alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Escut de Torroella de Fluvià

L'escut oficial de Torroella de Fluvià té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una torre oberta d'or acompanyada a la punta d'una faixa ondada d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 de març del 2001.

Escut parlant al·lusiu al nom del poble: tradicionalment presenta una torre i el riu Fluvià.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Torroella de Fluvia
Torroella de Fluvià
Bandera de Torroella de Fluvià

La bandera oficial de Torroella de Fluvià (Alt Empordà) té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color verd fosc, amb una faixa central blanca de mitja, tres i mitja ones, de gruix 1/6 de l'alçària del drap, i un pal groc, de gruix 1/9 de la llargària del mateix drap, sobreposat al centre.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 21 de febrer de 2002 i publicada en el DOGC el 16 d'octubre de 2003 amb el número 3989. Es va publicar una correcció d'errada en el DOGC el 9 de març de 2004 amb el número 4087.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Torroella de Fluvià
Torroella de Fluvià
Escut de Vila-sacra

L'escut oficial de Vila-sacra té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un castell de sable obert acostat de 2 rodes d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 5 de juliol de 1994 i publicat al DOGC el 20 de juliol del mateix any amb el número 1923.

S'hi representa el castell del poble (), que va pertànyer als Cruïlles. Els monjos de Sant Pere de Rodes el van comprar el 1240, i aquest monestir hi és simbolitzat per les dues rodes.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilasacra
Vila-sacra
Escut de Vilabertran

L'escut oficial de Vilabertran té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una creu llatina patent i concavada d'argent amb 5 rodelles de gules ressaltant sobre els extrems i el centre. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 14 de novembre de 1985 i publicat al DOGC el 3 de gener de l'any següent amb el número 632.

El poble es va desenvolupar entorn de l'impressionant monestir romànic de Santa Maria de Vilabertran; el monestir custodia una famosa creu processional del . Aquesta joia de plata és la que es representa a l'escut de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilabertran
Vilabertran
Bandera de Vilabertran

La bandera oficial de Vilabertran (Alt Empordà) té la següent descripció:
Blava, amb la creu blanca de les armes del municipi carregada de cinc rodelles vermelles de diàmetre 1/6 de l'ample de la bandera i totes tangents als arcs que formen la creu. El pal i els braços de la creu abasten els límits de la tela i el seu eix vertical, que correspon als braços, va desplaçat envers l'asta, a un terç de la llargada total de la bandera. El diàmetre de les circumferències que arrodoneixen els extrems dels braços és d'1/3 de l'ample de la bandera.

La creu és la Creu de Vilabertran o Vera Creu, relíquia de principis de l'edat mitjana custodiada al monestir de Santa Maria de Vilabertran.

Va ser aprovada el 18 de gener de 1990 i publicada en el DOGC el 29 de gener del mateix any amb el número 1248.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilabertran
Vilabertran
Escut de Viladamat

L'escut oficial de Viladamat té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una torre d'argent oberta sobremuntada de 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra, i acostada de 2 rodes d'or, una a cada flanc. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 de març de 1984 i publicat al DOGC el 23 de maig del mateix any amb el número 436.

Viladamat, poble voltat de muralles, tradicionalment ha tingut una torre (o un castell) a l'escut. Estava situat al comtat d'Empúries, i fins al 1621 va pertànyer al monestir de Sant Pere de Rodes, representat aquí per les seves armes parlants: les claus de sant Pere i dues rodes.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Viladamat
Viladamat
Mesalim

Mesalim o també Mesilim va ser un rei de Sumer, que també es titulava rei de Kix. El seu nom no consta a la Llista de reis sumeris però està constatat a l'evidència arqueològica i hauria estat rei de Kix a mitjan tercer mil·lenni aC. Va exercir una breu hegemonia cap al 2600 aC o 2550 aC.

El seu origen no està establert. El seu nom sembla semita i tenia com a deïtat tutelar a Ixtaran, venerat a Der, el que fa pensar que venia d'aquesta zona, però com que s'han trobat inscripcions a Adab, al Sumer Central i a Lagaix, ciutats on va construir temples, no pot assegurar-se res. Aquesta difusió de les inscripcions en tot cas correspon a un rei que governava en molts llocs. Se sap que al mateix temps a Lagaix governava un Ensi i Mesalim va fer d'àrbitre a una disputa fronterera entre el seu patesi (cap religiós) a Lagaix, de nom Lugal-sha-engur, i la veïna ciutat estat d'Umma, en un conflicte sobre els drets de reg de l'aigua d'un canal al límit entre les dues ciutats; va demanar consell al déu Satarana i després Mesilim va establir una nova frontera entre Lagaix i Umma, erigint un pilar per marcar-la, en el qual va escriure l'arbitratge; la solució no va ser permanent i un posterior rei d'Umma, de nom Ush, va destruir el pilar desafiant la decisió.

A mitjan segle XX el sumeriòleg E. Gordon va proposar la seva identificació amb Mesannepada d'Ur, que en algun moment del seu regnat va agafar el títol de rei de Kix; Thorkild Jacobsen va disputar la teopria i va arribar a la conclusió oposada.

Referències

Bibliografia 
 Vojtech Zamarovský, Na počiatku bol Sumer, Mladé letá, 1968 Bratislava
 Plamen Rusev, Mesalim, Lugal Na Kish: Politicheska Istoriia Na Ranen Shumer (XXVIII-XXVI V. Pr. N. E.), febrer de 2001  [Mesalim, Lugal de Kish. Història política dels inicis de Sumèria (segles ХХVIII–ХХVI aC.)]

Reis de Kix
Escut de Vilafant

L'escut oficial de Vilafant té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: d'atzur i d'or, ressaltant sobre el tot un colom d'argent amb una palla d'or al bec. Per timbre, una corona de poble.

Història 
Va ser aprovat el 5 de setembre del 2003 i publicat al DOGC el 28 d'octubre del mateix any amb el número 3997.

L'ocell amb la palleta al bec és un senyal tradicional de l'escut de Vilafant, igual com els esmalts atzur i or. L'escut va començar a aparèixer al començament del , i s'hi representava un colom volant amb un ram d'olivera al bec.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilafant
Vilafant
Ixtaran

Ixtaran (Ištaran) en sumeri 𒀭𒅗𒁲 (també anomenat Gusilim) era un déu de la mitologia sumèria, venerat principalment a la ciutat de Der i a la regió fronterera entre Sumer i l'Iran. El seu culte va florir al final del segon mil·lenni aC i fins al període mitjà babiloni, després del qual el nom de la deïtat no torna a aparèixer ni com a tal ni aplicat a persones.

Es deia que era fill d'An, i rebia culte també a la ciutat d'Uruk. En un període tardà es deia que Ixtaran era germà de la deessa Ixtar.

El símbol de la deïtat està representat sovint als kudurrus, i era una serp, segurament representant al deu serp Nirah que era el delegat d'Ixtaran a la terra. De vegades Nirah és considerat el seu fill. No es coneix amb precisió quina funció tenia, i se suposa que se'l considerava un jutge celestial. Era proverbial el seu caràcter just, i diversos reis, com Gudea, de Lagaix, i Xulgi, d'Ur, es comparaven amb ell, segons les inscripcions, i es declaraven igualment justos.

També se'l considerava com un dels déus que moria en un determinat moment, tal com li passava a Dumuzi. En un text ritual es diu que moria a l'estiu, i que el seu cadàver xop de sang arribava a l'inframon. En un altre text se l'equipara amb Dumuzi. També se l'associava, en alguns textos primitius, a Xamaix, perquè el dos déus eren divinitats de la justícia.

Sembla que no tenia parella, però l'esposa del déu apareix en una inscripció amb el nom de Xarrat-Deri, que vol dir 'la reina de Der'. El culte d'Ixtaran estava estès fora de Der i hi ha constància a Umma i Lagaix. Gudea, governant de Lagaix, va deixar una inscripció on parlava de la fundació d'una capella a la deïtat en el gran temple de Ningirsu a Girsu.

Referències

Bibliografia 
 Wiggerman, F.A.M. [1997], «Transtigridian Snake Gods», in Finkel, I.L. & Geller, M.J. (eds), Sumerian Gods and their Representations, [Cuneiform Monographs 7], Groningen: STYX Pub., 1997, ps.33-55.
 Michael Jordan, Encyclopedia of Gods, Kyle Cathie Limited, 2002

Déus de la mitologia sumèria
Escut de Vilajuïga

L'escut oficial de Vilajuïga té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un castell d'argent tancat de sable sobremuntat de 2 banderes faixades d'or i de gules amb les astes d'or passades en sautor. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 d'octubre de 1992 i publicat al DOGC el 4 de novembre del mateix any amb el número 1665.

S'hi veu el castell de Quermançó, situat dins el municipi, i dues banderes encreuades carregades amb les armes d'Empúries (faixat d'or i de gules), ja que el poble pertanyia a aquest comtat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilajuiga
Vilajuïga
Bandera de Vilajuïga

La bandera oficial de Vilajuïga té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, dividida en dues franges horitzontals iguals, blanca la superior i blava la inferior; al cantó del pal dues franges creuades del comtat d'Empúries, formades per sis franges horitzontals, tres grogues i tres vermelles alternades i amb les astes grogues, el conjunt d'alçada de 5/18 i separades dels extrems per 1/9.

Va ser aprovada el 9 de juny de 1995 i publicada en el DOGC el 28 de juny del mateix any amb el número 2068.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilajuiga
Vilajuïga
Escut de Vilamacolum

L'escut oficial de Vilamacolum té el següent blasonament:

Escut caironat: de sable, una creu patent rectilínia concavada d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 22 de maig de 1992 i publicat al DOGC el 3 de juny del mateix any amb el número 1602. La creu d'argent sobre camper de sable és l'escut tradicional del poble, que es va desenvolupar entorn de l'església de Santa Maria. Vilamacolum va pertànyer al monestir de Sant Pere de Rodes.

Bandera 

La bandera oficial de Vilamacolum té la següent descripció: Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, negra, amb la creu patent rectilínia concavada de l'escut al centre, la llargada dels braços de la qual és de la 1/2 de la del drap.

Va ser aprovada el 26 de maig de 1995 i publicada en el DOGC el 12 de juny del mateix any amb el número 2061.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilamacolum
Vilamacolum
Bandera de Vilamalla

La bandera oficial de Vilamalla (Alt Empordà) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, vermella, amb una creu groga en aspa (o sautor), dita de Sant Vicenç, que s'acompanyarà de dues claus passades en sautor, amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la groga en banda sobre la d'argent en barra, a la part superior, i de dues rodes grogues, una a cada flanc. L'amplada de l'aspa és d'una sisena part de l'alt de la bandera, igual que el diàmetre de les rodes. La llargada de les claus és de dues novenes parts de l'alt.

La creu és la de San Vicenç, patró del poble. Les claus i les rodes són el senyal del monestir de Sant Pere de Rodes. Està relacionada amb les armes de Viladamat.

Va ser aprovada el 13 de juny de 1990 i publicada en el DOGC el 29 de juny del mateix any amb el número 1311.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilamalla
Vilamalla
Escut de Vilamalla

L'escut oficial de Vilamalla té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un sautor ple d'or acompanyat al cap de 2 claus passades en sautor, amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda sobre la d'argent en barra, i de 2 rodes d'or, una a cada flanc. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de juliol de 1984 i publicat al DOGC el 22 d'agost del mateix any amb el número 462.

El sautor és la creu de Sant Vicenç, patró del poble. Vilamalla va pertànyer al monestir de Sant Pere de Rodes, simbolitzat per les claus de sant Pere i dues rodes parlants.

Vegeu també 
 Bandera de Vilamalla
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilamalla
Vilamalla
Escut de Vilanant

L'escut oficial del municipi de Vilanant (Alt Empordà) té el següent blasonament:
Escut caironat truncat, amb el primer de sinople i el segon d'or. Per timbre, una corona de marquès.

Història 
Fou creat el 1993 i aprovat per la Generalitat de Catalunya el 9 de juny d'aquell any.

Aquest escut combina elements procedents de les armes heràldiques dels antics senyors feudals de la població, els Palau i els Salbà, marquesos de Vilanant des de 1682. Dels primers incorpora els esmalts heràldics; dels segons, la corona que correspon a la dignitat de marquès.

Igualment, són armes parlants i fan referència a la possible etimologia del nom del poble, que, a partir del llatí, significaria "vila abundant": el sinople representaria els prats i els boscos i l'or, l'abundància de les collites i la terra fèrtil i assolellada.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilanant
Vilanant
Escut de Vilaür

L'escut oficial de Vilaür té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una vila d'or sobremuntada de 3 còdols d'or malordenats. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 de març de 1991 i publicat al DOGC el 15 d'abril del mateix any amb el número 1430.

La vila emmurallada és un senyal parlant al·lusiu al nom del poble. Els tres còdols del capdamunt són l'atribut de sant Esteve, patró de la localitat, ja que aquest protomàrtir fou mort per lapidació.

Vegeu també 
 Bandera de Vilaür
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilaur
Vilaür
Bandera de Vilaür

La bandera oficial de Vilaür té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, dividida en tres franges horitzontals, de proporcions relatives 2, 1, 1, verda, groga i verda; al cantó del pal tres ovals de diàmetre major d'1/4 de l'alt de la bandera i de diàmetre menor d'1/6, posats 1 i 2, grocs; tot el conjunt separat de l'angle per 1/18 i les figures entre si per la mateixa distància.

Va ser aprovada l'1 d'abril de 1996 i publicada al DOGC el 26 d'abril del mateix any amb el número 2199.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Vilaur
Vilaür
Enlil

Enlil (𒀭𒂗𒆤) va ser un déu de Sumer, que tenia el temple més important, el temple d'Ekur, a Nippur, suposadament construït pel rei heroi Guilgameix o pel mateix Enlil. Aquest temple era considerat el "punt d'unió" entre el cel i la terra. Se suposa que el nom d'Enlil vol dir "rei del vent", i estava associat a l'aire, la terra i les tempestes. Després va ser adorat pels accadis, els babilonis, els assiris i els hurrites.

Per molts, és considerat el déu suprem, ja que en el seu nom s'escollien els reis. Amb les divinitats del Cel i de la Terra (An i Ki) forma la tríada còsmica. Almenys des de l'any 2500 aC, el seu temple a Nippur va ser el centre espiritual de Sumèria. Enlil va assumir la major part dels poders d'An i era considerat rei del cel i la terra i senyor de totes les terres. Provocava l'alba, el naixement de totes les plantes i la llibertat, i sense la seva benedicció cap ciutat podria tirar endavant. Li pertanyien totes les manifestacions del moviment o de la infinitud. El seu nombre màgic era el 50.

Estava casat amb la dea Ninlil i era considerat germà de Ki (encara que, de vegades també apareix com el seu espòs). Segons la narració sumèria titulada Enlil i Ninlil, del tercer mil·lenni abans de la nostra era, va ser desterrat al món dels morts (Kur) per la violació de Ninlil, després la seva esposa, va tenir descendència amb ella i el va acompanyar a l'exili: Nanna o Nergal o Sin, déu de la lluna. Al marxar al seu exili, Enlil va demanar a tres guardians del món terrenal de no revelar el lloc on era, i va agafar l'aparença d'aquests tres per presentar-se a Ninlil. S'hi va unir tres vegades, de les que van néixer tres deïtats (entre aquestes, Meslamtea i Ninazu). Altres fills d'Enlil amb Ninlil van ser Ninurta (o Ningirsu), Nisaba (dea del gra) i Pabilsag (a vegades igualada a Ninurta i a vegades a Enbilulu); amb Ereixkigal, Enlil va ser el pare de Namtar.

Segons un himne sumeri, Enlil era tan sant que ni tan sols els altres déus podien mirar-lo. Va tenir un gran protagonisme durant el  durant la puixança de Nippur. El seu culte va anar desapareixent quan Nippur va ser saquejada pels elamites l'any 1230 aC i finalment va ser suplantat com a déu principal del panteó mesopotàmic pel déu nacional babilònic Marduk. El déu babilònic Bel era una deïtat sincrètica del germà d'Enlil, Enki, del fill d'Enki, Marduk, i del déu pastor Dumuzi.

Enlil té un paper important en el mite de la creació sumeri. Va separar An (el cel) de Ki (la terra), i va fer el món habitable per als humans. En el mite sumeri del diluvi, Enlil recompensa a Ziusudra amb la immortalitat per haver sobreviscut a la inundació, i en el mite deldiluvi babilònic, Enlil va ser el causant de la inundació,que va enviar per exterminar la raça humana, fart del soroll que feien els homes i que l'impedien de dormir.

En diversos mites, com ara lEpopeia d'Anzu, Enlil ocupa un lloc destacat, i també en les anomenades Taules del Destí.

Referències

Bibliografia 
 John Halloran; Sumerian Lexicon: Version 3.0 a sumerian.org
 Neo-Sumerian inscriptions clay, Babylonia, 1900–1700 BC, a earth-history.com

Déus de la mitologia sumèria
Lugalbanda

Lugalbanda anomenat "el Pastor" va ser un rei de Sumer, de la primera dinastia d'Uruk, que per unes inscripcions trobades a Xuruppak es creu que va ser el pare del rei heroi Guilgameix, un heroi humà que va ser divinitzat. La seva historicitat no està comprovada per cap troballa.

La llista de reis sumeris li dona un mític regnat de 1.200 anys. A la llegenda de Lugalbanda a la cova de la muntanya, el seu predecessor a Uruk, Enmerkar, va mobilitzar l'exèrcit contra Aratta, i Lugalbanda era el seu cap militar. Segons una narració sumèria, Lugalbanda en un moment donat es va desmaiar i semblava que havia de morir. Les seves tropes, al veure l'estat en què es trobava, el van deixar en una cova amb menjar, beure i encens i van seguir camí; quan Lugalbanda es va recuperar. Una llegenda diu que el deu Xamaix, identificat amb Utu, el pare d'Enmerkar, li va donar l'aigua de la vida i el va salvar. Lugalbanda va tenir visions i va demanar ajut; la darrera part de la llegenda es fragmentaria. A Lugalbanda i l'ocell Anzu, semble encara perdut a les muntanyes de Lullubi,però va obtenir l'ajut del ocell gegant Anzud i gràcies a ell va poder reunir-se amb l'exèrcit d'Enmerkar a temps d'assetjar Aratta. Després d'un any d'atacs frustrats Enmerkar va decidir enviar una crida a la deessa Inanna a Uruk, demanant assistència igual com l'havia assistir en construir una muralla contra els amorrites l'any 50 del seu regnat; finalment els voluntaris de Lugalbanda van anar a Uruk i van lliurar la petició a Inanna que va respondre explicant com es podia aconseguir el control d'Aratta i els seus recursos. A les versions sumèries de lEpopeia de Guilgameix aquest rei s'anomena a si mateix el fill del sagrat Lugalbanda i de Ninsun. En posteriors versions accàdies queda clar que Lugalbanda i la seva esposa Ninsun van ser deïficats i que Guilgameix els considerava no només els seus pares sinó deïtats.

Referències

Enllaços externs 
 ETCSL - Textos i traduccions a l'anglès de les llegendes de Lugalbanda 
 Lloc alternatiu  

Reis d'Uruk
Enmerkar

Enmerkar va ser, segons la llista de reis sumeris, el segon rei de la primera dinastia d'Uruk a la ciutat de Sumer. Se li atribueix un regnat de 420 anys.

Se l'esmenta a la llista després de Meix-ki-ang-gaixer, rei d'Eana, fill d'Utu, un personatge desconegut que va desaparèixer en el mar. Podria ser el seu fill, i devia regnar sobre Eanna. Va unir la veïna ciutat de Kullaba amb Eanna, on hi havia un gran temple dedicat a la deessa Inanna per formar la gran ciutat d'Unung o Uruk. La llegenda li atribuïa la invenció de l'escriptura sobre tauletes de fang. Enmerkar i el seu successor Lugalbanda van fer expedicions bèl·liques a territoris enemics que es descriuen com «l'immens bosc de cedres» i «el centre del país de les muntanyes».

Referències

Vegeu també 
 Enmerkar i el Senyor d'Aratta
 Enmerkar i En-suhgir-ana

Reis d'Uruk
Creadors de sistemes d'escriptura
Eanna

Eanna (sumeri: 𒂍𒀭𒈾, 'casa dels cels') va ser un antic temple sumeri. Era considerat la casa d'Innana, la deessa del planeta Venus, de l'amor i de la guerra i d'An, el déu del cel. Va originar, per la unió amb Kullaba en temps del rei Enmerkar d'Eanna, la ciutat d'Uruk.

Era un gran santuari rodejat per una muralla, construït sobre una base de pedra calcària que li garantia una llarga durada i feia 75 x 29 metres. La nau central tenia forma de T i a la capçalera transversal hi havia tres sales. La sala central era la que es dedicava al culte. Els murs exteriors, la nau central i la muralla del pati estaven decorats amb mosaics de pedra. Cap a l'any 2.100 aC, el rei Ur-Nammu va aixecar damunt del temple un ziggurat.

Referències 

Ciutats sumèries
Mebaragesi

Mebaragesi o Enmebaragesi, i també Me-Baragesi, En-Men-Barage-Si i Enmebaragisi va ser el 22è rei de la primera dinastia de Kish a Sumer esmentat a la llista de reis sumeris, que li assigna un mític regnat de 900 anys. Es el primer rei d'aquesta llista del qual s'han trobat dades històriques. Se suposa que va regnar cap a finals del segle XXVIII aC i a principis del XXVII aC

Una de les formes del seu nom, En-Men-Barage-Si porta el prefix En que correspon a un títol religiós sumeri, encara que això no contradiu el fet que pogués tenir origen semita, com potser indiquen els noms dels seus antecessors. Va ser el primer rei conegut que va portar el títol de Lugal (literalment "rei", "home gran").

A la literatura èpica sumèria i als himnes conservats s'explica que hi va haver un enfrontament entre Mebaragesi de Kix i el seu fill Aga amb Guilgameix d'Uruk. El rei de Kix va convidar Uruk a sotmetre's, i com que la ciutat no es va rendir la va assetjar amb les seves tropes. Una versió diu que Guilgameix va trencar el setge amb una sortida victoriosa. La ciutat-estat de Kix exercia l'hegemonia d'aquella zona de Mesopotàmia.

Les inscripcions de Mebaragesi apareixen a la regió situada a l'est del Tigris i al sud del Diyala, a l'antic temple de Khafaji, a Nippur (de l'època de Jemdet Nasr). La llista parla de la seva conquesta del país d'Elam, cosa que informa de l'antiguitat del conflicte entre Sumèria i Elam i semblaria, per tant, que el seu poder s'estenia cap al riu Diyala i cap al sud de Sumer fins a l'Elam. A lEpopeia de Guilgameix, es diu que era pare d'Aga de Kish i que va assetjar Uruk. La seva existència deixa suposar la historicitat dels successors dels quals no s'han trobat proves. Shulgi, de la dinastia d'Ur III, en un poema, diu que Guilgameix va capturar i derrotar Enmebaragesi, però en la llista de reis sumeris es diu que va ser Dumuzid d'Unug qui el va capturar. En un altre paràgraf, Guilgameix ofereix la seva "germana" Enmenaragesi com a esposa del monstre Huwawa o Humbaba, cosa que fa dubtar del seu sexe.

El va succeir el seu fill Aga].

Referències

Enllaços externs 
 ETCSL - Translation of Gilgamesh and Aga.
 Lloc alternatiu .

Reis de Kix
Gubin

Gubin fou un país amb el qual comerciaren el sumeris, sobretot al temps de Gudea de Lagash, i que s'identifica sense certesa amb el Djebel al-Akhdar, al fons del Golf d'Oman. Es creu que produïa basalt, coure i fusta de l'arbre khaluppu.

Bibliografia 
 

Sumer
Nuzi

Nuzi, en accadi Gashar, va ser una ciutat mesopotàmica que va constituir un enclavament comercial semita-accadià almenys des dels temps de Naram-Sin d'Accad. En aquesta època ja tenia una abundosa població d'accadis, i segurament hi vivien seminòmades semites a la rodalia.

La ciutat es trobava al sud-oest de Kirkuk a l'actual Iraq, a prop del riu Tigris. Sembla que va ser fundada amb el nom de Gashar pels accadis a finals del tercer mil·lenni aC, i els hurrites la van conquerir abans del 1500 aC i li van canviar el nom. La història que segueix no està clara, però sembla que va ser regida per una dinastia local fins que el rei Sausatatar de Mitanni la va annexionar cap a l'any 1450 aC. Després de la caiguda del regne de Mitanni en mans hitites, potser el 1350 aC va passar a l'Imperi Assiri.

Les excavacions, iniciades el 1920, han desenterrat no només la ciutat, sinó també milers de taulells escrits en cuneïforme accadi. Això va donar una llum inestimable als investigadors respecte a les activitats de la ciutat. Moltes de les tauletes trobades fan referència a conflictes legals i altres són documents comercials i aproximadament una quarta part descriuen les transaccions financeres d’una sola família. La majoria de les troballes són del període hurrita, cap al segon mil·lenni aC, i algunes altres són de l’imperi d'Accad, del temps de la fundació de la ciutat. Un dels objectes més valuosos és un mapa de la zona que es remunta al període accadi.

Referències

Bibliografia 
 

Mesopotàmia
Ciutats hurrites
Accad
Arman

Arman va ser un petit regne de la regió de l'alt Eufrates, segurament a l'est d'Ebla. Sargon I d'Accad el va sotmetre, i el seu net Naram-Sin parla del seu rei, que es deia Rishadad.

Reis 
 Rishadad

Referències 

Geografia històrica de Síria
Accad
Mesopotàmia
Ebla
Iarmuti

Iarmuti va ser un petit regne sotmès per Sargon I d'Akkad cap al 2220 aC, situat segurament al Líban, prop de la Mediterrània, potser vora el riu Yarmuk.

Amb el nom de Jarmut o Yarmuth es coneix una ciutat cananea a la plana de Judà, residència d'un rei en temps de l'arribada dels israelites a Palestina. Segons el Llibre de Josuè, el seu rei, anomenat Piram, va ser un dels cinc reis amorreus que van formar una aliança per oposar-se als israelites i atacar la ciutat de Gabaon.

Referències

Vegeu també 
 Ullis

Accad
Ciutats cananees
Geografia històrica de Síria
Ullis

Ullis va ser un regne situat probablement en allò que avui en dia és el Líban, prop del Mediterrani, i segurament no gaire llunyà de Iarmuti. La ciutat i el territori van ser sotmesos per Sargon I d'Akkad cap a l'any 2220 aC.

Referències 

Accad
Geografia històrica de Síria
Basar (Accad)

Basar era un regne semita de l'alt Eufrates, que probablement es pot identificar amb la regió de Djebel Bishri.

Es creu que Sargon d'Accad va ser originari d'aquesta zona i el seu besnet Xar-Kali-Xarri hi va combatre els amorreus, que el van envair cap al 2200 aC. Els textos conservats diuen que «els amorreus van ser vençuts a la muntanya de Basar». Les muntanyes de Basar es podrien estendre entre l'Eufrates i Palmira.

Bibliografia 

Accad
Mesopotàmia
Eannatum I

Eannatum (en sumeri, 𒂍𒀭𒈾𒁺) va ser ensi de Lagaix cap al 2470 aC a 2430 aC. Era fill (i successor) d'Ukurgal (Akurgal) i net d'Ur-Nanxe. Va establir el primer imperi testimoniat històricament. El seu nom sumeri era Eannatum però el seu nom "tidnu" (semita?) era Lumma.

Durant el seu regnat, cap al 2470 aC, la ciutat va tenir una gran expansió. Aquest rei va derrotar els exèrcits de la ciutat d'Umma, tradicional enemic de Lagaix (els dos estats es disputaven la regió fronterera de Gu-edinna, i va apropiar-se d'aquells territoris en disputa. El 2460 aC va emprendre diverses campanyes contra Sumer, conquerint Ur, Nippur, Uruk, on governava En-Xakanxa-Ana, Kix, Larsa i Akxak, i va prendre el títol de "Rei de Kix" posant-se sota la protecció de la deessa Inanna protectora d'aquella ciutat. Va fer una expedició contra Mari, i potser va posar fi a la dinastia que regnava en aquella ciutat. Va atacar també el regne d'Elam, i finalment va rebutjar una incursió dels elamites.

El seu déu, en nom del qual deia actuar, era Ningirsu i quan va resultar victoriós es va anomenar "El que sotmet a tots els països". Va construir nombrosos temples especialment a Lagaix. Va reconstruir una ciutat anomenada Nina que podria ser la futura Nínive, on va construir diversos canals i reserves d'aigua.

L'anomenada Estela dels voltors, avui dia al Louvre, es va trobar a Girsu, moderna Telloh (Iraq) el 1881. Està datada a la meitat del tercer mil·lenni. Es coneix també l'anomenat Monument de la victòria, que commemora el triomf d'Eannatum sobre Enakalle d'Umma. Es conserven diverses representacions de la guerra, una de les quals presenta al rei en el seu carro amb una arma corba a la mà dreta, formada per tres barres de metall junt amb uns anells, mentre els que el segueixen, amb elms al cap i llances a les mans, marxen al darrere; en una altra representació una figura, suposadament el rei, circula en carro durant la batalla; una altra imatge mostra el déu Ninurta (deïtat de la guerra) simbolitzant la protecció atorgada a Eannatum En un relat almenys, el rei atribueix la seva victòria a Enlil, la deïtat tutelar de Lagaix.

Eannatum I encara era rei quan la ciutat d'Umma va atacar Lagaix per sorpresa i es va apoderar de la ciutat, matant el sobirà. El va succeir Entemena.

Referències 

Reis de Lagaix
Ningirsu

Ningirsu és el nom d'una deïtat sumèria de l'estat de Lagaix. Tenia el temple principal a la ciutat de Girsu. El seu nom significa «Senyor (NIN) de Girsu». La seva parella era la deessa Bau.

Era una divinitat agrària que portava una pala com a símbol, i se'l representava en forma al·legòrica com una àguila amb cap de lleó que subjectava amb les urpes dos animals. Com a deïtat tutelar de Lagaix era considerat el rei del país, i el governant terrenal n'era només el vicari (ensi). Les victòries dels reis de Lagaix s'atribuïen sempre a Ningirsu, tal com es veu a l'Estela dels voltors, on a més de la imatge del rei Eannatum I (cap a l'any 2450 aC), es veu fragmentàriament la representació del déu Ningirsu.

Després de la caiguda del regne de Lagaix, cap al  Ningirsu va perdre importància, i no va tenir cap lloc destacat a la religió mesopotàmica. Ninurta, déu tutelar de Nippur, va assumir els seus atributs.

Referències

Enllaços externs 

 Déus sumeris

Déus de la mitologia sumèria
Enkhengal

Enkhengal va ser el nom d'un rei que va governar a Lagaix cap al 2570 aC fins potser el 2520 aC, que podria ser la mateixa persona que el rei Mesalim de Kix, que se sap que va governar a Lagaix, o un ensi designat per ell. Va ser el fundador de la primera dinastia de Lagaix.

Referències 

Reis de Lagaix
Ur-Nanxe

Ur-Nanxe (en sumeri 𒌨𒀭𒀏, UR-NANŠE "Guerrer de Nanxe") o Ur-Nina va ser el primer ensi (rei) de la Primera dinastia de Lagaix, independent després del període de Mesalim cap al 2520 aC. Va governar uns trenta anys. Probablement no era de llinatge reial, ja que se l'anomena fill de Gunidu, que no porta cap epítet de reialesa. Va ser també el pare d'Akurgal (o Ukurgal), que el va succeir, i avi d'Eannatum I.

Va ser el primer rei independent i hauria establert una nova dinastia. El rei anterior, Enkhengal, en el supòsit que fos diferent de Mesalim de Kix, va estar, almenys durant una part del seu govern, sota la seva autoritat. Ur-Nanxe està datat al segle XXV aC i no figura (com cap rei de la dinastia de Lagaix) a la Llista de reis sumeris, segons la qual l'hegemonia de Sumer havia passat d'Uruk a Ur. Hauria pujat després de Lugal-Xa-Engur ((Lugal-ša-engur)), que no va ser rei sinó patesi o gran sacerdot de Lagaix.

L'esmenten cinc inscripcions descobertes per les excavacions franceses de Telloh (antiga Girsu). Sembla que no va tenir conflictes i el seu regnat hauria estat pacífic excepte potser amb Umma que es va fer independent sota Ur-Lumma, i va atacar Lagaix sense èxit; el rei sacerdot Illi, que va succeir a Ur-Lumma, també va atacar Lagaix.

Ur-Nanxe va fer construir les muralles, i diversos temples i canals; va comerciar amb Dilmun pel port d'Eninkimar. Les inscripcions d'aquest rei parlen dels vaixells de Dilmun que portaven fusta a Lagaix i de retorn devien portar cereals, pells, teixits i objectes manufacturats. També, segons una inscripció, comerciava amb Magan. Una placa votiva el representa portat un paner de maons sobre el cap, rodejat de set fills i de tres dignataris, que simbilitza la seva importància en la construcció de temples. Un dels seus fills, Akurgal, el va succeir cap a l'any 2465 aC. Una inscripció informa que va construir el temple d'Antasura, proper a Girsu.

Referències

Bibliografia 
 Georges Roux, La Mésopotamie, Seuil, coll. « Points histoire », 1995 (nova edició) .

Enllaços externs 

  Museu del Louvre relleu perforat del rei Ur-Nanxe

Reis de Lagaix
Entemena

Entemena va ser rei de Lagaix, successor del rei Eannatum I cap al 2430 aC i fins vers el 2400 aC. A diferència del seu pare, ja només va portar el títol d'ensi de Lagaix, fet que indicaria la fi de l'hegemonia, tot i que encara s'han trobat inscripcions d'aquest príncep a Ur i Badtibira, i es coneix un pacte d'agermanament amb Lugalkingeneshdudu d'Uruk, que apareix a la llista de reis sumeris i que l'hauria ajudat contra Illi d'Umma.

Artefactes 
D'aquest rei, és una de les estàtues més antigues de Mesopotàmia que era al Museu Nacional de l'Iraq, però fou robada el 2003 quan van entrar els americans a la ciutat.

Un trípode de plata dedicat per Entemena al seu déu es troba al Museu del Louvre. Un fris de lleons menjant uns cérvols està gravat amb gran habilitat artística. Un florer és una prova de l'alt nivell d'excel·lència al que havien arribat els forjadors en aquell temps; també un pitxer de calcita dedicat per Entemena, es va trobar a Nippur.

Un dipòsit de taules d'argila d'Entemena, en condicions excel·lents, relaciona un tractat de pau, i es dedica al déu Bad-Tibira. És un dels més antics documents diplomàtics coneguts.

El va succeir Eannatum II.

Galeria

Referències

Vegeu també 
 Vas d'Entemena

Reis de Lagaix
Urukagina

Urukagina (alternativament Uruinimgina o Irikagina)  (en sumeri: 𒌷𒅗𒄀𒈾) va ser ensi Lagash cap al 2355 aC, per pocs anys, fins a la conquesta de Lagash per Lugalzagesi d'Umma cap al 2350 aC

Es creu que fou un usurpador que va enderrocar a Lugalbanda assolint el títol reial dient que havia estat escollit per déu; va ser un legislador (el seu codi legal no es coneix més que per referències en altres documents però seria el primer codi legal de la historia) que va disminuir el poder econòmic-religiós de la monarquia i va alliberar als ciutadans dels deutes i altres servituds; va prohibir la diandra (una dona es casava amb dos homes) esmentant que l'antiga poliàndria, de la que la diàndria ("di" de "dos") era una resta, ja no podia acceptar-se; i es va proclamar defensor de vídues i orfes, amb reducció d'impostos. La ciutat havia de pagar els enterraments incloent el menjar ritual i la beguda de les libacions pel mort a l'inframón. Va ordenar als rics pagar amb plata quan compressin als pobres i si el pobre no volia vendre no estava obligat a fer-ho i el ric no el podia forçar.

El codi d'Urukagina és el primer exemple d'una reforma del govern buscant un alt nivell de llibertat i igualtat, limitant el poder dels sacerdots i els terratinents i latifundistes, prenent mesures contra la usura, el control del pes, la fam, els robatoris i contra el segrest de persones i la confiscació de propietats; les vídues i orfes no estarien més a la mercè dels poderosos.

Va iniciar un conflicte fronterer amb Uruk que durant el seu regnat va caure en mans de Lugalzagesi d'Umma que finalment també va annexionar Lagash i va establir el primer regne que abraçava tot Sumer que està ben documentat. La destrucció de Lagash fou descrita en un lament, possiblement el primer exemple registrat del que serà un prolífic gènere literari sumeri. Més tard Lugalzagesi serà derrotat per Sargon d'Accad.

Notes

Enllaços externs 

 Documents de les reformes d'Urukagina (en sumeri) A , B , C 
 Traducció  
 "Inscriptions from the Ancient Near East", traducció del lament  

Reis de Lagaix
Urbaba

Urbaba (en sumeri 𒌨𒀭𒁀𒌑 ur.ba.ba) va ser ensi de Lagaix del 2164 aC al 2144 aC segons la cronologia mitjana, i aproximadament contemporani a Xu-Durul, l'últim rei d'Accad. Va succeir Kaku.

Va ser el primer de la dinastia que va exercir com a rei independent. El seu regne, engrandit, ocupava una gran part de Sumer. La seva filla Enanepeda va ser nomenada gran sacerdotessa de la deessa Nanna a Ur, la qual cosa vol dir que dominava aquesta ciutat i Eridu, ja que Ur depenia en aquesta època de la ciutat estat d'Eridu.

Urbaba va realitzar importants treballs d'obres públiques, a la seva ciutat i al seu territori, i sembla que va regnar en un període pacífic. S'han trobat textos que parlen de la construcció de canals, de preses de reg, de condicionament de vies, de construcció de santuaris i de fabricació d'objectes de culte. Va reorganitzar l'administració nomenant funcionaris, sacerdots i dignataris. Es conserven, de la seva època i de la del seu successor Gudea, gendre seu, una gran quantitat de monuments i textos literaris. La seva llengua era el sumeri.

Referències 

Reis de Lagaix
Gudea

Gudea (en sumeri 𒅗𒌤𒀀 gu.de.a) va ser ensi (governant) de Lagaix entre els anys 2144 aC i 2124 aC. Va succeir el seu sogre Urbaba, i és per això que se'l considera un usurpador. Abans del seu regnat, els reis de Lagaix només tenien el títol d'ensi, però Gudea es va fer dir "déu de Lagaix", almenys una vegada.

De Gudea, consta el domini sobre Lagaix, Girsu, que probablement va ser la capital del regne de Lagaix, Ur, Eridu, Nippur, Adab, Uruk i Badtibira. Segons un document mutilat però intel·ligible, el seu territori abastava uns 1600 km, on hi havia disset "ciutats principals" i vuit "capitals de partit", a més de poblets i petites poblacions camperoles, de les que es coneix el nom d'almenys unes quaranta. Es fa esment d'una expedició als regnes d'Elam (Susa) i d'Anshan, però sembla que va ser una expedició de càstig per una expedició anterior elamita, més que no de conquesta. Es creu que Gudea va ser, doncs, un rei relativament pacífic, que buscava més el comerç que la dominació.

Va comerciar amb Dilmun, Melukhkha i Magan i un país de nom Gubin, que se suposa que és Djebel al-Akhdar, al fons del Golf d'Oman. Uns altres llocs on va arribar el comerç de Lagaix van ser: la regió muntanyosa de Bakhtiar, Adamdun, Aratta, Kimash, Kalagad (al nord de Djebel al-Hamrin), Magda i Barme (a l'entorn de Kirkuk), de les regions de l'Eufrates mitjà i Síria, de Basalla o Basar, i de la veïna Tidan, d'Urshu, d'Ebla a l'alt Eufrates; del Taure, de Menua, de Khakhkhum, i de la muntanya Uringeraz (cap a la zona del Taure).

Consten, en el seu regnat, la construcció de canals, sistemes de reg, obres de sanejament, obres d'urbanisme, construcció de santuaris i fabricació d'objectes d'art. Uns poemes esmenten la reconstrucció i la inauguració del santuari d'Eninnu al déu nacional Ningirsu. La prosperitat va continuar amb els reis Ur-Ningirsu i Pirigme, que el van succeir.

Referències

Bibliografia 
 Edzard, Dietz Otto. (1997). Gudea and His Dynasty. University of Toronto Press Incorporated. Toronto, Buffalo, London.
 Frayne, Douglas R. (1993). Sargonic and Gutian Periods. University of Toronto Press Incorporated. Toronto, Buffalo, London.
 Black, J.A.; Cunningham, G., Fluckiger-Hawker, E, Robson, E., i Zólyomi, G. (1998-). "The Electronic Text Corpus of Sumerian Literature.". Oxford, a www-etcsl.orient.ox.ac.uk 
 F. Johansen, "Statues of Gudea, ancient and modern". Mesopotamia 6, 1978.
 A. Parrot, Tello, Vingt campagnes des fouilles (1877-1933). (París, 1948).
 H. Steible, "Versuch einer Chronologie der Statuen des Gudea von Lagas". Mitteilungen der Deutschen Orient-Gesellschaft 126 (1994), 81-104.

Vegeu també 
 Estàtua sedent del príncep Gudea
 Cap de Gudea

Reis de Lagaix
Utukhengal

Utukhengal o Utuḫengal va ser un rei sumeri de la cinquena dinastia d'Uruk del 2116 aC al 2110 aC, segons la Llista de reis sumeris.

Després de la dominació dels gutis a Accàdia, el seu últim rei Tirigan sembla que va voler conquerir Lagaix, que presentava signes de debilitat amb el rei Urgar (2117 aC a 2113 aC) i amb el seu successor Nammakhani (2113 aC a 2110 aC). El poder ascendent al territori tornava a ser Uruk, amb Utukhengal, que va derrotar els gutis al nord de les restes d'Accad i va exercir l'hegemonia a Sumer, però molt breument, perquè el seu general, Urnammu, al que havia encomanat el govern d'Ur, va entrar a Uruk i el va enderrocar cap al 2110 aC i després va conquerir Lagaix (on regnava Nammakhani, últim rei de la dinastia de Gudea) i va exercir el poder en l'anomenada "renaixença sumèria", amb la tercera dinastia d'Ur).

Referències 

Reis d'Uruk
Ur-Nammu

Ur-Nammu va ser el fundador de la tercera dinastia d'Ur segons diu la llista de reis sumeris. Va ser governador Ur del 2111 aC al 2110 aC i amb el títol de rei del 2110 aC al 2094 aC. El general Ur-Nammu va ser nomenat xaguin (governador militar o virrei) d'Ur per Utukhengal d'Uruk, i no va trigar a declarar-se independent.

Ur-Nammu es qualifica de fill de Ninsun (la mare del llegendari Guilgameix) i germà de Guilgameix, antics reis hegemònics d'Uruk, per tal de posar fora de dubte la seva legitimitat al tron. Lugalbanda, pare de Guilgameix i espòs de la deessa Ninsun, també és considerat avantpassat d'Ur-Nammu. Després de conquerir Uruk va convertir aquesta ciutat en residència de la reina d'Ur (més tard va ser nomenat el príncep Xu-Sin governador militar de la ciutat, i un fill hi va ser nomenat "En" de la deessa Inanna). Es va restablir, sota advocació del déu Nanna, el comerç amb Magan i Melukhkha que havia estat interromput darrerament o almenys monopolitzat per Lagaix.

Ur-Nammu va adoptar el títol de rei de Sumer i Accàdia. Va promulgar un codi de lleis que sembla que va servir de base a altres codis posteriors. S'ha trobat un text cadastral que fixa detalladament els límits de Nippur, Apiak, Marad i Akshak, principalment basat en accidents naturals: rius, canals o línies imaginàries entre punts destacats. Va restaurar el sistema de canals i va reconstruir molts temples, com el temple de Nanna a Ur. El poder del rei era absolut i els ensi locals era petits funcionaris amb molt poques atribucions, totes elles limitades a la seva localitat.

En el seu regnat s'esmenta per primer cop un gran visir (sukkalmakh) anomenat Urabba, que potser abans havia tingut el mateix càrrec a Lagaix. Les atribucions d'aquest càrrec no són ben conegudes encara que tenia més poder que un ensi.

El va succeir el seu fill Xulgi.

Referències

Bibliografia 
 W. J. Hamblin, Warfare in the Ancient Near East to 1600 BC. New York: Routledge, 2006.

Enllaços externs 
 Temple construït per Ur-Nammu a Ur dedicat al deu lluna Nanna. 
 Nabonides, dedicació d'un ziggurat
 El Codi d'Ur-Nammu a l'Enciclopedia Britànica
 Foundation Figurine of King Ur-Nammu, al Institut Oriental de Chicago 

Reis d'Ur
Xaguin

Xaguin o Šaguin era el càrrec més alt de l'exèrcit sumeri equivalent a general-governador militar. Es va crear després del 2200 aC. Apareix per primer cop a Lagaix i després va passar a altres ciutats.

La Tercera dinastia d'Ur que governava Sumer cap a l'any 2110 aC, va ser fundada per un xaguin anomenat Ur-Nammu al que s'havia encomanat el govern militar de la ciutat. Durant aquest imperi es va mantenir el càrrec i encara va estendre les seves funcions a les ciutats que no tenien un príncep local (ensi), on el xagin ocupava ambdues funcions.

Referències 

Sumer
Ninsun

Ninsun "la senyora de les vaques " era una deessa de la mitologia sumèria, més coneguda com a mare de l'heroi Guilgameix i com a deessa tutelar del rei Gudea de Lagaix. Els seus pares eren les deïtats An i Uraš. A Ninsun se l'ha relacionat també amb deesses més antigues.

A lEpopeia de Guilgameix Ninsun era una reina humana que vivia a Uruk, on el seu fill n'era rei. Com que el pare de Guilgameix era Lugalbanda, Ninsun havia de ser la seva esposa. La deessa va ajudar Guilgameix en les seves primeres aventures, i li interpretava els somnis.

A la mateixa Epopeia es diu que Guilgameix i Enkidu van convocar Ninsun perquè els ajudés a pregar al déu Xamaix i demanar-li que els fos favorable en el seu viatge a la Terra dels Vius on havien de combatre amb Huwawa.

Referències

Enllaços externs 
 Déus sumeris

Déus de la mitologia sumèria
Xulgi

Xulgi o Šulgi va ser rei d'Ur del 2094 aC al 2046 aC. Formava part de que s'anomena Tercera dinastia d'Ur a la Llista de reis sumeris. Aquesta dinastia va establir un imperi conegut com a Imperi neosumeri o Ur III, segons els historiadors.

Va ser fill i successor d'Ur-Nammu. La seva mare era una filla del rei Utukhengal d'Uruk. Va regnar 48 anys i cada any té un nom conegut.

Va iniciar un procés, que havia de durar segles, de divinització dels reis, com a déus protectors del país. El nom del rei s'anteposava a la qualificació de la divinitat, per exemple: "Xulgi és la vida del país de Sumer". Xulgi, com el seu pare, també va portar el títol de "Rei de les quatre zones del món" i de "Rei de Sumèria i Accàdia". Al seu 7è any de regnat va córrer una distància de 150 km de Nippur a Ur, el que permet considerar-lo el primer atleta de llarga distància del món. Al seu 23è any de regnat es va proclamar déu. Aquesta divinització no representava entrar al panteó dels grans déus, sinó més aviat com a déu personal d'un territori, que feia d'intermediari amb els déus superiors. Se li construïen temples dedicats, se li oferien sacrificis i se'l venerava més especialment al lloc d'on era protector: "Xulgi d'Umma".

Va fer diverses expedicions a Simurrum (al Zab Inferior), Karakhar (regió de Kirkuk), Lullu (regió de Sulaymaniyya), Anxan (a l'est d'Elam), Urbilum (Arbil), Simaixki (propera a Simurrum) i d'altres. És clar que va aturar l'expansió dels hurrites que s'expandien cap al sud i així s'esmenta una expedició contra ells a les muntanyes d'Ebekh (al Jebel Hamrin).

Una filla del rei va casar amb el rei de Markhashi, l'antic Warakshe, l'any 18 del regnat del Xulgi. Una altra filla es va casar amb el rei d'Anxan l'any 31 de regnat però l'any 34è Xulgi va atacar aquest regne. Al seu 20è any va atacar també Der. El 37è any va haver de construir una muralla per defensar-se dels atacs elamites i al mateix temps va construir el gran Ziggurat d'Ur. Durant el seu regnat va millorar molt les rutes i va fer construir allotjaments a la vora dels camins on els viatgers podien beure aigua i menjar o bé passar la nit.

L'any 39 del seu regnat va fundar prop de Nippur, la ciutat de Puzrishdagan ("Sota la protecció de Dagan"), destinada a acollir els animals pels sacrificis als temples de Nippur.

El va succeir el seu fill Amar-Sin.

Referències

Bibliografia 
 Van De Mieroop, Marc. (2005). A History of the Ancient Near East ca. 3000-323 BC, Oxford: Blackwell Publishing, p. 76
 Hamblin, William J. Warfare in the Ancient Near East to 1600 BC. New York: Routledge, 2006.

Enllaços externs 
 Figura del temps de Shulgi venuda il·legalment a Alemanya

Reis d'Ur
Ulgan

En la mitologia siberiana Ulgan és el déu de la creació.

Referències 
 Çoban, Ramazan Volkan. Türk Mitolojisinde İyilik Tanrısı Ülgen'in İnanıştaki Yeri,Tasviri ve Kökeni (Turkish)

Déus de la creació
Sibèria
Romanització (desambiguació)

Lingüística: romanització, procés de transcripció d'un alfabet qualsevol a l'alfabet llatí.
 Història: romanització (història), procés amb el qual els romans van anar introduint-se en les seues colònies per més tard formar l'Imperi Romà.
Rabianum

Rabianum és el nom que tenien el governadors (alcaldes) de les ciutats de Sumer que no eren capital de l'estat, però que tenien una certa importància. Normalment eren capçaleres de districte. Cada ciutat estat tenia uns quants districtes que generalment no es coneixen. Els arxius de Lagash esmenten els districtes de la ciutat, que eren 8, essent els 3 més importants Lagash, Girsu i Nina. Els Rabianum actuaven a Lagash i Nina, perquè en l'època dels arxius la capital estava a Girsu.

Bibliografia 
 

Sumer