții, din școlile militare care existau la acea vreme în Imperiul Rus. 

Cadeții credeau în schimbările produse pe cale parlamentară. Ei erau în favoarea unui guvern care emana de la parlamentul ales pe cale democratică. Acest tip de guvernare l-ar fi avut în frunte pe țar, (care ar fi fost un monarh constituțional, având un rol de protocol) și parlamentul, care ar fi fost răspunzător pentru elaborarea unei constituții democratice. Cadeții sprijineau proprietatea privată asupra pământului, agricultura privată și industrializarea. 

La început, Cadeții au sprijinit războiul împotriva Puterilor Centrale dar, în anul 1915, și-au schimbat opțiunile. După Revoluția din Februarie, Cadeții au obținut cinci locuri în Guvernul Provizoriu. Guvernul nu dorea însă să discute despre pace și primul-ministru Gheorghi Lvov a fost forțat să demisioneze în iulie 1917. 

După Revoluția din Octombrie, Cadeții s-au opus viguros bolșevicilor, partidul lor fiind interzis în 1918. Mulți dintre ei s-a alăturat Albilor sau au sprijinit Armata Albă.

Vezi și 
 Liberalism
 Contribuții la teoria liberală
 Liberalismul în lume
 Lista partidelor liberale
 Liberalismul în Rusia

Constituțional Democratic, Partidul
Constituțional Democratic, Partidul
Russia
Vasile Grecu

Vasile Grecu (n. 31 iulie 1885, Mitocu Dragomirnei, Ducatul Bucovinei, Austro-Ungaria – d. 27 mai 1972, București) a fost un filolog și bizantinolog român.

Biografie
A urmat studiile secundare la Cernăuți, iar cele superioare, de filologie clasică, la Viena (1905-1907) și Cernăuți (1907-1909). Își ia doctoratul, în 1919, cu teza Fauna și flora în sistemul filosofic al lui Platon. A devenit profesor la Catedra de Studii Sud-Est Europene a Universității din Cernăuți. În 1938 a fost chemat la Universitatea din București, ca succesor al lui Demostene Russo la Catedra de Bizantinologie. El va deveni și colaborator al sectorului de istorie a dreptului de la Institutul de Istorie al Academiei Române, membru corespondent al acesteia din 1936, redactor al publicației Codrul Cosminului, iar spre sfârșitul vieții sale a fost ales vicepreședinte de onoare al Asociației Internaționale de Studii Bizantine (1971).

Aprecieri postume
În semn de omagiu la adresa personalității sale, o stradă din orașul Suceava poartă numele „Acad. Vasile Grecu”.

Opera
 A scris studii privitoare la istoria și literatura Bizanțului, la influența exercitată de cultura bizantină asupra celei române.
 A editat Cărți de pictură bisericească bizantină (1936), Omiliile patriarhului Ian XIV Calecas (1334-1347), Din domnia lui Mahomed al II-lea (1451-1467).
 A întocmit edițiile critice ale operelor unor cronicari bizantini (Doukas, Critobal din Imbros, Georgios Sphrantez, Constantin Porfirogenetul).
 A publicat o ediție a versiunii grecești a Vieții lui Nifon și a Învățăturilor lui Neagoe, domnul Țării Românești, însoțită de o traducere în limba română (1942).
 A realizat ediții critice ale vechilor legiuiri românești: Legiuirea Caragea, 1818 (1956); Pravilniceasca condică, 1780 (1957); Codul Calimachi, 1817 (1958).
 A tipărit Cartea de învățătură a diaconului Coresi din 1581.

Afilieri
 Membru corespondent al Academiei Române (din 1936)
 Președinte al Societății de Studii Bizantine (din 1963)
 Vicepreședinte de onoare al Asociației Internaționale de Studii Bizantine (din 1971)

Note

Legături externe
 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – G

Nașteri în 1885
Decese în 1972
Români bucovineni
Lingviști români
Filologi români
Medieviști români
Bizantiniști români
Membri corespondenți ai Academiei Române
Glodeni, Mureș

Glodeni, mai demult Șarpotoc, Șarpatoc (în , în  în trad. "Pârâul noroios") este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Mureș, Transilvania, România. Satul Glodeni este înconjurat de păduri; aici se găsesc mai multe lacuri naturale și două lacuri artificiale de pescuit.

Istoric

Satul Glodeni este atestat documentar în anul 1263.

Localizare

Satul este situat pe malul râului Mureș, la 14 km de municipiul Târgu-Mureș, la 18 km de municipiul Reghin, pe drumul național DN15, fiind traversat de pârâul Șar.

Populație
Locuitorii satului sunt de religie reformată, ortodoxă, catolică, atât de rit latin, cât și de rit oriental și neoprotestantă.

Obiective turistice
 Conacul Teleki
 Casa de Cultură (în trecut grajd al conacului Teleki).
 "Parcul cu statuiete"

Vezi și
Lista monumentelor istorice din județul Mureș
Biserica de lemn din Glodeni, Mureș
 Conacul Teleki din Glodeni

Galerie de imagini

Note

Legături externe

 Informații despre castelul din localitate
 Dicționar de localități din Transilvania 
  Culegerile de muzică populară din Glodeni, Zenetudományi Intézet Hangarchívum, Hungaricana

Glodeni, Glodeni
Glodeni, Glodeni
Gheorghi Evghenievici Lvov

Cneazul (Prințul) Gheorghi Evgenievici Lvov (în ) (2 noiembrie 1861 – 7 martie 1925) a fost un om de stat rus și cel dintâi prim-ministru al Rusiei post-imperiale din 23 martie până la 21 iulie 1917.

Prințul Lvov a obținut o diplomă în științe juridice la absolvirea Universității din Moscova după care a lucrat în admninistrația de stat până în 1893. În 1905 a devenit membru al Partidului Constituțional Democratic (de orientare liberală) și un an mai târziu a câștigat alegerile pentru prima Dumă. A devenit președintele al Uniunii Zemstvelor din Toată Rusia în 1914.

După Revoluția din Februarie, Lvov a devenit primul șef al Guvernului Provizoriu, dar a demisonat după scurt timp datorită anarhiei crescânde din țară. După ce bolșevicii au cucerit puterea, a fost arestat, dar a reușit să scape și să fugă la Paris, unde și-a petrecut restul vieții.

Note

Prim-miniștri ai Rusiei
Parlamentari ruși
Politicieni ai Imperiului Rus
Oameni ai Revoluției Ruse
Nașteri în 1861
Decese în 1925
Girusul precentral

Girusul precentral este sediul cortexului motor primar (aria 4 Brodmann).

Anatomie 
Girusul precentral (Gyrus precentralis) e situat în regiunea posterioară a lobului frontal, mai precis în fața (anterior de) șanțului central (Sulcus centralis cerebri), care îl separă de girusul postcentral. Limita anterioară a girusului precentral este reprezentată de șanțul precentral, iar cea inferioară de către fisura laterală (fisura/scizura lui Silvius). Partea sa medială este în contiguitate cu lobulul paracentral. 

Stratul piramidal intern al girusului precentral conține neuroni piramidali giganți (70-100 microni în diametru) - celulele lui Betz, care eprezintă neuronul motor central (în engleză: upper motor neuron). Prelungirile axonale ale acestor neuroni giganți descind în substanța albă cerebrală și converg la nivelul capsulei interne (ramul posterior), după care își continuă traiectoria descendentă. O parte a acestora se încrucișeză în trunchiul cerebral, realizând în final sinapse cu neuronii motori periferici (în engleză: lower motor neuron) situați în nucleii motori ai nervilor cranieni. Cea mai mare parte a axonilor motori își continuă traiectoria descendentă prin trunchiul cerebral formând tractul corticospinal (calea piramidală, calea motorie),se încrucișează în bulbul rahidian și descind prin cordoanale medulare anterioarei până la nivelul cornului anterior al măduvei spinării unde realizează sinapse (cel mai adesea prin intermediul unor interneuroni) cu neuronii motori periferici medulari (în engleză: lower motor neuron). O mică parte a fibrelor motorii se încrucișează la nivelul măduvei spinării, apoi realizează sinapse cu neuronii motori periferici. 

Diferitele părți ale corpului (membre, trunchi, față) sunt reprezentate la nivelul girusul precentral într-o manieră somatotopică (conceptualizată prin homunculusul motor). 

 aria motorie a membrului inferior este situată cel mai medial (aproape de linia mediană)
 aria feței și capului este situată del mai lateral
 aria membrului superior (inclusiv a mâinii) - cea mai bine reprezentată - este situată între aria membrului inferior și cea a feței.

Ramuri ale arterei cerebrale medii furnizează cea mai mare parte a vascularizației arteriale a girusului precentral. Zona medială își primește vascularizția arterială prin intermediul unor ramuri ale arterei cerebrale anterioare, aspect cu importanță clinică în manifestările asociate întreruperii fluxului prin una dintre aceste artere (exemplu: într-un accident vascular cerebral ischemic în teritoriul arterei cerebrale medii deficitul la nivelul membrului inferior corespondent este mai puțin semnificativ sau absent)

Leziuni ale girusului precentral au ca rezultat paralizii ale feței, trunchiului sau ale membrelor de partea opusă a corpului (pareză facială, monopareză a membrului superior sau inferior, hemipareză).

Legături externe 

Neuroanatomie
Sistemul nervos
Neuroștiințe
Jurnalism participativ

Jurnalismul cetățenesc numit și jurnalism participativ sau Știri deschise este un act de participare activă a cetățenilor la colectarea și analizarea știrilor și informațiilor. Jurnalismul cetățenesc nu trebuie confundat cu jurnalismul civic care este practicat de jurnaliști profesioniști. 

Jurnalism
În absența stăpânilor

În absența stăpânilor este un roman scris de Nicolae Breban și publicat în 1966 la Editura pentru Literatură, 395 pagini.

Vezi și
Nicolae Breban

Romane românești
Romane din 1966
National Security Agency

Agenția de Securitate Națională (în engleză: National Security Agency) este o agenție guvernamentală a Departamentul Apărării al Statelor Unite ale Americii, fondată de președintele Harry Truman la ora 12.01 în noaptea de 4 noiembrie 1952.

Statutul său inițial prevedea un scop foarte concis: să protejeze comunicațiile guvernamentale americane și să intercepteze comunicațiile puterilor străine.  NSA se bazează pe o varietate de măsuri pentru a-și îndeplini misiunea, dintre care majoritatea sunt clandestine.

Actualmente, directorul N.S.A este Keith Bill Alexander. În prezent este cel mai puternic și dotat serviciu american de spionaj extern. Are competența supravegherii, descifrării și prelucrării comunicațiilor electronice internaționale. Funcționează conform jurisdicției Ministerului Apărării al SUA.

Istoric

Formarea
Originile Agenției Naționale de Securitate pot fi urmărite din 28 aprilie 1917, la trei săptămâni după ce Congresul Statelor Unite a declarat război Germaniei în primul război mondial. A fost creată o unitate de codificare și de decriptare a cifrei de cod ca secțiunea de cablu și telegraf, care a fost, de asemenea, cunoscută sub denumirea de Biroul de cifre. A avut sediul la Washington, D.C. și a făcut parte din efortul de război sub conducerea executivă fără autorizarea directă a Congresului. În cursul războiului a fost mutat de mai multe ori în schema organizatorică a armatei. Pe 5 iulie 1917, Herbert O. Yardley a fost repartizat la conducerea unității. În acel moment, unitatea era formată din Yardley și doi funcționari civili.

Legături externe 
 Pagina oficială a NSA
 NSA built “Google-like” interface to scan 850+ billion metadata records, 25 august 2014, Cyrus Farivar, Ars Technica

Note

Agenții de spionaj
Servicii secrete
DDR

DDR, este un acronim de trei litere ce se poate referi la:

 Republica Democrată Germană, (Deutsche Demokratische Republik) numele oficial al Germaniei de Est între 1949 – 1990
 Dezarmare, Demobilizare și Reintegrare, o strategie de pacificare

În tehnologie:
Double data rate, un mod de transfer pentru informații pe magistrala unui calculator, având mai multe variante:
DDR SDRAM
DDR2 SDRAM
DDR3 SDRAM
DDR4 SDRAM
DDR5 SDRAM

Altele:
Dance Dance Revolution, o serie de jocuri video lansate de Konami
Aristocrație

Cuvântul grec antic aristocrație definește un regim politic în care "conduc cei mai buni". Aceasta este prima definiție dată de cele mai multe dicționare. Termenul este deseori confundat cu plutocrație, (sistem în care"conduceau cei bogați"), oligarhie, (sistem în care"conduceau cei puțini") și monarhie, (sistem în care"conducea doar unul"). Termenul este deseori folosit pentru a face referire la sistemul istoric al conducerii de către nobili, care ar fi mai corect numit plutocrație. Termenii înrudiți nobilime și clasa de sus au și alte înțelesuri, dar diferențele dintre ele sunt în general ignorate. 

Prin aristocrație era definit un grup social mai mult sau mai puțin sinonim cu nobilimea. În Anglia și alte țări europene în care monarhia este încă recunoscută, un aristocrat este descendentul uneia dintre cele aproximativ 7.000 de familii mari proprietare de pământuri, care, de cele mai multe ori, sunt încă deținătorii unor mari averi, deși nu este întotdeauna așa. Aristocrația se autodefinește ca  înalta societate, (ca în 'căsătorie în înalta societate'). În epoca feudală, numai oamenii din sfera aristocrației erau considerați membri cu drepturi depline ai națiunii, celelalte persoane fiind simple proprietăți sau vasali. Aristocrația este tot ce a mai rămas din sistemul de guvernare feudal al Curților nobiliare din Europa. 

Aristocratul este unul dintre membrii aristocrației. "Aristocrat" este un cuvânt care poate fi folosit în sens peiorativ, indicând o persoană care a ajuns la un anumit statut mai degrabă prin naștere decât prin munca și meritele proprii, un astfel de statut nemeritat fiind considerat un afront de către ceilalți membri ai societății.

Vezi și 
 Clasa socială superioară ("upper class")
Birocrație - 
Democrație -
Meritocrație - 
Monarhie -
Ohlocrație -
Oligarhie -  
Plutocrație - 
Politeia - 
Tehnocrație -  
Teocrație -
Tiranie - 
Xenocrație

Clasa de sus
Mica nobilime funciară
Nobilime

Legături externe 
BBC series on recent history of European aristocracy
 Renașterea aristocrației românești, 23 mai 2004, Evenimentul zilei
Prim-ministrul Rusiei

Prim-ministrul Rusiei este șeful guvernului Federației Ruse.

Pe timpul Imperiului rus, prim-ministrul era numit de țar.

În epoca sovietică, șeful guvernului era președintele Sovietului Comisarilor Poporului (până în 1946) și președintele Consiliului de Miniștri (după 1946).

În zilele noastre, prim-ministrul este numit de președintele Rusiei și este al doilea om în stat, fiind cel care exercită funcția de șef al statului în cazul decesului sau demisiei președintelui.

Prim miniștri ai Rusiei, 1905-1917

Președinți ai Guvernului Provizoriu, 1917

Președinții Sovietului Comisarilor Poporului, 1917-1946
Vezi: Premier al Uniunii Sovietice

Președinții al Consiliului de miniștri al URSS, 1946-1991
Vezi: Premier al Uniunii Sovietice

Prim miniștri ai URSS, 1991
Vezi: Premier al Uniunii Sovietice

Prim miniștri ai RSFSR, 1990 – 1991

Prim miniștri ai Federației Ruse, 1991 – prezent 

 
Conducători ai Rusiei
Politica Rusiei
Sistemul politic al Rusiei
Bjarne Stroustrup

Bjarne Stroustrup () este creatorul limbajului de programare C++, cel care a scris primele sale definiții, a realizat prima implementare și a fost responsabil pentru procesarea propunerilor de extindere a limbajului C++ în cadrul comitetului de standardizare.

Stroustrup a scris de asemenea ceea ce mulți consideră ca fiind textul introductiv al limbajului C++, Limbajul de programare C++ (eng. The C++ Programming Language ), care este acum la cea de-a treia ediție . Textul a fost revizuit de două ori pentru a reflecta evoluția limbajului și a muncii depuse de comitetul de standardizare C++.

Vezi și 

 Programatori celebri

Legături externe 

  Pagina personală a lui Bjarne Stroustrup

Nașteri în 1950
Danezi în viață
Programatori danezi