Primera Guerra Púnica

La Primera Guerra Púnica fou la primera de les tres guerres entre la República Romana i Cartago, les dues potències dominants de la Mediterrània occidental a l'albada del , que des del 264 fins al 241 aC es disputaren l'hegemonia en allò que acabaria sent el conflicte ininterromput més llarg i la major guerra naval de l'edat antiga. L'escenari principal de les hostilitats fou l'illa de Sicília i les aigües que la banyen, juntament amb el nord d'Àfrica. Els cartaginesos es rendiren després de vint-i-tres anys de baixes esgarrifoses en un bàndol i l'altre.

La guerra esclatà el 264 aC, quan els romans convertiren a la ciutat de Messina en la seva primera plaça forta a Sicília. Tot seguit, imposaren una aliança a Siracusa, l'única potència independent de certa importància a l'illa, i assetjaren la base principal de Cartago a Acragant. Aleshores, construïren una marina que infligí una sèrie de derrotes a la flota cartaginesa mitjançant tàctiques innovadores. La conquesta romana d'una base cartaginesa a Còrsega fou seguida per un atac infructuós contra Sardenya i el posterior abandonament de la base corsa. Els romans aprofitaren la seva superioritat marina per emprendre una invasió del nord d'Àfrica que fou interceptada pels cartaginesos. Els romans tornaren a prevaldre a la batalla del Cap Ecnomus, possiblement la batalla naval més gran de la història en nombre de combatents. La invasió començà amb bon peu i el 255 aC els cartaginesos obriren negociacions de pau, però les exigències dels romans eren tan severes que els cartaginesos decidiren continuar la resistència i poc després frustraren la invasió. L'estol romà enviat a evacuar els supervivents topà amb els cartaginesos a la batalla de la punta Hermea, davant de la costa africana, que se saldà amb una derrota cartaginesa sense pal·liatius. Tanmateix, una tempesta destruí bona part de la flota romana, incloent-hi la majoria de les naus i més de cent mil homes, quan navegava de tornada a Itàlia.

A partir d'aleshores, la guerra fou un estira-i-arronsa sense clar dominador. Els cartaginesos recuperaren Acragant el 255 aC, però com que no es veien capaços de defensar-la, arrasaren la ciutat i la tornaren a abandonar. Els romans no trigaren a posar en mar una nova flota amb 200 naus noves i prengueren Panormus (actual Palerm) el 254 aC. L'any següent perderen unes altres cent cinquanta naus en una tempesta. L'intent cartaginès de reconquerir Panormus el 251 aC fou desbaratat en una batalla davant de les muralles de la ciutat. Els romans, que havien anat estenent el seu control gradualment arreu de Sicília, investiren els dos últims bastions dels cartaginesos, situats a l'extrem occidental de l'illa, el 249 aC. A més a més, llançaren un atac per sorpresa contra la flota cartaginesa, però foren vençuts a la batalla de Drèpana. Els cartaginesos donaren continuïtat a la seva victòria i enfonsaren la majoria dels vaixells romans que quedaven a la batalla de Fíntias. El conflicte entrà en punt mort durant uns anys, fins que els romans encara construïren una altra flota el 243 aC i estrangularen les guarnicions cartagineses amb un bloqueig. La flota despatxada per Cartago a auxiliar-les fou anihilada a la batalla d'Egusa el 241 aC i les tropes cartagineses aïllades a Sicília no tingueren més remei que entaular negociacions de pau.

El tractat de pau imposava a Cartago el pagament de considerables reparacions de guerra i la cessió de Sicília, que seria annexionada a la República Romana amb la condició de província. A partir d'aquest moment, Roma es convertí en la primera potència militar de la Mediterrània occidental i, amb el pas del temps, de tota la Mediterrània. L'esforç herculi de construir mil galeres durant la guerra fou la pedra angular del domini marítim de Roma en els sis segles següents. La fi del conflicte propicià una gran revolta que els cartaginesos reprimiren amb gran dificultat. Les tensions estratègiques no resoltes entre Roma i Cartago acabarien desembocant en l'esclat de la Segona Guerra Púnica el 218 aC.

Fonts 

El terme «púnic» deriva de la paraula llatina Punicus (o Poenicus), que significa 'fenici', i es refereix als orígens de Cartago com a colònia fenícia. L'historiador grec Polibi (ca. 200-118 aC), deportat a Roma com a ostatge el 167 aC, és la font principal per a la Primera Guerra Púnica. Les seves obres inclouen biografies i un manual de tècnica militar que no han sobreviscut al pas dels segles. Avui en dia, és conegut sobretot per la seva Història, que abasta fins al 146 aC, aproximadament un segle després del final de la guerra. Polibi es considera una font relativament objectiva i neutral entre els punts de vista dels cartaginesos i dels romans.

Els registres cartaginesos es van destruir juntament amb la seva capital, Cartago, el 146 aC, per la qual cosa el relat de Polibi de la Primera Guerra Púnica es basa en diverses fonts gregues i llatines, ara perdudes. Polibi era un historiador analític i sempre que era possible entrevistava personalment els participants dels esdeveniments sobre els quals va escriure. Només el primer llibre dels quaranta que componen Les Històries tracta d'aquesta guerra. L'exactitud del seu relat s'ha debatut molt els darrers cent cinquanta anys, però el consens modern l'accepta en gran mesura al peu de la lletra, i els detalls de la guerra a les fonts modernes es basen gairebé íntegrament en interpretacions del relat de Polibi. L'historiador modern Andrew Curry considera que «Polibi resulta ser força fiable», mentre que Dexter Hoyos el descriu com «un historiador determinat ben informat, treballador i perspicaç». Hi ha altres històries posteriors de la guerra, però en forma fragmentària o resumida. Els historiadors moderns solen tenir en compte els escrits fragmentaris de diversos analistes romans, especialment Titus Livi —que es va basar en Polibi—; el grec sicilià Diodor de Sicília; i els escriptors grecs posteriors Apià i Cassi Dió. El classicista Adrian Goldsworthy afirma que «el relat de Polibi sol ser el preferit quan difereix amb qualsevol dels nostres altres relats». Altres fonts inclouen inscripcions, proves arqueològiques terrestres i proves empíriques de reconstruccions com el trirrem Olimbiàs.

Des del 2010, els arqueòlegs han trobat dinou esperons de bronze de navilis de guerra al mar davant de la costa oest de Sicília, una barreja de romans i cartaginesos, també s'han trobat deu cascs de bronze i centenars d'àmfores. Des d'aleshores s'han recuperat els esperons, set dels cascos i sis àmfores intactes, juntament amb una gran quantitat de fragments. Es creu que els esperons estaven units a un vaixell de guerra quan es van enfonsar al llit maritim. Els arqueòlegs involucrats van afirmar que la ubicació dels artefactes descoberts fins ara dóna suport al relat de Polibi d'on va tenir lloc la batalla d'Egusa. Basant-se en les dimensions dels esperons recuperats, els arqueòlegs que els han estudiat creuen que tots provenien de trirremes, contràriament al que diu Polibi que tots els vaixells de guerra involucrats eren quinquerrems. No obstant això, es creu que les nombroses àmfores identificades confirmen la precisió d'altres aspectes del relat de Polibi d'aquesta batalla: «És la buscada convergència dels registres arqueològics i històrics».

Situació 

La República romana es va expandir hostilment al sud de la Itàlia continental durant un segle abans de la Primera Guerra Púnica. Va conquerir la Itàlia peninsular al sud del riu Arno el 272 aC, quan les ciutats gregues del sud —Magna Grècia— es van sotmetre al final de les guerres pírriques. Durant aquest període, Cartago, amb la seva capital en el que avui és Tunísia, va arribar a dominar el sud de la península Ibèrica, gran part de les regions costaneres del nord d'Àfrica, les Illes Balears, Còrsega, Sardenya i la meitat occidental de Sicília, territoris integrats en un imperi militar i comercial. A partir de 480 aC, Cartago havia lliurat una sèrie de guerres de resultat incert contra les ciutats estat gregues de Sicília, encapçalades per Siracusa. Cap al 264 aC Cartago i Roma eren les potències preeminents a la Mediterrània occidental. Els dos estats havien afirmat diverses vegades la seva amistat mútua en aliances oficials: el 509 aC, el 348 aC i al voltant del 279 aC. Les relacions entre ells eren bones i els unien forts vincles comercials. Durant la guerra pírrica de 280-275 aC, contra un rei de l'Epir que va lluitar alternativament contra Roma a Itàlia i Cartago a Sicília, aquesta última va proporcionar recursos als romans i en almenys una ocasió va usar la seva armada per transportar un contingent romà.

El 289 aC, un grup de mercenaris italians coneguts com a mamertins, prèviament contractats per Siracusa, va ocupar la ciutat de Messana —l'actual Messina— a l'extrem nord-est de Sicília. Pressionats per Siracusa, els mamertins van demanar ajuda tant a Roma com a Cartago el 265 aC. Els cartaginesos van actuar primer, van acuitar Hieró II, rei de Siracusa, perquè no prengués més mesures i convencés els mamertins que acceptessin una guarnició cartaginesa. Segons Polibi, es va produir un considerable debat a Roma sobre si acceptar la petició d'ajuda dels mamertins. Com que els cartaginesos ja havien guarnit Mesana, l'acceptació podria conduir fàcilment a la guerra amb Cartago. Els romans no havien mostrat anteriorment cap interès a Sicília i no desitjaven acudir en ajuda dels soldats que havien pres injustament una ciutat als seus legítims posseïdors. Tot i això, molts van veure avantatges estratègics i monetaris si es consolidaven de Sicília. L'estancat Senat romà, possiblement a instàncies d'Api Claudi Càudex, va portar l'assumpte a l'assemblea popular el 264 aC. Càudex va animar a votar a favor de l'acció i va oferir la perspectiva d'un abundant botí; l'assemblea popular va decidir acceptar la comanda dels mamertins; es va nomenar Caudex cap d'una expedició militar, amb ordres de passar a Sicília i col·locar una guarnició romana a Mesana.

La guerra va començar quan els romans van desembarcar a Sicília el 264 aC. L'avantatge naval cartaginès no va ser suficient per impedir la travessia romana per l'estret de Messina. Dues legions manades per Càudex van marxar a Messana, on els mamertins havien expulsat la guarnició cartaginesa de Hannó —sense relació amb Hannó el Gran— i van patir un setge conjunt de cartaginesos i siracusans. Les fonts no tenen clar per què, però primer els siracusans i després els cartaginesos es van retirar. Els romans van marxar cap al sud i, al seu torn, van assetjar Siracusa, però es van retirar aviat, ja que no tenien prou força i línies de subministrament segures, requisits indispensables per poder rendir la plaça. L'experiència dels cartaginesos durant els dos segles anteriors de guerra a Sicília indicava que no era possible lliurar una batalla decisiva: els exèrcits s'esgotaven a causa de les grans pèrdues i les despeses enormes; això va fer que els dirigents cartaginesos esperessin que aquesta guerra seguís un curs similar a les anteriors que havien lliurat a l'illa. Mentrestant, la seva aclaparadora superioritat marítima permetria que la guerra es disputés lluny del nucli de l'imperi púnic, que podia continuar prosperant malgrat la contesa. Això permetia als cartaginesos reclutar i pagar un exèrcit que operaria en camp obert contra els romans, mentre que les seves ciutats de defenses fortes podien ser proveïdes per mar i servir de base defensiva des de les quals operar.

Exèrcits 

Els ciutadans romans adults homes eren elegits per al servei militar; la majoria servia com a infanteria, mentre que la minoria més rica aportava el contingent de cavalleria. Tradicionalment, els romans reclutaven dues legions, cadascuna de quatre mil dos-cents homes d'infanteria i tres-cents genets. Una petita part de la infanteria la componien veles amb javelines. La resta estava equipat com a infanteria pesant, amb armadura, un escut gran i espasa curta. La infanteria es dividia en tres files, de les quals la primera fila també portava dues javelines, mentre que els soldats de la segona i la tercera portaven al seu lloc una llança. Tant els manípuls legionaris com els legionaris individuals lluitaven en un ordre relativament obert. En general, un exèrcit es formava combinant una legió romana amb una altra de mida i equip similars que proporcionaven els aliats romans.

Els ciutadans cartaginesos només prestaven servei a l'exèrcit si hi havia una amenaça directa per a la ciutat. En la majoria de les circumstàncies, l'exèrcit cartaginès es nodria d'estrangers, molts del nord d'Àfrica, que proporcionava diverses tropes especialitzades, entre elles: infanteria organitzada en formació tancada, equipada amb grans escuts, cascos, espases curtes i llances llargues i escaramussadors d'infanteria lleugera armada amb javelines; cavalleria de xoc que també combatia en formació tancada. —també conegut com a «cavalleria pesant»— que portava llança; i escaramussadors de cavalleria lleugera que llançaven javelines des de lluny i evitaven el combat cos a cos. Tant Hispània com la Gàl·lia van proporcionar infanteria veterana: tropes desarmades que carregaven feroçment, encara que tenien reputació de rendir-se si el combat s'allargava. La major part de la infanteria cartaginesa lluitava en una formació compacta coneguda com a falange, generalment de dues o tres línies. Es van reclutar foners especialitzats a les illes Balears. Els cartaginesos també van emprar elefants de guerra; al nord d'Àfrica per aquell temps habitaven elefants africans de bosc. Les fonts no tenen clar si portaven torretes per transportar guerrers.

Armades 
Els quinquerrems, com indica el seu nom, vaixells de cinc rems, van ser la principal nau de les flotes romana i cartaginesa durant les guerres púniques. Tan habitual era aquest tipus de navili que Polibi l'usa com a terme general per referir-se a «vaixell de guerra» en general. Un quinquerrem tenia una tripulació de tres-cents homes: dos-cents vuitanta remers i vint tripulants i oficials de coberta. També tenia normalment una dotació de quaranta soldats de marina —generalment soldats assignats al vaixell—, que augmentava fins als cent vint si es pensava que la batalla era imminent.

Aconseguir que els remers remessin com una unitat i sobretot executar maniobres de batalla més complexes, requeria un entrenament llarg i ardu. Almenys la meitat dels remers necessitaven haver tingut una mica d'experiència perquè el vaixell es manegés amb eficàcia. Com a resultat, els romans estaven inicialment en desavantatge davant dels cartaginesos, més experimentats al mar. Per contrarestar-ho, els romans van introduir el corvus, un pont d'1,2 metres d'amplada i 11 metres de llarg, amb una punxa pesant a la part inferior, que es va dissenyar per perforar i ancorar a la coberta del vaixell enemic. Permetia als legionaris que actuaven com a infanteria de marina, abordar naus enemigues i capturar-les, en lloc de fer servir l'anterior tàctica tradicional d'envestir-les amb l'esperó de la proa.

Tots els vaixells de guerra estaven equipats amb ariets, un joc triple de fulles de bronze de seixanta centímetres d'amplada i fins a dos-cents setanta quilograms de pes que es col·locaven a la línia de flotació. Al segle anterior a les guerres púniques, l'abordatge s'havia tornat cada vegada més comú i l'envestida havia disminuït, ja que els vaixells més grans i pesats adoptats en aquest període no tenien ni la velocitat ni la maniobrabilitat necessàries per envestir, mentre que la construcció més robusta reduïa l'efecte de l'esperó fins i tot en cas d'impacte directe. L'adopció romana del corvus va ser una conseqüència d'aquesta tendència i va compensar el desavantatge inicial en la navegació. El pes addicional a la proa comprometia tant la maniobrabilitat del vaixell com la seva navegabilitat, i amb el mar agitat, el corvus es tornava inútil.

Sicília 264-256 aC 

Gran part de la guerra es va lliurar a Sicília i a les aigües properes. Lluny de les costes, el terreny accidentat dificultava la maniobra de grans exèrcits i afavoria la defensa davant l'ofensiva. Les operacions terrestres es van limitar en gran manera a incursions, setges i interdiccions; en vint-i-tres anys de guerra a Sicília només hi va haver dues batalles campals a gran escala: la d'Agrigent el 262 aC i la de Palerm el 250 aC. La tasca de guarnició i els bloquejos terrestres eren operacions més comunes per a ambdós exèrcits que les batalles en camp obert.

Des de temps memorables, els romans nomenaven cada any dos caps militars, els cònsols, perquè manessin cadascun un exèrcit. Els dos de l'any 263 aC se'ls va enviar a Sicília al capdavant de quaranta mil soldats. Siracusa va patir un nou setge i, com no esperava rebre cap auxili cartaginès, es va rendir ràpidament als romans, es va convertir en aliats seus, va pagar una indemnització de cent talents de plata i, potser el més important, va accedir a ajudar a proveir l'exèrcit romà a Sicília. Després de la deserció de Siracusa, diverses petites dependències cartagineses van passar a mans dels romans. Els cartaginesos van fer d'Agrigent, una ciutat portuària a la meitat de la costa meridional de Sicília, el seu centre estratègic, per la qual cosa els romans van marxar sobre ella el 262 aC i la van assetjar. Els assetjadors tenien un sistema d'abastament insuficient, en part perquè la supremacia naval cartaginesa els impedia enviar subministraments per mar, i també perquè no estaven acostumats a alimentar un exèrcit de quaranta mil homes. La major part de l'exèrcit es va dispersar en una àmplia zona quan va arribar l'època de la collita per recol·lectar aliments. Els cartaginesos, dirigits per Hanníbal Giscó, els van atacar per sorpresa i van penetrar al seu campament, tot i això, els romans es van reunir i els van vèncer. Després d'aquest combat, tots dos bàndols es van mostrar més cautelosos.

Mentrestant, Cartago va reclutar un exèrcit sota el comandament de Hannó, format per 50.000 homes d'infanteria, 6.000 genets i 60 elefants. Gran part de les tropes eren mercenaris lígurs, celtes i ibers, que es va reunir a Àfrica i van ser enviats a Sicília. Hannó va marxar en auxili d'Agrigent cinc mesos després que comencés el setge. Quan va arribar, simplement va acampar en un terreny elevat, va participar en escaramusses inconnexes i es va dedicar a ensinistrar el seu exèrcit; dos mesos més tard, a la primavera de 261 aC, va atacar, però va ser derrotat i va patir grans pèrdues a la batalla d'Agrigent. Els romans, sota les ordres dels cònsols Luci Postumi Megelo i Quint Mamili Vítul, el van perseguir i es van apoderar dels elefants i dels subministraments cartaginesos. Aquella nit la guarnició cartaginesa va escapar mentre els romans estaven distrets, i l'endemà, els romans es van apoderar de la ciutat i els seus habitants; en van vendre vint-i-cinc mil com a esclaus.

Després d'aquest triomf romà, la guerra es va difuminar durant anys: els dos bàndols van obtenir victòries menors, però cap tenien un objectiu bèl·lic clar. En part per què els romans van destinar molts dels seus recursos a una campanya finalment infructuosa contra Còrsega i Sardenya, i després a la igualment estèril expedició a Àfrica. Després de prendre Agrigent, van avançar cap a l'oest per assetjar sense èxit Mitístrat durant set mesos. El 259 aC es van encaminar a Thermae (l'actual Termini Imerese) a la costa nord, però a conseqüència d'una disputa amb els aliats, van acampar per separat. Hamílcar ho va aprofitar per emprendre un contraatac que va sorprendre un dels dos grups d'enemics quan es disposava a aixecar el campament; l'arremesa cartaginesa va infligir entre quatre mil i sis mil morts als romans. Hamílcar va passar a prendre Enna, al centre de Sicília, i Camarina, al sud-est, perillosament prop de Siracusa, i va semblar estar a prop d'apoderar-se de tota Sicília. L'any següent, els romans van tornar a prendre Enna i finalment van conquerir Mitístrat; després es van traslladar a Panormo —el Palerm modern—, però van haver de retirar-se, encara que es van fer amb Hippana i el 258 aC van recapturar Camarina després d'un llarg setge. Durant els anys següents, van continuar a Sicília les petites incursions, les escaramusses i el canvi de bàndol ocasional d'alguna de les ciutats menors.

Roma construeix una flota 

La guerra a Sicília va arribar a un punt mort, ja que els cartaginesos es van concentrar a defensar les seves ciutats i pobles; aquests estaven majoritàriament a la costa i, per tant, podrien ser proveïts i reforçats sense que els romans poguessin usar el seu exèrcit per interceptar-los. El focus de la guerra es va desplaçar cap al mar, on els romans tenien poca experiència; en les poques ocasions en què havien necessitat prèviament d'una flota naval, s'havien valgut de petits esquadrons proveïts pels seus aliats llatins o grecs. El 260 aC, es van proposar construir una flota i van utilitzar un quinquerreme cartaginès naufragat com a model per als seus vaixells. Com a constructors de vaixells novells, van construir còpies que eren més pesades que les embarcacions cartagineses i, per tant, més lentes i menys maniobrables.

Els romans van construir 120 vaixells de guerra i els van enviar a Sicília el 260 aC perquè les tripulacions completessin l'entrenament bàsic. Un dels cònsols de l'any, Gneu Corneli Escipió Asina, va navegar amb els primers 17 vaixells per arribar a les illes Eòlies, una mica lluny de la costa nord-est de Sicília, en un intent d'apoderar-se del port principal de les illes, Lípari. La flota cartaginesa estava comandada per Hanníbal Giscó, el general que havia comandat la guarnició d'Agrigent, i tenia la base a Palerm, a uns 100 quilòmetres de Lipara. Quan Hanníbal es va assabentar del moviment dels romans, va enviar 20 vaixells sota el comandament de Boodes cap al poble, va arribar de nit i va atrapar els romans al port. Els vaixells de Boodes van atacar i els homes inexperts d'Escipió van oferir poca resistència. Poc temps més tard, Aníbal estava d'exploració amb 50 vaixells cartaginesos quan es va trobar amb la flota romana completa. Va escapar, però va perdre la majoria dels seus vaixells. Després d'aquesta escaramussa quan els romans van instal·lar el corvus als seus vaixells.

El company cònsol d'Escipió, Gai Duili, va assignar les unitats de l'exèrcit a subordinats, va prendre el comandament de la flota i va navegar ràpidament a la recerca de la batalla. Les dues flotes es van trobar davant de la costa de Milazzo a la batalla de Miles. Aníbal tenia 130 vaixells, i segons els càlculs de l'historiador John Lazenby, Duili tenia aproximadament el mateix nombre. Els cartaginesos van anticipar la victòria a causa de l'experiència superior de la seva tripulació. Les seves galeres més ràpides i maniobrables van trencar la formació per acostar-se ràpidament als romans. Els primers 30 vaixells cartaginesos van patir l'adherència dels corvus i els romans els van abordar amb èxit, inclòs el vaixell d'Aníbal, tot i escapar-se en un esquif. Com a resposta, els cartaginesos restants es van obrir de bat a bat i van intentar batre els romans pels costats o per la rereguarda, però aquests van contraatacar amb èxit i van capturar 20 embarcacions cartagineses més. Els cartaginesos supervivents van interrompre l'acció, i en ser més ràpids que els romans, van poder escapar. Duili va salpar per rellevar la ciutat romana de Segesta, que havia estat assetjada.

Des de principis del 262 aC, els vaixells cartaginesos havien assaltat la costa italiana des de les seves bases a Sardenya i Còrsega. L'any posterior de la batalla de Miles, el 259 aC, el cònsol Luci Corneli Escipió va dirigir part de la flota contra Aleria i la va capturar. Després va atacar Òlbia, però van rebutjar l'atac, com a conseqüència van perdre Aleria. El 258 aC, una flota romana més forta es va enfrontar a una flota cartaginesa més petita a la batalla de Sulci enfront de la ciutat de Sulci, a l'oest de Sardenya, i va infligir una gran derrota. Els soldats del comandant cartaginès Aníbal Giscón, que els va abandonar i va fugir a Sulci, el van capturar posteriorment i va ser crucificat. Malgrat aquesta victòria, els romans, que intentaven recolzar ofensives simultànies contra Sardenya i Sicília, no la van poder explotar, i l'atac a la Sardenya controlada per cartaginesos es va esgotar.

El 257 aC, la flota romana estava ancorada davant Tindaris, al nord-est de Sicília, quan la flota cartaginesa, sense adonar-se de la seva presència, va navegar en formació oberta. El comandant romà, Gai Atili Règul Serrà, va ordenar un atac immediat que va donar lloc a la batalla de Tindaris. Això va fer que la flota romana es fes al mar de forma desordenada. Els cartaginesos van respondre ràpidament; van envestir i enfonsar nou dels deu principals vaixells romans. Quan la principal força romana va entrar en acció, va enfonsar vuit vaixells cartaginesos i en va capturar deu. Els cartaginesos es van retirar, una altra vegada més ràpids que els romans i, per tant, capaços d'escapar sense més pèrdues. Els romans després van assaltar tant Lípari com Malta.

Conquesta d'Àfrica 

Les seves victòries navals a Miles i Sulci, i la seva frustració per l'estancament a Sicília, van portar els romans a adoptar una estratègia basada en el mar i a desenvolupar un pla per envair el cor cartaginès al nord d'Àfrica i amenaçar Cartago —prop de Tunísia—. Ambdós bàndols van decidir establir la supremacia naval i van invertir grans quantitats de diners i mà d'obra per augmentar la mida de les seves armades. La flota romana de 330 vaixells de guerra i un nombre indeterminat de transports va salpar d'Òstia, el port de Roma, a principis del 256 aC, comandada pels cònsols de l'any, Marc Atili Règul i Luci Manli Vulsó Llong. Els romans planejaven travessar el mar Mediterrani i envair el que ara és Tunísia, poc abans de la batalla, van embarcar aproximadament 26.000 legionaris de les forces romanes a Sicília.

Els cartaginesos coneixien les intencions dels romans i van conservar tots els seus 350 vaixells de guerra, sota el comandament de Hannó el Gran i Hamílcar, davant de la costa sud de Sicília per interceptar-los. Amb un total combinat de prop de 680 vaixells de guerra que transporten fins a 290.000 tripulants i infanteria de marina. La subsegüent batalla del Cap Ecnomus va ser possiblement la batalla naval més gran de la història pel nombre de combatents involucrats. Al començament de la batalla, els cartaginesos van prendre la iniciativa amb l'esperança que les seves habilitats navals, superiors a la dels romans, els beneficiés. Després d'un dia de lluita prolongada i confusa, els cartaginesos van acabar derrotats. 30 vaixells cartaginesos van ser enfonsats i 64 més capturats, per contra, els romans van perdre 24 de les seves naus.

Després de la victòria, l'exèrcit romà, comandat per Marc Atili Règul, va desembarcar a Àfrica, prop d'Aspis —actual Kélibia— a la península de cap Bon i va començar a devastar el campament cartaginès. Després d'un breu setge, la ciutat va ser capturada. La majoria dels vaixells romans van tornar a Sicília, i l'exèrcit es va quedar amb 15.000 soldats d'infanteria i 500 de cavalleria per continuar la guerra a Àfrica; Règul va assetjar la ciutat d'Oudna. Els cartaginesos van fer venir a Amílcar que estava a Sicília amb 5.000 soldats d'infanteria i 500 de cavalleria per comandar al costat d'Hàsdrubal i un tercer general anomenat Bostar. L'exercit era aproximadament de la mateixa grandària que la força romana, que era forta en cavalleria i elefants. El campament cartaginès es va establir en un turó prop d'Aspis, i els romans van dur a terme una marxa nocturna per llançar un atac per sorpresa a trenc d'alba contra ells des de dues direccions. Després d'un confús combat, les tropes cartagineses es van separar i van fugir, tot i que es desconeixen les pèrdues, el nombre de baixes van ser mínimes.

Els romans van seguir amb la contesa i van capturar Tunísia, a només 16 km de Cartago. Des de Tunísia, van assaltar i devastar l'àrea immediata al voltant de Cartago. Desesperats, els cartaginesos van demanar la pau, però Règul va oferir uns termes tan durs que van decidir seguir amb la lluita. Lliuraren el càrrec de l'entrenament del seu exèrcit al comandant mercenari espartà Xantip, qui en 255 aC va dirigir un exèrcit de 12.000 soldats d'infanteria, 4.000 genets i 100 elefants contra els romans i els va derrotar a la batalla del riu Bagrades. Aproximadament 2.000 romans es van retirar a Aspis, tot i que en van capturar 500, inclòs Règul. Xantip, temorós de l'enveja dels generals cartaginesos als quals havia superat, va cobrar la seva paga i va tornar a Grècia. Els romans van enviar una flota per evacuar els seus supervivents, però una flota cartaginesa els va interceptar davant del cap Bon. A la batalla de la punta Hermea els cartaginesos van patir un fort revés, en la qual van perdre 114 vaixells capturats. Una tempesta va devastar la flota romana mentre tornava a Itàlia, amb 384 vaixells enfonsats d'un total de 464 i 100.000 homes perduts, la majoria aliats no romans. És possible que la presència dels corvus fes que els vaixells romans no fossin aptes per navegar. No hi ha constància que s'hagin utilitzat després d'aquest desastre.

Sicília 255-248 aC 

Després d'haver perdut la major part de la seva flota a la tempesta de 255 aC, els romans la van reconstruir ràpidament i van agregar 220 nous vaixells. El 254 aC els cartaginesos van atacar i capturar Agrigent, però com tenien poques esperances de controlar-la, la van cremar, van arrasar les seves muralles i se'n van anar. Mentrestant, els romans van llançar una ofensiva a Sicília. Tota la seva flota, al comandament dels dos cònsols, va atacar Panormo a principis d'any i la van assetjar. Es van instal·lar armes de setge que van obrir una bretxa a les muralles amb la qual van fer l'assalt. La ciutat es va rendir ràpidament. Els 14.000 habitants que s'ho van poder permetre van pagar el seu propi rescat i van vendre als 13.000 restants com a esclaus. Gran part de l'interior occidental de Sicília va passar a mans romanes: Ieta, Solunt, Petra i Tíndaris van arribar a un acord.

El 253 aC, els romans van tornar a canviar el seu enfocament cap a Àfrica i van dur a terme diverses incursions. Van perdre 150 vaixells més, d'una flota de 220, en una tempesta quan tornaven d'atacar la costa nord-africana a l'est de Cartago, però la van reconstruir un cop més. L'any següent, els romans van centrar la seva atenció al nord-oest de Sicília, per la qual cosa van enviar una expedició naval cap a Lilibèon. Pel camí, els romans van prendre i cremar les ciutats cartagineses de Selinunt i Heraclea Minoa, però no van poder apoderar-se de Lilibèon. El 252 aC van capturar Thermae i Lipara, que havien estat aïllades per la caiguda de Panormo, però van evitar la batalla en 252 i 251 aC, segons Polibi, perquè temien als elefants de guerra que els cartaginesos havien enviat a Sicília.

A finals de l'estiu del 251 aC, el comandant cartaginès Asdrúbal, —que s'havia enfrontat a Regul a l'Àfrica— en assabentar-se que un cònsol havia deixat Sicília per passar l'hivern amb la meitat de l'exèrcit romà, va avançar cap a Panormo i va devastar els camps. L'exèrcit romà, que s'havia dispersat per recollir la collita, es va retirar a dins la ciutat. Asdrúbal va avançar audaçment la major part del seu exèrcit, inclosos els elefants, cap a les muralles de la ciutat. El comandant romà Luci Cecili Metel va enviar escaramussadors per fustigar els cartaginesos, i els mantenia constantment proveïts de javelines que obtenien dels subministraments de la ciutat. El terra estava cobert d'excavacions, fetes durant el setge romà, fet que dificultava l'avenç dels elefants. Ferits per les javelines i incapaços de defensar-se, aquests animals van fugir a través de la infanteria cartaginesa. Metel va moure de manera oportuna una gran força al flanc esquerre dels cartaginesos i va carregar contra els seus desordenats oponents que van acabar fugint. Deu elefants van ser capturats. Els relats contemporanis no informen de les pèrdues de cap dels bàndols, i els historiadors moderns consideren improbables les afirmacions posteriors d'entre vint mil i trenta mil víctimes cartagineses.

Animats per la seva victòria a Panorm, un gran exèrcit comandat pels cònsols de l'any, Publi Claudi Pulcre i Luci Juni Pul·lus, es va moure contra Lilibèon, la principal base cartaginesa a Sicília, i va assetjar la ciutat, també la seva flota de 200 vaixells recentment reconstruïda va bloquejar el port. Al principi del bloqueig, cinquanta quinquerremes cartaginesos es van reunir davant de les illes Egades, que es troben a 15-40 km a l'oest de Sicília. Quan va haver-hi un fort vent de l'oest, van navegar cap a Lilibèon abans que els romans tinguessin temps de reaccionar i van desembarcar reforços i una gran quantitat de subministraments. Gràcies al fet que van sortir de nit, van poder evadir-los i rescatar la cavalleria cartaginesa. Els romans van segellar l'accés terrestre a Lilibèon amb campaments i murs de terra i fusta, encara que també van fer repetits intents de bloquejar l'entrada del port amb una forta barricada de fusta, a causa de les condicions del mar prevalents no van tenir èxit. La guarnició cartaginesa es va mantenir proveïda per corredors de bloqueig, quinquerremes lleugers i maniobrables amb tripulacions altament capacitats i pràctics experimentats.

Pulcre va atacar la flota cartaginesa, que era al port de la propera ciutat de Drèpana —actual Trapani—, van salpar de nit per fer un atac sorpresa, però es van dispersar en la foscor. El comandant cartaginès Adhèrbal va poder portar la seva flota al mar abans que quedessin atrapats i contraatacats a la batalla de Drèpana. Els romans es van quedar encallats contra la riba i, després d'un dia de lluita, van ser derrotats en gran part pels vaixells cartaginesos més maniobrables amb les seves tripulacions més ben entrenades. En conseqüència, es van convertir en la victòria naval cartaginesa més gran de la guerra. Cartago es va tornar cap a l'ofensiva marítima, va aconseguir una altra victòria a la batalla de Fínties i gairebé va fer desaparèixer els romans del mar. Van passar set anys abans Roma tornés a intentar desplegar una flota substancial, mentre que Cartago va posar la majoria dels seus vaixells en reserva per estalviar diners i alliberar mà d'obra.

Conclusió 

Cap al 248 aC, els cartaginesos ocupaven només dues ciutats a Sicília: Lilibèon i Drèpana, que estaven ben fortificades i situades a la costa occidental, on podien ser proveïdes i reforçades sense que els romans poguessin utilitzar el seu exèrcit superior per interferir. Quan Hamílcar Barca va prendre el comandament dels cartaginesos a Sicília el 247 aC només va rebre un petit exèrcit i la flota es va anar retirant gradualment. Les hostilitats entre les forces romanes i cartagineses es van reduir a operacions terrestres a petita escala, cosa que s'adaptava a l'estratègia cartaginesa. Hamílcar va fer servir tàctiques d'armes combinades en una estratègia fabiana des de la seva base a Erice, al nord de Drèpana. Aquesta guerra de guerrilles va mantenir les legions romanes immobilitzades i va preservar el punt de suport de Cartago a Sicília.

Després de més de 20 anys de guerra, tots dos estats estaven al seu límit econòmic i demogràfic. La sol·licitud d'un préstec de 2.000 talents a l'Egipte ptolemaic, que fou rebutjada, demostra com de crítica era la situació financera de Cartago. Roma també estava a prop de la fallida econòmica i el nombre de ciutadans homes adults, que proporcionaven la mà d'obra per a la marina i les legions, havia disminuït en un 17% des del començament de la guerra. Goldsworthy descriu les pèrdues de mà d'obra romana com a «espantoses».

A finals del 243 aC, en adonar-se que no capturarien Drèpana i Lilibèon a menys que poguessin estendre el seu bloqueig al mar, el Senat romà va decidir construir una nova flota. Amb les arques de l'estat esgotades, el Senat va sol·licitar préstecs als ciutadans més rics de Roma per finançar la construcció d'un vaixell cadascun, reemborsables amb les reparacions que s'imposarien a Cartago un cop guanyada la guerra. El resultat va ser una flota d'aproximadament 200 quinquerremes, construïda, equipada i tripulada sense despeses pel govern. Els romans van modelar els vaixells de la seva nova flota a partir d'un corredor de bloqueig capturat amb qualitats especialment bones. Després de tants anys de guerra, els romans tenien experiència en la construcció naval i, amb un vaixell provat com a model, produïen quinquerremes d'alta qualitat. És important destacar que van abandonar el corvus, conseqüentment, van millorar la velocitat i el maneig dels vaixells, però va obligar als romans a canviar de tàctica; haurien de ser mariners superiors, en lloc de soldats superiors, per vèncer els cartaginesos.

Els cartaginesos van construir una flota més gran amb la intenció de portar subministraments a Sicília, després embarcaria a gran part de l'exèrcit cartaginès estacionat allà per utilitzar-lo com a marines, però va ser interceptat per una flota romana al comandament de Gai Lutaci Catul i Quint Valeri Faltó, iniciant així la batalla d'Egusa. Els romans van derrotar una la flota cartaginesa sense personal i mal entrenada. Després d'aconseguir aquesta victòria decisiva, els romans van continuar les seves operacions terrestres a Sicília contra Lilibèon i Drèpana. El senat cartaginès es va mostrar reticent a assignar els recursos necessaris per construir i tripular una altra flota. En canvi, es va assignar Amílcar perquè negociés un tractat de pau amb els romans, que va deixar en mans del seu subordinat Giscó. Van signar el tractat de Lutaci (241 aC) i va posar fi a la primera guerra púnica: Cartago va evacuar Sicília, va lliurar tots els presoners presos durant la guerra i va pagar una indemnització de 3.200 talents durant deu anys.

Conseqüències 

La guerra va durar vint-i-tres anys: va ser la més llarga de la història romano-grega i la contesa naval més gran del món antic. Una vegada conclosa, Cartago va intentar no pagar el que devia a les tropes estrangeres que havien combatut a les seves files. Aquesta decisió va provocar una revolta que donaria pas a la guerra dels mercenaris; se'ls van unir molts grups locals descontents. La rebel·lió va acabar sent sufocada, si bé amb gran dificultat i considerable salvatgisme. El 237 aC, Cartago va preparar una expedició per recuperar l'illa de Sardenya, que anteriorment havien perdut els rebels acabats de vèncer.Cínicament, els romans van declarar que això suposava un acte de guerra, per la qual cosa van afegir en els seus termes de pau la cessió de Sardenya i Còrsega i el pagament d'una indemnització addicional de mil dos-cents talents. Debilitada per tants anys de guerra, Cartago va accedir per evitar un nou conflicte amb Roma; el pagament addicional i la renúncia de Sardenya i Còrsega es van afegir al tractat com a codicil. Aquestes accions de Roma van alimentar el ressentiment a Cartago, que no es va resignar a acceptar el paper que se li havia assignat, i es consideren factors que van contribuir a l'esclat de la Segona Guerra Púnica.

El paper principal d'Amílcar Barca a la derrota de les tropes estrangeres amotinades i els rebels africans va augmentar enormement el prestigi i el poder de la família dels bàrcides. El 237 aC Amílcar va dirigir molts dels seus veterans en una expedició per expandir les possessions cartagineses al sud d'Iberia. La regió es va convertir al llarg dels vint anys següents en un feu semiautònom dels bàrcides i va ser la font de gran part de la plata utilitzada per pagar la gran indemnització deguda a Roma.

Per a Roma, la fi de la Primera Guerra Púnica va marcar l'inici de la seva expansió més enllà de la península Itàlica. Sicília va ser la primera província romana, el govern de la qual es va encomanar a un expretor; es tornaria important per a Roma com a font de cereals. Sardenya i Còrsega, combinades, també van passar a formar una província romana i una font de gra. La governava un pretor que va haver de mantenir copioses tropes almenys durant els set anys següents per sotmetre els illencs. A Siracusa se li va concedir la independència nominal i l'estatus d'aliat durant la vida de Hieró II. A partir de llavors, Roma va ser la principal potència militar de la Mediterrània occidental i, cada vegada més, de la regió mediterrània en el seu conjunt. Els romans havien construït més de mil galeres durant la guerra, i aquesta experiència de construcció, dotació, entrenament, subministrament i manteniment de tants vaixells a establir les bases del domini marítim de Roma durant sis-cents anys. Malgrat això, la qüestió de quin Estat controlaria la Mediterrània occidental va romandre incerta, i el setge cartaginès el 218 aC de la ciutat llevantina de Sagunt, protegida pels romans, va desencadenar la Segona Guerra Púnica amb Roma.

Referències

Notes

Bibliografia

Enllaços externs 

 http://www.livius.org/ps-pz/punic_war/1pw00.html