alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Nevada Test Site

Nevada Test Site (NTS, Nevadská testovací střelnice) je americké vojenské území. Nachází se asi 150 km severozápadně od Las Vegas, má rozlohu přibližně 3 500 km² a slouží nebo v minulosti sloužilo jako testovací místo pro potřeby armády USA. V sousedství leží vojenská základna Nellis Air Force Range, nyní nazývaná Nevada Test and Training Range (NTTR). V této části státu Nevada se nachází také Oblast 51 (Area 51), kde v minulosti údajně byly pozorovány objekty UFO, což se ale neprokázalo (Oblast 51 je podle různých zdrojů součástí NTS nebo NTTR).

Celkem bylo v NTS provedeno v letech 1951 – 1958 100 atmosférických testů a v letech 1961 – 1992 828 podzemních testů jaderných zbraní. Jedním z důsledků podzemního výbuchu je např. kráter Sedan. V důsledku toho je toto místo někdy označováno za "nejozářenější a nejrozbombardovanější místo na světě".

V NTS se dále mimo jiné nacházejí sklady jaderného odpadu, letecké základny a testovací místa pro nejaderné zbraně.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Nevada
NTS

NTS je zkratka s více významy:

 Nevada Test Site (Nevadská testovací střelnice) – americké vojenské území
 The National Trust for Scotland – skotská charitativní organizace
Pařížská smlouva (1951)

Pařížská smlouva byla zakládající smlouvou Evropského společenství uhlí a oceli (ESUO). Smlouva byla podepsána 18. dubna 1951 šesti státy (Francií, Spolkovou republikou Německo, Itálií, Belgií, Nizozemím a Lucemburskem) a vstoupila v platnost 23. července 1952. Její platnost vypršela po 50 letech, tedy 23. července 2002 a celá agenda ESUO byla následně na základě Smlouvy z Nice převedena na Evropské společenství.

Smlouva navazuje na sbližování Francie a Německa po druhé světové válce. Vychází z myšlenky francouzského ekonoma Jeana Monneta na zabránění vzniku nového válečného konfliktu v Evropě získáním kolektivní kontroly nad produkcí uhlí a oceli, strategických surovin pro vedení války. Konkrétní postup byl formulován v Schumanově plánu, deklaraci francouzského ministra zahraničí Roberta Schumana vydané den po pátém výročí konce války v Evropě, dne 9. května 1950. K deklaraci se připojil německý kancléř Konrad Adenauer a poté další země – Itálie a státy Beneluxu. 

Těchto šest zakládajících států, signatářů pařížské smlouvy, rozšířilo hospodářskou spolupráci o další oblasti podepsáním dvou římských smluv roku 1957. Tři politicko-hospodářské aliance vzniklé podepsáním smluv roku 1951 a 1957 a (později) zvané Evropská společenství se staly základem Evropské unie.

Externí odkazy 
 Pařížská smlouva na stránkách Evropského parlamentu

Smlouvy Evropské unie
Vzniklo 1951
Evropské společenství pro atomovou energii

Evropské společenství pro atomovou energii (zkráceně Euratom nebo ESAE) je od roku 1958 mezinárodní organizace pro podporu jaderného výzkumu a bezpečnosti v Evropě. Součástí společenství jsou členské státy EU a jeho činnost je s Evropskou unií provázána, ale právně se jedná o samostatnou organizaci, která nespadá do pravomoci Evropského parlamentu.

Euratom byl založen 25. března 1957 v Římě na základě Římských smluv (vstoupily v platnost 1. ledna 1958). Zakládajícími zeměmi byly Francie, Západní Německo, Itálie, Belgie, Lucembursko a Nizozemsko. Hlavním úkolem Euratomu je: „přispět ke zvýšení životní úrovně v členských státech a k rozvoji vztahů s ostatními zeměmi vytvořením podmínek nezbytných pro rychlé vybudování a růst jaderného průmyslu“. Dalšími úkoly jsou například:

 investice do jaderného průmyslu
 spolupráce ve výzkumu a vývoji
 ochrana zdraví
 společný jaderný trh
 spolupráce při nakládání s jaderným palivem
 společný postup vůči třetím zemím

Historie 
Vznik Euratomu byl iniciován Jeanem Monnetem, jenž po zkušenostech s odmítáním evropské integrace plánoval postupnou integraci jednotlivých sektorů po vzoru Evropského společenství uhlí a oceli. Zaměření na atomovou energii odráželo poválečný optimismus ohledně využití jádra a nákladnost rozvoje v této oblasti, převyšující možnosti jednotlivých států.

Zpočátku měl Euratom samostatné instituce, stejného charakteru jako ESUO a EHS: Komisi, výkonný orgán nezávislý na vládách, a Radu, řídicí orgán složený ze zástupců hájích zájmy jednotlivých členských zemí. V roce 1967 byly sloučeny Slučovací smlouvou do institucí jednotných pro všechna Evropská společenství.

Předsedy Komise Euratomu byli Louis Armand (Francie, leden až září 1958), Enrico Medi (Itálie, úřadující předseda, září 1958 až únor 1959), Etienne Hirsch (Francie, únor 1959 až leden 1962) a Pierre Chatenet (Francie, leden 1962 až červenec 1967).

Postupem času se hlavní náplní Euratomu stala podpora výzkumu.

Odkazy

Externí odkazy

Reference 

Evropská unie
Instituce v jaderné energetice
Organizace založené roku 1957
Organizace v Bruselu
Události v Římě
Perseidy

Perseidy jsou kometární meteorický roj, který vznikl z komety 109P/Swift-Tuttle. Perseidy mají svůj radiant v souhvězdí Persea. Roj je činný od 17. července do 24. srpna, přičemž maximum roje přichází mezi 11. a 13. srpnem. V letech 1991–1993 bylo při posledním průchodu komety periheliem (doba oběhu je přes 133 let) možno pozorovat přes 300 meteorů za hodinu. Nyní je v maximu možné pozorovat až 110 meteorů za hodinu.

Lidově jsou nazývány „Slzy svatého Vavřince“ podle světce, který má svátek 10. srpna (toho dne byl roku 258 umučen).

Historie 
Nejstarší informace o tomto roji pocházejí z roku 36 z Číny. Další zprávy pocházejí z Japonska a Koreje. První známé pozorování v Evropě pochází z roku 811. Roku 1762 objevil nizozemský přírodovědec Pieter van Musschenbroek, že zvýšená srpnová meteorická aktivita je každoročně se opakující událostí. V roce 1835 uveřejnil belgický astronom Adolphe Quetelet zprávu o roji „vylétajícím“ ze souhvězdí Persea. Na shodu drah Perseid a komety 109P/Swift–Tuttle (Swift-Tuttle 1862 III) upozornil v roce 1861 jako první italský astronom Giovanni Schiaparelli.

Reference

Externí odkazy 
 
 

Souhvězdí Persea
Meteorické roje
Červenec
Srpen
Delfínovití

Delfínovití (Delphinidae) jsou čeleď řádu kytovců, třídy savců. Jsou příbuzní s narvalovitými a sviňuchovitými.

Popis 
Většina druhů této čeledi se vyskytuje na otevřeném moři, na rozdíl od delfínovcovitých. I když několik druhů, například orcela tuponosá, se zdržuje u pobřeží či v říčních tocích. Typickým znakem je relativně velký mozek a vysoká inteligence těchto kytovců.

Jednotlivé druhy měří od 1,2 metru do 7 metrů a mají hmotnost od 40 kg do 4500 kg. Většina druhů však váží 50 až 200 kg. Vyskytují se celosvětově, nejčastěji v mělkých mořích. Všechny druhy se řadí mezi masožravce. Delfíni plavou rychlostí asi 26 km/h, ale byla už naměřena i rychlost 64 km/h.

Taxonomie 
 Čeleď: delfínovití (Delphinidae)
 Rod: Steno
 delfín drsnozubý (Steno bradanensis)
 Rod: Sousa
 delfín kamerunský (Sousa teuszii)
 delfín indočínský (Sousa chinensis)
 Rod: Sotalia
 delfín brazilský (Sotalia fluviatilis)
 delfín guyanský (Sotalia guianensis)
 Rod: Lagenodelphis
 plískavice saravacká (Lagenodelphis hosei)
 Rod: Lagenorhynchus
 plískavice běloboká (Lagenorhynchus acutus)
 plískavice bělonosá (Lagenorhynchus albirostris)
 plískavice falklandská (Lagenorhynchus thicolea)
 plískavice plochočelá (Lagenorhynchus obliquidens)
 plískavice tmavá (Lagenorhynchus obscurus)
 plískavice pestrá (Lagenorhynchus cruciger)
 plískavice jižní (Lagenorhynchus australis)
 Rod: Stenella
 delfín pruhovaný (Stenella coeruleoalba)
 delfín pobřežní (Stenella attenuata)
 delfín Grayův (Stenella clymene)
 delfín dlouholebý (Stenella longirostris)
 delfín kapverdský (Stenella frontalis)
 Rod: Delphinus
 delfín obecný (Delphinus delphis)
 Rod: Tursiops
 delfín skákavý (Tursiops truncatus)
 Rod: Lissodelphis
 delfínec velrybovitý (Lissodelphis borealis)
 delfínec Peronův (Lissodelphis peronii)
 Rod: Cephalorhynchus
 plískavice strakatá (Cephalorhynchus commersonii)
 plískavice kapská (Cephalorhynchus heavisidii)
 plískavice chilská (Cephalorhynchus eutropia)
 plískavice novozélandská (Cephalorhynchus hectori)
 Rod: Orcaella
 orcela tuponosá (Orcaella brevirostris)
 orcela Heinsohnova = orcela tupoploutvá (Orcaella heinsohni)
 Rod: Grampus
 plískavice šedá (Grampus griseus)
 Rod: Peponocephala
 elektra tmavá (Peponocephala electra)
 Rod: Feresa
 fereza malá (Feresa attenuata)
 Rod: Pseudorca
 kosatka černá (Pseudorca crassidens)
 Rod: Orcinus
 kosatka dravá (Orcinus orca)
 Rod: Globicephala
 kulohlavec černý (Globicephala melas)
 kulohlavec Sieboldův (Globicephala macrorhynchus)

Odkazy

Reference

Literatura 
 Anders Galatius, Rachel Racicot, Michael McGowen & Morten Tange Olsen (2020). Evolution and diversification of delphinid skull shapes. iScience, 101543. doi: https://doi.org/10.1016/j.isci.2020.101543

Externí odkazy 
 
 

 
Ozubení
Dřevec

Dřevec je vesnice v severní části okresu Plzeň-sever, patřící k městu Kožlany. Katastrální území  Dřevec zaujímá rozlohu 398,56 ha. V roce 2011 zde trvale žilo 115 obyvatel.

Poloha 
Ves leží na Dřeveckém potoce v rovinatém terénu 4 km jihovýchodně od Kralovic.

Historie 
Ves je poprvé uváděna v potvrzení majetku plaského kláštera papežem Inocencem IV. z roku 1250. Na počátku husitských válek roku 1419 zastavil opat Gotfrýd ves s 15 statky doživotně Hanuše z Kolovrat, ale 5 usedlostí bylo během válek zničeno. Po smrti Hanuše se Dřevec vrátil do majetku kláštera, ale až do roku 1550 se majitelé několikrát střídali.

Roku 1554 zastavil opat Bohuslav ves Floriánu Gryspekovi a ta se stala součástí kaceřovského panství. V roce 1558 bylo ve vsi 10 usedlostí, na kterých hospodařily rodiny Jana Kachka, Míky Vochoče, Jana Radima, Matěje Vojtěchů, Matěje Číhy, Václava Dudela, Petra Noska, Jakuba Hanzy a Matěje Macháčka.

Po bitvě na Bílé hoře se ves po konfiskaci majetku Gryspeků vrátila roku 1623 zpět do majetku kláštera. Během třicetileté války bylo vypáleno dalších 5 statků a k roku 1651 žilo v Dřevci jen 20 obyvatel.

V roce 1680 vedl místní rodák, rychtář Jiří Radim, selské povstání proti klášterní vrchnosti. Povstání neuspělo a vzbouřenci museli vysázet lipovou alej k Mariánské Týnici, z níž zbyla poslední Radimova lípa. Rychtář Radim má pamětní desku na čp. 18.

Ves byla v majetku klášter až do jeho zrušení roku 1785.

V minulosti bylo nedaleko vsi otevřeno několik ložisek keramických jílů, povrchová těžba byla však ukončena a ložiska se zbytkovými zásobami jsou považována za neperspektivní.

V letech 1961–1976 k vesnici patřila Černíkovice.

Roku 1967 byl zavezen návesní rybník.

Památky 

 zděná kaple s trojbokým závěrem a zvoničkou nad průčelím, okolo roku 1870
 usedlost čp. 13 na podlouhlé návsi s fasádou se secesními motivy
 smírčí kříž z 16. století z pískovce s jednoduchým křížem
 smírčí kříž z 18. století s nápisem Barbora Hibnerowa 1761, rytinou lebky a zkřížených hnátů
 kamenná sloupková boží muka sv. Vavřince z konce 18. století při rozcestí na západním okraji vsi
 zděná kaplička P.Marie při silnici na Kralovice

Okolí 
Dřevec sousedí na severu s Kožlany, na východě s Černíkovicemi a Všehrdy, s Brodeslavy na jihovýchodě, s Hodyní na jihozápadě a s městem Kralovice na západě.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Irena Bukačová, Jiří Fák, Karel Foud: Severní Plzeňsko I; Nakladatelství Českého lesa, Domažlice 2001, 
 Karel Rom: Představujeme obce regionu: Dřevec; In: Kronika regionu – Kralovicko, Manětínsko, Plasko, roč. 2. (20003/2004), č. 2, s. 2.
 Karel Rom: Hrad Krašov a jeho majitelé; In: Kralovicko – kronika regionu, roč. 1 (2002/2003), č. 2, s. 3–4

Externí odkazy 
 
 Smírčí kříže v Dřevci 

Vesnice v okrese Plzeň-sever
Sídla v Plaské pahorkatině
Kožlany
Donald Barthelme

Donald Barthelme [bartelmi] (7. dubna 1931 – 23. července 1989) byl americký spisovatel, představitel postmoderny.

Život 
Donald Barthelme se narodil ve Philadelphii, ale jeho rodiče se velmi brzy přestěhovali do Houstonu v Texasu.

Po střední škole nastoupil na univerzitu, kde pracoval též jak novinový reportér pro Houston Post. Roku 1953 byl odveden do armády do války v Koreji; jelikož byl podepsán mír, působil zde krátce jako editor armádních novin a poté se vrátil do civilu, kde pokračoval ve studiích až do r. 1957.

V letech 1961–1962 byl ředitelem muzea moderních umění v Houstonu. Později přednášel na několika amerických univerzitách. Roku 1989 zemřel na rakovinu.

Dílo 
Ve svých dílech využívá prvky mnoha stylů (např. surrealismu, pop artu atp.), které vzájemně kombinuje. Dalším pro něj typickým znakem je využívání poměrně širokého spektra literárních útvarů – parodie, pohádky atd. Typickým znakem jeho tvorby je hojné využívání ironie, sarkasmu.

 Vraťte se, dr. Caligari – 1967
 Sněhurka – 1967
 Mrtvý otec – 1975, Argo – 2010
 Ráj – 1986
 Král – 1991, jedná se o humorný román pojednávající o králi Artušovi, děj je zasazen do druhé světové války
 Padesát povídek – 1999

Odkazy

Externí odkazy 
 

Američtí romanopisci
Spisovatelé postmoderny
Narození v roce 1931
Úmrtí v roce 1989
Narození ve Filadelfii
Úmrtí v Houstonu
Muži
Narození 7. dubna
Úmrtí 23. července
Spotřeba

Spotřeba je užívání zdrojů k okamžitému prospěchu. Důležitou roli hraje tento pojem v ekonomii, především v Keynesově pojetí makroekonomie.

Celkový důchod domácnosti se rozdělí na spotřebu a úspory. Jinými slovy:

důchod = úspory + spotřeba

Související články 
 Spotřebitel
 Spotřební daň
 Spotřební zboží
 Spotřební funkce
 Mezní sklon ke spotřebě
 Mezní sklon k úsporám

Externí odkazy 
 
 
 Bohuslav Brouk: Racionalisace spotřeby, Praha 1946

Technické veličiny
Makroekonomie
David Hewlett

David Hewlett (* 18. dubna 1968 Redhill, Surrey, Velká Británie) je kanadský herec a počítačový specialista.

Narodil se ve Velké Británii, ale vyrůstal v Kanadě. Pravidelně se objevuje v seriálech Traders a Kung-Fu: Legenda pokračuje, hrál váhavého hrdinu Wortha ve filmu Kostka. Rozhodoval se mezi kariérou počítačového experta a herce, nakonec zvítězilo herectví. Už na chlapecké škole Svatého Jiřího se objevil v krátkých filmech spolužáka Vincenza Nataliho, budoucího režiséra filmu Cube.

Po skončení školy se objevoval v hororech Darkside, Pin a dalších. Hostoval také v seriálech My Secret Identiti a Pátek 13. Později hrál ve filmu Where the Hearth Is režiséra Johna Boormanase spolu s hvězdnými herci Umou Thurman a Crispin Glover. Jeho nejznámější role je v kanadském seriálu Traders, kde hraje Granta Janskyho. 2004-2008 hrál nervozního astrofyzika v seriálu Stargate Atlantis. V roce 2007 hrál ve filmu A Dog's Breakfast. Získal dvakrát nominaci na cenu Gemini. V roce 1997 získal cenu Golden Sheaf pro nejlepšího herce za roli neurotického hlídače v Natalii. V roce 2001 se přestěhoval se svojí dnes již bývalou ženou Soo Garay do Los Angeles.

Externí odkazy 
 

Kanadští herci
Narození v roce 1968
Žijící lidé
Muži
Narození 18. dubna
Angličtí televizní herci
Thomas Vinterberg

Thomas Vinterberg (* 19. května 1969 Kodaň) je dánský filmový režisér, známý jako spoluzakladatel hnutí Dogme 95, prosazujícího oproštění filmu od nadbytečných efektů.

Filmografie 
 Sneblind (1990)
 Sidste omgang (1993)
 Kluk, který chodil pozpátku (Drengen der gik baglæns, 1994)
 Největší hrdinové (De største helte, 1996)
 Rodinná oslava (Festen, též Dogme #1, 1998)
 The Third Lie (2000)
 Za všechno může láska (It's All About Love, 2003)
 Můj miláček ráže 6,65 (Dear Wendy, 2005)
 Když se muž vrací domů (En Mand kommer hjem, 2007)
 Submarino (2010)
 Hon (Jagten, 2012)
 Daleko od hlučícího davu (Far from the Madding Crowd, 2015)
 Komuna (Kollektivet, 2016)
 Kursk (2018)
 Chlast (2020)

Externí odkazy 
 
 
 
 

Dánští režiséři
Narození v Kodani
Narození v roce 1969
Žijící lidé
Muži
Narození 19. května
3dfx

3dfx Interactive byla firma zabývající se výrobou 3D grafických procesorů (GPU) a na nich založených grafických karet.
Firma byla založena v roce 1994 a sídlila v San José v Kalifornii. V roce 1996 uvedla svůj slavný čip Voodoo 1. Grafické akcelerátory založené na čipu Voodoo 1 a jeho následníku Voodoo 2 potřebovaly ke svému běhu přídavnou VGA kartu, protože neměly podporu pro 2D grafiku. V pozdější verzi byla v prodeji i kombinovaná grafická karta s označením Banshee. Komunikaci s hardwarem zajišťovalo nízkoúrovňové API nazvané Glide. To umožňovalo přímý přístup k hardwarově implementovaným operacím na čipu ve stylu OpenGL. Když ID Software uvedl hru Quake, která používala k vykreslování podmnožinu volání OpenGL zvanou MiniGL, tak Glide zajistil úplnou hardwarovou akceleraci.

Po uvedení GPU konkurenčních společností – zejména karet Riva, Riva TNT a GeForce od kalifornské společnosti nVidia a později rovněž karet Radeon od kanadské společnosti ATI – 3dfx postupně ztrácela dominantní postavení na trhu. Karty společnosti nVidia nabízely za stejnou či dokonce nižší koncovou cenu srovnatelný (později vyšší) výkon, lepší kvalitu obrazu (včetně podpory větší barevné hloubky a vyšších rozlišení) a také vestavěnou podporu 2D grafiky u všech karet. 3dfx byla v roce 2000 odkoupena společností nVidia, která tak získala její intelektuální vlastnictví a mnoho kvalitních zaměstnanců.

Řada grafik

Voodoo 
Byla to čistě 3D grafická karta a potřebovala k sobě 2D grafickou kartu. Na svoji dobu velmi revoluční řešení, ale obsahovala na výkon čipu hodně operační paměti.

Voodoo Rush 
Obsahoval kromě známého 3D čipu použitého na Voodoo ještě 2D čip AT25/AT3D od firmy Alliance Semiconductor.

Voodoo2 
Nová verze grafické karty, přidávala možnost SLI (zapojení více grafik). Byla vydána v roce 1998.

Voodoo Banshee 
Velmi povedená nová řada grafických karet, která měla nízkou cenu a výkon střední třídy.

Voodoo 4 
Karta obsahovala 1× VSA-100 čip. Vydána byla až po Voodoo 5 a byla míň rozšířená než Voodoo 5.

Voodoo 5 
Poslední řada od 3dfx, přestože provedením byly karty velké a výkonné, neuchytily se kvůli ceně a spotřebě.

Glide API 
API vytvořené 3dfx pro jejich grafické čipy/karty Voodoo. Nebylo kompatibilní s DirectX nebo OpenGL API.

Karty v tabulce

Externí odkazy 
 
 Živě T-10: 3dfx Voodoo je tu stále s námi

Americké hardwarové firmy
Výrobci grafických karet
Loch Ness

Loch Ness (, loch znamená ve staré gaelštině jezero) je druhé největší jezero ve Skotsku. Nachází se v ledovcově-tektonické dolině Great Glen ve správní oblasti Highland. Má rozlohu 56,6 km². Je 34 km dlouhé a 1,5 km široké. Dosahuje hloubky 230 m (až 305 m, pokud počítáme bahnité sedimenty). Leží v nadmořské výšce 16 m.

Pobřeží 
Břehy jezera jsou vysoké a skalnaté.

Vodní režim 
Největší přítok je řeka Oich, která přitéká z jihu z jezera Loch Oich. Z jezera odtéká řeka Ness, která po asi 5 km ústí u města Inverness do zálivu Moray Firth v Severním moři. Jezero nezamrzá.

Okolí 
Na jižním konci jezera leží město Fort Augustus. U severního břehu se pak nachází město Drumnadrochit. Na západním pobřeží se nachází zříceniny hradu Urquhart z 13.–16. století. Od roku 1822 je jezero součástí Kaledonského kanálu, který spojuje západní atlantické pobřeží se Severním mořem.

Příšera 

Jezero Loch Ness se nejvíce proslavilo díky svému údajnému obyvateli, nejznámějšímu kryptozoologickému zjevení, lochnesské příšeře, tzv. Nessie, jež má vypadat jako plesiosaurus. První spatření příšery v tomto jezeře se traduje už ze 6. století. Poprvé byla Nessie vyfotografována v roce 1933 Hughem Grayem. Tato dosti nejasná fotografie byla později označena za podvrh. Šlo prý o fotografii labradorského psa. V roce 1933 byla Nessie také poprvé zachycena kamerou Malcoma Irvina, a podruhé o 3 roky později. Nejslavnější záběry Nessie pořídil Tim Dinsdale v roce 1960, po přezkoumání byly prohlášeny za autentické. Tento film vyvolal novou loveckou horečku na Nessie. Při této horečce byl v roce 1966 zaznamenán i první kontakt sonarem, i když ne s příliš jednoznačným výsledkem. V roce 1982 zkoumalo jezero sonarem 1500 hodin 150 odborníků. Zaznamenali 40 kontaktů ukazujících na tvory velkých rozměrů. Satelitní snímky ukazují rovněž nález předmětu, který se velmi podobá neznámému tvoru.

Externí odkazy 
 
 TV DIVE Loch Ness, Skotsko 1977 - EXPEDICE  

Ness
Geografie Highlandu
Povodí Ness
Jezera Skotské vysočiny
Uriel (archanděl)

Uriel je archanděl známý z židovské tradice. Podle 1. knihy Henochovy (kap. 72-82, tj. třetí samostatný oddíl nazývaný Astronomická kniha) provázel Henocha po nebi a ukázal mu tajemství týkající se pohybu nebeských těles. Je průvodním andělem i v případě zjevení daných Ezdrášovi v 4. knize Ezdrášově. Je definován v pravoslaví jako jeden z osmi archandělů. Jeho jméno používá jako pseudonym zpěvačka Jana Kratochvílová.

Uriel se objevuje i v počítačové hře Quake III Arena a Diablo III.

Externí odkazy 
 

Archandělé
Římskokatoličtí svatí
Pravoslavní svatí
Anglikánští svatí
Kochab

Kochab je označení hvězdy β (beta) Ursae Minoris v souhvězdí Malého medvěda (Malého vozu). Kochab tvoří společně s Pherkadem kola Malého vozu. Kochab patří ke spektrální třídě K4III a má hvězdnou velikost +2,1m. Je vzdálen 131 světelných let od Slunce.

Reference

Externí odkazy 
  Popis Hvězdy na stránkách Jima Kalera
  Popis hvězdy v The Encyclopedia of Science

Hvězdy v souhvězdí Malého medvěda
Objekty v Bayerově katalogu
Objekty ve Flamsteedově katalogu
Oranžoví obři
Lesná (Děčín)

Lesná (do roku 1950 Harta, ) je vesnice a XXXV. místní část města Děčína (označovaná také jako Děčín XXXV-Lesná). Nachází se v katastrálním území Lesná u Děčína asi šest kilometrů jihovýchodně od centra Děčína. Leží v údolí v nadmořské výšce okolo 420 metrů u potoka Kamenička na západním úpatí Slavíčkova kopce uprostřed lesa. Její katastrální území měří 346,11 ha. V roce 2011 zde trvale žilo 156 obyvatel. PSČ je 405 02.

Historie 
První písemná zmínka o obci pochází z roku 1543.

Obyvatelstvo

Pamětihodnosti 
 Venkovská usedlost čp. 15
 Venkovská usedlost čp. 26

Reference

Externí odkazy 
 
 

Vesnice v okrese Děčín
Sídla v Českém středohoří
Části Děčína
Sídla v CHKO České středohoří
První list Tesalonickým

1. list Tesalonickým, zkratka 1Te nebo 1Sol (řecky Πρὸς Θεσσαλονικεῖς α´ Pros thessalonikeis 1, někdy též 1. list Soluňským, neboť Soluň je český název pro řecké město Thessaloniké, dnešní Thesaloniki) je jedním ze sedmi všeobecně uznávaných autentických listů sv. Pavla a obvykle je označován za nejstarší. Datuje se do počátku 50. let prvního století, nejčastěji přímo do roku 50. Je zařazen jako 13. kniha Nového zákona.

Textové otázky 
1. list Tesalonickým vůči klasickému antickému dopisnímu schématu vykazuje jisté anomálie, především dvojí závěr a úvod. To vede většinu badatelů k závěru, že dnešní text tohoto listu se skládá ze dvou samostatných listů, Listu A a Listu B. List A (2,13-4,2) je přitom vnořen do listu B (1,1-2,12; 4,3-5,28). Podobné slučování několika listů při jejich redakci a publikaci nebylo ve starověku neobvyklé (viz některé vydané dopisy Ciceronovy).

List A 
List A (2,13-4,2) byl napsán buď v Aténách nebo krátce po odchodu z nich. Pavel v dopise velmi emotivně reaguje na výdrž Tesalonických během pronásledování, které propuklo ve městě (mezi tamními Židy?) krátce po jeho odchodu, nebo snad těsně před ním. Dopis postrádá jakoukoli morální nauku či řešení věroučných otázek. Jedná se z tohoto hlediska o klasický antický dopis.

List B 
List B (1,1-2,12; 4,3-5,28) byl napsán v Korintu několik týdnů po Listu A. Situace v Thesalonice se poněkud změnila. Pavel byl uvnitř komunit kritizován, ale podle Pavlovy reakce se zdá, že nevěděl proč. Kromě toho se Pavel od samotných Tesalonických, kteří přišli (za obchodem?) do Korintu, dozvěděl, že v komunitě vznikly jisté spory o to, co bude s mrtvými do příchodu Páně (parusie).

Ve svém listě, který je odpovědí na tyto problémy, odpovídá Pavel vyjádřením své víry v blízkou parusii (špatné pochopení tohoto textu je opraveno v 2. listu Tesalonickým). Kromě toho se zabývá tím, že chování křesťana je první evangelizací, proto má křesťan žít vzorně a příkladně. Přesto Pavel nezmiňuje jednotlivé příkazy, jak žít; každý pokřtěný musí být s to ze své víry vyvodit důsledky pro vlastní život. Pavel se nepovažuje za autoritu – místní církev je pro něj samostatná. Pavlova sexuálními termíny charakteristická mluva zde neapeluje na konkrétní sexuální prohřešky a chování, ale spíše ji Pavel používá jako obraznou mluvu pro čistotu života a pro věrnost Bohu, ve stylu mluvy starozákonních proroků.

Odkazy

Literatura 
 
 
 
 O. Knoch, První a druhý list Soluňanům: Nový zákon 12. Kostelní Vydří: Karmelitánské nakladatelství, 2000.

Související články 
 Bible
 Nový zákon
 Pavel z Tarsu

Externí odkazy 
 
 Český ekumenický překlad
 Ekumenický překlad (.doc nebo .pdf)
 Řecký text
 
 Pauline Chronology: His Life and Missionary Work, from  by Felix Just, S.J.
 Portál komentářů k 1Te
 Heslo Thessalonians v Catholic encyclopedia

Novozákonní epištoly
Kyjov (Krásná Lípa)

Kyjov ( je vesnice a část města Krásná Lípa v Ústeckém kraji v okrese Děčín. Nachází se na rozhraní Děčínské vrchoviny a Lužických hor v nadmořské výšce okolo 370 metrů nad řekou Křinicí, asi tři kilometry západně od Krásné Lípy. V roce 2011 zde trvale žilo 21 obyvatel.

Název 
Název vesnice je odvozen z osobního jména ve významu Kyjův dvůr nebo Kyjův hrad. V historických pramenech se objevuje ve tvarech: de Kyaw (1377, 1398), Kygaw (1414) a Khaa (1787, 1833).

Historie 
První písemná zmínka o obci pochází z roku 1377.

Již v roce 1884 se tu ustavil Horský spolek pro Kyjovské údolí, který zpřístupňoval zajímavé skalní útvary. Do poloviny 20. století tvořili obyvatelstvo obce čeští Němci. Po druhé světové válce byli němečtí starousedlíci vysídleni a obec se takřka úplně vylidnila.

Přírodní poměry 
Mezi Kyjovem a Dlouhý Dolem napříč údolím Křinice prochází geologická linie lužického zlomu, rozhraní mezi kvádrovými pískovci a brtnickou žulou. Jižně od údolí se vyskytuje malý ostrůvek jurských vápenců – podobně jako na Vápenném vrchu.

Většina katastrálního území Kyjov u Krásné Lípy leží v Lužických horách, ale větší část vesnice se nachází na východním okraji Děčínské vrchoviny a do severní části území zasahuje také Šluknovská pahorkatina.

Ve vesnici se nachází Kyjovská přehrada s možností koupání.

Obyvatelstvo

Pamětihodnosti 
 Při hlavní silnici stojí kaple Korunování a Nanebevzetí Panny Marie z roku 1832.

Reference

Externí odkazy 
 
 

Vesnice v okrese Děčín
Sídla ve Šluknovské pahorkatině
Sídla v Děčínské vrchovině
Sídla v Lužických horách
Krásná Lípa
Sídla na Křinici
Köglerova naučná stezka
Sídla v CHKO Lužické hory
Sídla v CHKO Labské pískovce
Mrákotín

Název Mrákotín nese více sídel:

 Mrákotín (okres Chrudim) – obec v okrese Chrudim
 Mrákotín (okres Jihlava) – městys v okrese Jihlava

Externí odkazy
Smlouva z Nice

Smlouva z Nice (oficiální název Niceská smlouva) je smlouva pozměňující Smlouvu o Evropské unii a Římské smlouvy. Byla podepsána 26. února 2001 mezi členskými státy Evropské unie na zasedání Evropské rady ve francouzském Nice. Po ratifikaci ve všech členských zemích (například v Irsku se kvůli ní konalo opakované referendum) vstoupila v platnost 1. února 2003. Smlouva z Nice měla primárně institucionálně připravit Evropskou unii na rozšíření o 10 nových zemí a zabezpečit její fungování do budoucna.

Mezi hlavní změny patří změna hlasovacího mechanismu v Radě. Zavedením systému trojité většiny se v mnoha oblastech začalo hlasovat kvalifikovanou většinou namísto předchozího principu jednomyslnosti. Pro přijetí rozhodnutí byla nově vyžadována dohoda většiny členských států (nebo dvou třetin, pokud akt nebyl přijímán na návrh Evropské komise), z celkového počtu hlasů 321 muselo být pro návrh 232 (po posledním rozšíření v roce 2013 260 z celkem 352 hlasů) a dále může být na žádost členského státu ověřeno, zda kvalifikovaná většina tvoří alespoň 62 % obyvatel Unie. Mezi institucionální změny patří zejména změny v počtu komisařů Evropské komise a změna v proceduře jejich jmenování, nová úprava počtu poslanců Evropského parlamentu a reforma soudního systému Unie.

Externí odkazy 
 
Znění Smlouvy z Nice - EUR-Lex

Smlouvy Evropské unie
Nice
Vzniklo 2001
Devětsil bílý

Devětsil bílý (Petasites albus) je rostlina z čeledi hvězdnicovitých.

Popis 
 Devětsil bílý je vytrvalá silně páchnoucí rostlina dosahující výšky v době kvetení 15 až 35 cm a později až 80 cm.
 Lodyha nese bledě zelené šupinovité listy. Devětsil bílý je dvoudomá rostlina.
 Květenství je složeno z úborů, které tvoří hrozen. Úbory samčích rostlin jsou polokulovité, u samičích jsou řídké, chocholičnaté. Velké, srdčitě okrouhlé listy se objevují až po odkvětu. Kvete v únoru až květnu.

Areál rozšíření 
Roste v téměř celé Evropě kromě jihozápadní části. V ČR se vyskytuje hojněji zejména ve vyšších polohách.

Stanoviště 
Roste v horských lesích, na březích lesních potoků, v luzích, příkopech a podél cest, na lesních prameništích a pasekách. Upřednostňuje stinná stanoviště.

Galerie

Externí odkazy 
 
 
 Devětsil bílý na botanika.wendys
 Devětsil bílý na rostliny.nikde 
 Devětsil bílý na biolibu
 Devětsil bílý - Fotografie

Hvězdnicovité
Flóra Česka
Flóra střední Evropy
Flóra jihozápadní Evropy
Flóra jihovýchodní Evropy
Flóra severní Evropy
Flóra východní Evropy
Flóra jihozápadní Asie
Flóra Kavkazu
Devětsil lékařský

Devětsil lékařský (Petasites hybridus) je vytrvalá rostlina z čeledi hvězdnicovitých.

Popis 
Devětsil lékařský je vytrvalá, až 50 cm vysoká rostlina se silným oddenkem, ze kterého již počátkem března vyhání tlusté, duté, masově červené, šedoplstnaté, šupinaté lodyhy, ukončené květy v hroznovitých úborech. Jazykové i trubkovité květy jsou špinavě purpurové až bledě růžové a hezky voní. Listy vyrůstají až po odkvětu, jsou dlouze řapíkaté s nápadně velkou, trojhranně srdčitou, mělce zubatou čepelí, která mnohdy dosahuje rozpětí až 50 cm. Jsou to jedny z největších listů mezi rostlinami vyskytujícími se běžně v Česku. Čepel je v mládí na rubu jemně plstnatá, později se tato plst ztrácí. Kvete od března do května.

Areál rozšíření 
Roste v téměř celé Evropě, dále roste v západní a severní Asii. V ČR hojně zejména ve vyšších polohách.

Stanoviště 
Rostlina dává přednost vápenci. Roste na vlhkých až silně podmáčených loukách, březích potoků, v říčních nivách, řidčeji i v příkopech a při okrajích cest, vždy však na vlhkých půdách, zejména v podhorských a horských oblastech.

Obsahové látky 
Oddenek obsahuje silici (asi 0,1%), hořčiny, sliz, třísloviny, petasin (asi 1%), isopetasol, inulin, fenol, cholin, sloučeniny síry, kyselinu angelikovou a minerální soli, v květech je navíc přítomna kyselina tanová a dextrin.

Použití 
Devětsil lékařský je léčivá rostlina. Sbírá se oddenek na jaře před rozvitím květů, suší se při 40 °C. Kdysi se devětsilu přisuzovala léčebná síla proti moru a jak název napovídá, přikládal se mu velký význam. Dnes se občas využívá v lidovém léčitelství jako náhrada podbělu.

Droga působí protikřečově zejména při chorobách dýchacích cest (kašel, chrapot), ale i při křečích žaludku, močového ústrojí či žlučníku, výrazně utišuje kašel, osvědčila se při astmatu, dně, reguluje látkovou výměnu, působí protirevmaticky, močopudně a proti zácpě. Čerstvé, jemně naklepané listy se užívají jako obklady na odřeniny či při výronu kloubu, kořene se zejména v minulosti užívalo proti střevním parazitům (hlístům). Jako lék se připravuje buď čaj z listů nebo se vaří ve víně s medem prášek ze sušených oddenků.

V Česku roste ještě několik dalších druhů devětsilů nepoužívaných však ani v lidovém léčitelství. Nejranější z nich, devětsil bílý, vykvétá ještě na sněhu.

Externí odkazy 
 
 
 
 http://botanika.wendys.cz/kytky/K404.php

Hvězdnicovité
Léčivé rostliny
Flóra Česka
Flóra střední Evropy
Flóra jihozápadní Evropy
Flóra jihovýchodní Evropy
Flóra severní Evropy
Flóra východní Evropy
Flóra jihozápadní Asie
Flóra Kavkazu
Hedčany (Kožlany)

Hedčany jsou vesnice v severní části okresu Plzeň-sever, patřící k městu Kožlany. Katastrální území Hedčany zaujímá rozlohu 405,25 ha. V roce 2011 zde trvale žilo 38.

Poloha 
Ves leží 6 km severovýchodně od Kralovic na mírně zvlněné náhorní plošině.

Historie 
Ves vznikla pravděpodobně osazením polskými zajatci Hedčany, které do Čech přivedl roku 1039 kníže Břetislav I. ze svého vítězného tažení. Podobný vznik se uvádí i u mnoha okolních vesnic a taktéž u druhých Hedčan na Pardubicku. Ves ve druhé polovině 14. století vlastnil Oldřich Tista z Hedčan, který nechal postavit na břehu Berounky hrad Libštejn. Roku 1454 přešla ves a poplužní dvůr do majetku Jana z Doupova na Všetatech. Během 16. a počátkem 17. století se majitelé Hedčan měnili (prodejem i zástavou) a ves patřila ke Křivoklátu, Týřovu nebo Chříči. Za třicetileté války byla ves zcela zničena a až k roku 1654 byly uváděny čtyři nové usedlosti. Na počátku 18. století bylo v Hedčanech uváděno 9 statků.

Do roku 1880 k vesnici patřila Černíkovice.

Památky 
Ve středu návsi stojí patrová budova školy z roku 1902, při jejíž výstavbě byla postavena i sousední kaple, obě s pseudohistorizující fasádou členěnou pásovou bosáží. U kaple stojí kříž z roku 1882. Za školou stojí roubená chalupa č.e. E1, v usedlostech čp. 1 a čp. 4 jsou zachovány roubené stodoly.

Okolí 
Severně od vsi je v údolí říčky Javornice Cukrovic mlýn, na druhém břehu je eko-farma Hedecko a ves Břežany. Na východě Hedčany sousedí se Slatinou, na jihovýchodě s Holovousy a Všehrdy, na jihu s Černíkovicemi a na západě s Kožlany.

Reference

Literatura 
 Irena Bukačová, Jiří Fák, Karel Foud: Severní Plzeňsko I; Nakladatelství Českého lesa, Domažlice 2001,

Externí odkazy 
 

Vesnice v okrese Plzeň-sever
Sídla v Plaské pahorkatině
Kožlany
Chříčské panství
Bečice (okres České Budějovice)

Bečice () jsou obec v okrese České Budějovice v Jihočeském kraji. Leží 6 km východně od Týna nad Vltavou, 27 kilometrů severně od Českých Budějovic a 97 kilometrů jižně od Prahy. Žije zde  obyvatel.

Historie 

První písemná zmínka o vsi (in Becziczich villa) pochází z roku 1396. 

Po roce 1850 byly Bečice samostatnou obcí, v letech 1961–1990 byly připojeny k obci Žimutice a od 24. listopadu 1990 se stala samostatnou obcí.

Právo užívat znak a vlajku bylo obci uděleno rozhodnutím Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky dne 18. května 2012.

Obyvatelstvo

Starostové 
 2010–2014 Anna Kulíšková
 od 2014 Petr Dvořák

Pamětihodnosti 
 Mohylník

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 Bečice na webu Selské baroko

Vesnice v okrese České Budějovice
Obce v okrese České Budějovice
DSMaO Bukovská voda
DSMaO Vltava
Sídla v Táborské pahorkatině
Borek (okres České Budějovice)

Borek je obec ležící v okrese České Budějovice v Jihočeském kraji, zhruba 6 km severovýchodně od centra Českých Budějovic. Borek byl dlouhá desetiletí poznamenán dopravou na Pražské ulici, tvořící silnici I/3 z Českých Budějovic do Tábora a Prahy; otevřením úseku dálnice D3 v roce 2017 došlo k výraznému zklidnění. Od roku 1991 do obce zajíždí trolejbusová linka budějovické MHD. Žije zde  obyvatel, katastrální výměra činí 193 ha.

Historie 

Okolí Borku bylo osídleno již v pravěku. Při archeologickém průzkumu před stavbou dálnice D3 zde bylo prozkoumáno sídliště ze starší doby bronzové. Obec je pojmenována podle blízkého lesa Borku, ve kterém jsou samé borovice. Vznik sídla se váže k trase císařské silnice, která byla v letech 1753 až 1755 namísto dosavadního západnějšího směrování přes Kněžské Dvory a Hrdějovice přeložena přímo přes zmíněný les, patřící k hlubockému panství Schwarzenbergů. Na vrchnostenské pastvině při silnici byla roku 1805 postavena první chalupa, v letech 1812 až 1816 přibyly další tři a panská zájezdní hospoda, čímž byl položen základ budoucí obci. Osada byla pro nemajetnost svých prvních obyvatel v počátcích zvána Bída; tento název je poprvé doložen k roku 1820 (Na Bídě). V 19. století se užívala obě pojmenování, Bída i Borek, přičemž druhé z nich, které přece jen nebylo pociťováno jako hanlivé, nakonec nabylo vrchu a od počátku 20. století je jediným úředním názvem. Ve starších dobách nacházelo nemálo zdejších obyvatel obživu v hornictví, poněvadž od čtyřicátých let 19. století se u Borku těžila železná ruda a kaolin. Postupně se zvětšující sídlo nemělo vlastní katastrální území a od vzniku obecního zřízení v roce 1850 po více než sto let spadalo dílem pod Hosín, z části též k Úsilnému a Hrdějovicím. Samostatnou obcí s vlastním katastrem se stal Borek teprve 16. května 1954. Růst obce trvá dodnes, přičemž v současnosti těží především z těsného sousedství Českých Budějovic.

Pamětihodnosti 
 Bývalá schwarzenberská zájezdní hospoda čp. 1, klasicistní stavba z let 1815 až 1816
 Pomník padlým v první světové válce z roku 1936
 Dřevěná sloupková zvonička
 Těleso zaniklé úzkorozchodné lesní drážky z počátku 20. století, spojující Kyselou vodu v libníčském polesí s Českými Budějovicemi
 Přírodní památka Orty
 Chyňavská cihelna

Galerie

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 
 Úzkokolejka České Budějovice – Kyselá voda

 
Vesnice v okrese České Budějovice
Obce v okrese České Budějovice
Sídla v Třeboňské pánvi
DSO Budějovicko-Sever
Borovnice (okres České Budějovice)

Borovnice (jednotné číslo, tedy: do Borovnice, v Borovnici, též Velká Borovnice, ) je obec v Jihočeském kraji, ležící necelých osm kilometrů jihovýchodně od Českých Budějovic. Žije zde  obyvatel, katastrální výměra činí 274 ha. PSČ je 370 07. K Borovnici patří i základní sídelní jednotka U Nové Vsi, která je stavebně srostlá s Novou Vsí.

Historie 

V písemných pramenech se ves (Borowniczie) připomíná k roku 1383. Na sklonku 14. a v průběhu 15. století byla v držení vladyků z Borovnice erbu hřebla, později se stala součástí krumlovského panství Rožmberků. Osudy panství Český Krumlov pak sdílela Borovnice až do zrušení poddanství. Po zavedení obecního zřízení roku 1850 Borovnice tvořila součást obce Nová Ves a to až do roku 1931, kdy se osamostatnila. Za nacistické okupace byla v letech 1943 až 1945 nakrátko připojena ke Střížovu, poté znovu samostatná. Ke dni 12. června 1960 byla Borovnice začleněna pod obec Heřmaň a spolu s ní od 14. června 1964 pod obec Nedabyle. Opět samostatnou obcí je Borovnice počínaje 24. listopadem 1990.

Pamětihodnosti 

 Pseudogotická kaple Panny Marie z roku 1898 na návsi
 Výklenková kaplička při čp. 19
 Výklenková kaplička severovýchodně od vsi na rozcestí Nová Ves – Nedabyle
 Selské usedlosti z konce 19. a počátku 20. století, zejména čp. 1, 10, 15 a 23

Osobnosti 
 František Marek (1899–1971), architekt

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Borovnice na webu Selské baroko

Vesnice v okrese České Budějovice
Obce v okrese České Budějovice
DSMaO regionu Pomalší
Sídla v Novohradském podhůří
Sídla Doudlebska
Hosín

Hosín () je obec v Jihočeském kraji, ležící 7 km severně od Českých Budějovic. Žije zde  obyvatel. Východně od Hosína se rozkládá letiště Hosín Aeroklubu České Budějovice.

Historie 

První písemná zmínka o názvu Hosín je z roku 1262 a týká se lesa. O vsi, přesněji o zdejším faráři Oldřichovi, pochází zmínka z roku 1330 (plebanus in Hossing). V roce 1599 byla začata dosud zachovalá hosínská matrika. O sto let později zde vzniklo Lovecké bratrstvo, nejstarší myslivecký spolek v Čechách. Dne 19. října 1815 Hosín navštívil ruský car Alexandr. Roku 1854 ves vyhořela.

Hosín po staletí náležel k původně královskému panství Hluboká, jehož posledními feudálními držiteli byli od roku 1661 Schwarzenbergové. Po zrušení poddanství je Hosín od roku 1850 až podnes samostatnou obcí. V roce 1954 byla část Hosínského katastrálního území převedena na nově vzniklou obec Borek. Od roku 1964 patří pod Hosín i Dobřejovice.

Obecní správa

Místní části 
Obec Hosín se skládá ze dvou částí ve dvou katastrálních územích.
 Dobřejovice (100 domů, 193 obyvatel, k. ú. Dobřejovice u Hosína)
 Hosín (172 domů, 477 obyvatel, k. ú. Hosín)

Starostové 
 2006–2010 Josef Matouš
 2010–2014 Miluše Kubešová
 od 2014 Jan Řičánek

Pamětihodnosti 

 K Hosínu patří od Českých Budějovic zdaleka viditelná silueta novorománského kostela svatého Petra a Pavla z let 1899 až 1900, jehož součástí je i původní románský kostelík ze 12. až 13. století se vzácnými gotickými nástěnnými malbami z doby kolem roku 1340.
 Fara, barokní z 18. století
 Kamenná boží muka z roku 1636 při silnici na Hlubokou, s erbem tehdejšího majitele panství Baltazara de Marradas
 Na katastru obce se nachází bývalý kaolinový důl Orty.
 Pomník obětem první světové války
 Křížek na severovýchodě obce
 Domy ve stylu selského baroka, například čp. 8, 42, 48

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Letiště Hosín

Externí odkazy 
 
 
 
 

 
Vesnice v okrese České Budějovice
Obce v okrese České Budějovice
Sídla v Třeboňské pánvi
DSO Budějovicko-Sever
Fluorid xenoničitý

Fluorid xenoničitý (též xenon tetrafluorid) je bílá krystalická látka. Lze jej připravit zahříváním směsi xenonu s fluorem v objemovém poměru 1:5 na teplotu 400 °C za tlaku 0,6 MPa v kovové nádobě z niklu. Stejně jako fluorid xenonatý XeF2 snadno sublimuje. V pevné a plynné fázi má jeho rovinná molekula tvar čtverce s atomem xenonu ve středu a s atomy fluoru ve vrcholech. Má podobné vlastnosti jako XeF2, ale je silnějším fluoračním činidlem, např.:

2Hg + XeF4 → Xe + 2HgF2

nebo

Pt + XeF4 → Xe + PtF4.

Při práci s touto látku musíme zabránit kontaktu s vodou, protože okamžitě dochází k hydrolýze, při které se uvolňuje vysoce explozivní oxid xenonový:

6 XeF4 + 12 H2O → 2 XeO3 + 4 Xe + 3 O2 + 24HF.

Použití 
Používá se v laboratoři při anorganické syntéze jako fluorační a oxidační činidlo.

Externí odkazy 
 

Xenoničitý
Xenoničité sloučeniny
Buček

Buček () je vesnice v severní části okresu Plzeň-sever, patřící k městu Kožlany. Katastrální území Buček zaujímá rozlohu 268 ha. V roce 2011 zde trvale žilo 59 obyvatel.

Poloha 
Ves leží 4 km jihovýchodně od Kralovic na svahu pravého břehu Kralovického potoka, který se před mostem silnice na Dřevec stéká s Dřeveckým potokem.

Historie 
Ves je poprvé uváděna v potvrzení majetku plaského kláštera papežem Inocencem IV. z roku 1250 pod jménem Buk, ale byla vysazena až roku 1344 emfyteuticky, tj. formou dědičného nájmu. Roku 1419, na počátku husitských válek, zastavil plaský opat Gotfrýd ves doživotně Hanuše z Kolovrat. Buček však v průběhu husitských válek částečně zaniká a zcela obnoven byl až v druhé polovině 17. století.

Po roce 1554 byl Buček v zástavě Floriána Gryspeka a do majetku plaského kláštera se vrátil až roku 1623 jako důsledek pobělohorských konfiskací Ferdinanda II., přičemž klášteru patřil až do jeho zániku v roce 1785.

Památky 
 zděná osmiboká kaplička se stanovou střechou a sanktusníkem
 roubený špýchar v čp. 9 v horní části návsi
 částečně roubená chalupa ve statku čp. 4
 jedinečné roubené obytné stavení a roubená stodola v areálu tzv. Dolního Rabasova mlýna

Okolí 
Na severu Buček sousedí s Hodyní, na východě s Brodeslavy, na jihozápadě s Lednicí a na severozápadě s Kralovicemi.

Reference

Literatura 
 Kralovicko – kronika regionu, ročník 2002/2003., číslo 2, Karel Rom, 2002

Externí odkazy 
 
 

Vesnice v okrese Plzeň-sever
Sídla v Plaské pahorkatině
Kožlany
Hrotnatci

Hrotnatci (Merostomata) je kdysi bohatá, ale dnes již téměř vymřelá třída mořských členovců, dobře známá z paleontologických nálezů. Zahrnuje 4 žijící druhy patřících do řádu ostrorepi, přezdívaném také „živoucí fosílie“.

Charakteristika 
Svůj název hrotnatci dostali podle výběžku tvaru hrotu, jenž jim vyrůstá ze zadní části těla. Největší dosud žijící zástupci mohou měřit až 60 cm. 

Jejich tělo se skládá ze dvou tagmat – z hlavohrudi s párem jednoduchých a složených očí a šesti končetinami (první pár tvoří chelicery), a ze zadečku; dlouhý hrot na konci má obrannou a stabilizační funkci.

Zástupci prvohorního řádu, tzv. kyjonožci (eurypteridi), dorůstali délky přes 2,5 metru a jsou tak největšími známými členovci vůbec. Tělo hrotnatců je kryto silným pancířem, který poskytuje dobrou ochranu, ale ztěžuje pohyb. V současné době jsou v mnoha zemích chráněni, přesto jsou však například v Thajsku považování za chutnou lahůdku.

Žijí při pobřeží tropických moří.

Recentní druhy 
 Limulus polyphemus – ostrorep americký – největší druh
 Tachypleus tridentatus – ostrorep východoasijský – japonské pobřeží
 Tachypleus gigas – ostrorep velký – indický druh
 Carcinoscorpius rotundicauda – ostrorep kruhoocasý – indický druh

Využití 
Krev ostrorepa amerického se využívá v medicíně k určení pyrogenity látky (test LAL). Tato metoda je velmi citlivá, v případě přítomnosti nebezpečné látky se totiž krev srazí v gel. Ostrorepi tímto způsobem kompenzují svůj jinak primitivní imunitní systém. Dříve byl také využíván ke krmení hospodářských zvířat.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Ostrorepi (angl.)

 
Klepítkatci
Fauna Asie
Fauna Severní Ameriky
Fauna Evropy
Kyjonožci

Kyjonožci (Eurypterida, syn. Gigantostraca) je vymřelý řád podkmene klepítkatců. Zahrnuje mimo jiné i největší známé členovce, jací kdy na Zemi žili. Latinský název Eurypterida pochází z řeckých slov eury=široký a pteron=křídlo.

Popis 

Tito obří bezobratlí živočichové byli dravými obyvateli moří. Někteří kyjonožci dosahovali délky až kolem 2,5 metru, ovšem mnoho příslušníků této skupiny bylo menší než 20 cm. Nejznámějším rodem je Eurypterus, který zahrnuje více než 200 známých druhů. Největším dosud známým druhem byl Jaekelopterus, který měřil na délku až 2,6 metru a jeho "klepeta" byla dlouhá kolem 46 cm. Šlo zároveň i o největšího známého členovce všech dob. Žili v moři a později i ve sladkých a brakických vodách.

Ocas měli špičatý a je možné, že měli jedové bodce, ovšem neexistují žádné důkazy, že by byli jedovatí. Tělo měli kryté silným exoskeletem. Byli to dravci, kteří se pohybovali po mořském dně a lovili mnoho tehdejších živočichů.

Výzkum, publikovaný v září roku 2020 ukázal, že tito bezobratlí mořští tvorové mohli dýchat atmosférický kyslík. Mohli se tedy teoreticky pohybovat i po souši.

Klasifikace 
Skupina se dělí na skupiny Stylonurina a Eurypterina. Jejich nejbližšími žijícími příbuznými jsou ostrorepi. Někdy bývají označováni jako mořští štíři, přestože se štíry nejsou blízce příbuzní. Jejich fosílie byly nalezeny takřka po celém světě.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

 
Hrotnatci
Vyhynulí členovci
Organismy žijící v ordoviku
Organismy žijící v siluru
Organismy žijící v devonu
Organismy žijící v karbonu
Organismy žijící v permu
Apokalyptika

Apokalyptika (z řeckého Άποκάλυψις Apokalypsis, „zjevení, odhalení“) je obecně hnutí sdílející apokalyptický světový názor nebo alespoň to, co je pro něj podstatné. Sem náleží především přesvědčení, že:
 stávající čas je nedokonalý, ovlivněn špatností a jediná náprava, které se mu může dostat, je v moci Boží. Člověk svými silami toho zmůže mnoho, ale zcela změnit systém nebo vystavět úplně nový svět, tentokrát již bez jediné chyby, nezvládne. Proto budoucí záchrana je transcendentní – nepochází od člověka a je radikálně, kvalitativně odlišná od nynější doby;
 existuje často velice komplexní (nadpřirozený) svět andělů a podobných bytostí, který zasahuje do dějin a do událostí našeho světa. Tento aspekt bývá doplněn dualistickým přesvědčením, totiž že tento svět, nebo onen svět nadpřirozený, nebo oba, jsou ve válce, kde proti sobě bojují duchovní síly neposlušnosti proti Bohu a síly jeho vůli dobrovolně podřízené.
 běh dějin světa není předem předurčen a stanoven. Bůh ovšem může do lidských dějin někdy zasáhnout, aby splnil svůj záměr a své sliby, což se potvrzuje v historii na splňování předešlých proroctví. Apokalyptika se zdánlivě vyznačuje ve své ryzí formě silným determinismem, což ovšem v plné míře odporuje učení Bible, protože determinismus zavrhuje.

Obvykle se stoupenci apokalyptiky domnívají, že žijí již v poslední době, tj. že závěrečný střet mezi silami dobra a zla, ať už mají jakoukoli povahu, je velmi blízko. Je třeba se proto připravit na poslední boj a na zkoušky, které přijdou na spravedlivé na konci časů. Což ovšem bez úsilí nepůjde. A není to ani otázka jednorázového aktu.

Apokalyptická hnutí stojí často u vzniku různých apokalyps, avšak není to pravidlem. Příkladem silně apokalyptické komunity je například komunita sídlící v 2. stol. př. n. l. – 1. stol. n. l. v Kumránu. Tato komunita (pravděpodobně eséni) byla apokalyptická ve všech výše zmíněných bodech, opisovala a četla mnoho různých apokalyps, ale sama nevyprodukovala ani jednu vlastní.

Apokalyptika je známa především z židovské intertestamentární doby, tj. přibližně z 3. stol. př. n. l. – 1. stol. n. l. Židovská apokalyptika vznikla jako spojená reakce na více faktorů (zánik klasického proroctví, příchod helénismu, útlak židovského obyvatelstva, očekávání osvobození apod.) a vymizela krátce po pádu druhého jeruzalémského chrámu v roce 70 n. l. Apokalyptika nebo alespoň její aspekty (z nichž mnohé pronikly i do židovské apokalyptiky) je však známa i odjinud, např. z perského mazdaismu a později i z křesťanství (které ji ve svých starověkých i středověkých formách přejalo opět ze židovství).

Externí odkazy 
 

 
Eschatologie