alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Neolític mitjà

El neolític mitjà o ple pot situar-se entre el 3500 aC i el 2500 aC.

En aquest període la ceràmica arriba a una plena difusió. La més estesa és la ceràmica de tipus d'acanaladora.

Crida l'atenció la desaparició dels cultius agrícoles, que havien començat a desenvolupar-se i que ara quasi desapareixen sense que se'n sàpiguen les causes.

En aquest període es van produir desplaçaments massius de poblacions que es van assentar a zones geogràfiques determinades. A Catalunya es percep clarament l'assentament d'una població procedent segurament de Suïssa i del nord d'Itàlia, que va empènyer els primers emigrants orientals del període anterior cap al sud. Aquestos emigrants instal·lats a Catalunya, que constituïren la cultura dels sepulcres de fossa van aportar una cultura de base agrícola i ramadera, que establia els seus poblets de cabanes als plans, enterrant-se en sepulcres de fossa, sempre llunyans de coves, el que demostra que no les utilitzaven. Sens dubte passada la primera època d'invasió, i assentada sòlidament la població, aquestos emigrants van poder adoptar nous costums funeraris, religiosos, econòmics i socials, influïts no solament per la cultura d'allà on venien sinó també per les restes de la cultura mesolítica anterior a la primera emigració oriental, i per aquesta primera cultura oriental.

En aquesta esta època ja van aparèixer alguns elements de bronze a França, cap al final del període.

Cultures destacades del neolític mitjà 
 Cultura baodun (Xina)
 Cultura de Dawenkou (Xina)
 Cultura de la ceràmica cardial europea (sud del continent)
 Cucuteni (Romania)
 Cultura de Vinča (nord i centre d'Europa)
 Cultura de la ceràmica cordada (nord d'Europa)
 Windmill Hill (Anglaterr)

Referències 

Neolític
Cultura de les coves

La cultura de les coves, sorgida de les influències orientals, es va desenvolupar a la costa mediterrània i es va estendre progressivament de la costa cap a l'interior. En l'àmbit geogràfic on avui situem Catalunya, va durar del 4000 aC al 3000 aC.

Tenia un caràcter netament neolític (del neolític inicial), i de les influències orientals va adoptar també les característiques pròpies de les cultures megalítiques, quan ja s'havia estès pels indrets que ara coneixem per Castella, Aragó, Andalusia i Extremadura, i fins i tot a zones del Cantàbric.

Característic d'aquesta cultura són les coves amb molt poc de material lític i quasi sense sílex, del qual només consten llesques i fulles de ganivets, i es troba en canvi molta ceràmica decorada amb relleus, al nord, i ceràmica decorada amb incisions al sud, on més tard, pel contacte amb orientals, donarà origen a la cultura del vas campaniforme.

La cultura de les coves fou estenent la seva influència per la península Ibèrica i fou el punt de sortida de les cultures megalítiques. Al sud de l'Ebre, aquesta cultura es va desenvolupar àmpliament, però al nord d'aquest riu, entre el Segre i la costa i entre els Pirineus i l'actual comarca catalana del Camp (situada aproximadament en un cercle d'uns 25 quilòmetres a l'entorn de Tarragona) va imposar-se l'anomenada cultura dels sepulcres de fossa, i més al sud (al sud del cap de Palos, es va establir una cultura fundada per emigrants orientals anomenada cultura almerienca).

Això va deixar la cultura de les coves reduïda al centre, abraçant quasi tota la península Ibèrica menys les zones de Cantabria, Astúries, Galícia, la part occidental de Castella la Vella, Portugal i Catalunya.

Referències

Enllaços externs 
 

Cultures neolítiques d'Europa
Cultura almerienca

La cultura almerienca es va formar a la costa mediterrània de la península Ibèrica per influències orientals cap al 3000 aC

Després d'una primera emigració oriental abans del 4000 aC que va donar lloc a la cultura de les coves, una segona onada, d'origen possiblement sirià, va originar la cultura Almerienca.

La seva arribada no fou en gran nombre però es va perllongar durant segles i així van influir decisivament a la cultura i la llengua i van introduir un nou element ètnic barrejat amb la població local. Els emigrants no sempre s'establien per sempre a la zona mediterrània sinó que sovint tornaven als seus llocs d'origen i més tard tornaven a venir i a marxar. La fusió va produir-se pel gran espai de temps en què aquests contactes es van mantenir, i pel nombre que en tot aquest temps es va establir a la zona de mica en mica i els matrimonis mixtos en el mateix període. També l'estabilitat social (no hi va haver ni guerres ni conflictes greus en tot el període) va contribuir al seu arrelament i desenvolupament.

Els emigrants aportaren ídols-plaques de tipus Egeu, o tombes col·lectives derivades de les tholoi característiques del Neolític xipriota (cap al 3.700 a 2300 aC.). Les colònies constituïdes eren autèntics nuclis d'irradiació cultural cap a l'interior, i van donar origen a les cultures megalítiques.

Vegeu també 
 Ceràmica cardial
 Cultura de Vinča
 Dímini
 Cultura de la ceràmica de bandes

Referències 

Cultures neolítiques d'Europa
Maledicció dels recursos

Amb el nom de maledicció dels recursos o maledicció de les matèries primeres es coneix un fenomen econòmic singular que provoca que països amb recursos naturals abundants obtinguin uns resultats econòmics inferiors als de països amb una dotació de recursos molt menor.

Hi ha tres motius que expliquen aquesta paradoxa:
 La perspectiva de riqueses abundants porta sovint a disputes pel poder. Així, sovint aquesta països pateixen cops d'estat i guerres civils. Aquesta cobdícia porta freqüentment també a la corrupció.
 Els preus dels recursos naturals són inestables i és difícil gestionar aquesta volatilitat. Això provoca que les crisis econòmiques siguin molt més severes i bona part dels beneficis aconseguits en la fase expansiva desapareixen en la posterior recessió.
 Els recursos naturals, tot i ser font de riquesa, sovint no comporten la creació de llocs de treball i això provoca el que s'anomena el mal holandès (o síndrome holandesa).

Per evitar aquests efectes adversos cal, en primer lloc, vetllar perquè en aquests països es desenvolupin processos democràtics i transparents que possibilitin una distribució més equitativa de la riquesa i que es duguin a terme les inversions adequades.
Una altra mesura que poden adoptar aquesta països és la creació de "fons d'estabilització" per tal de destinar part dels beneficis obtinguts amb la venda de recursos naturals en els moments de preus elevats a suavitzar les fases recessives. A més, caldria evitar un endeutament excessiu amb institucions financeres estrangeres que ofereixen facilitats de finançament quan l'economia va bé i d'altra banda n'exigeixen el retorn en moments de recessió.

Tanmateix, l'efecte nociu més complicat de combatre és el mal holandès que provoca una apreciació del valor de la divisa del país i dificulta les exportacions dels altres sectors de l'economia. En principi es podria pensar que per evitar aquesta apreciació de la divisa, n'hi prou de mantenir els ingressos obtinguts amb la venda de recursos naturals fora del país. Això, però, és clarament impopular i sovint la població ho veu com una utilització dels recursos nacionals per finançar el creixement d'un altre país.

Referències

Vegeu també 
 Trampa de l'alt nivell d'equilibri

Enllaços externs 
 La maledicció dels recursos. Altermon

Desenvolupament econòmic
Creixement econòmic
Economia dels recursos naturals
Mal holandès

En economia, el mal holandès o síndrome holandesa són els efectes adversos que té sobre una economia un augment sobtat de la riquesa en un sector determinat (generalment relacionat amb els recursos naturals).

L'origen del nom es remunta al moment en el qual als anys 60 els Països Baixos, arran del descobriment de jaciments de gas i petroli al Mar del Nord, experimentaren un augment espectacular de l'atur (i fins i tot, una disminució de la població activa).

El descobriment d'aquesta quantitat de recursos naturals va suposar una forta entrada de divises i en conseqüència una forta apreciació de la moneda local. Aquesta apreciació de la moneda va portar a la resta de sectors de l'economia a ser molt poc competitius en els mercats internacionals (cal recordar, a més, que l'economia neerlandesa és una economia petita i oberta al comerç internacional) i tampoc podien competir amb les importacions que resultaven comparativament molt més barates.

Aquest fenomen fou modelitzat per W. M. Corden i J. Peter Neary en un estudi l'any 1982.

Alguns casos en els quals es pot aplicar aquest model són els següents:
 En els països exportadors de petroli durant l'escalada de preus del petroli dels anys 70.
 A Colòmbia a causa de l'augment de preus del cafè de a la dècada de 1980.
 El descobriment d'or a Austràlia cap al 1850.
 L'entrada de tresors procedents d'Amèrica a l'Espanya del 
 Veneçuela, que té una economia massa dependent de l'exportació del petroli.

Vegeu també 
 Maledicció dels recursos

Economia dels recursos naturals
Desenvolupament econòmic
Economia internacional
Història de l'economia
Economia dels Països Baixos
Sostenibilitat
Operador matemàtic

Un operador matemàtic és un operador usat en matemàtiques. És una funció que realitza algun tipus d'operació en un nombre, variable o funció (l'operand). L'operador s'escriu a l'esquerra de l'operand.

Alguns operadors matemàtics 
 (més) és el símbol de la suma.

 (menys) és el símbol de la resta.

 i  són els símbols de la multiplicació.

 i són els símbols de la divisió.

 és el símbol de la igualtat.

Exemples 
1 + 2
4 - 3
5 × 6
8 / 4
3 = 3

Vegeu també 
 Operand

Àlgebra
Trajectòria (cinemàtica)

Una trajectòria o trajecte de vol és el camí que un objecte amb massa en moviment segueix a través de l'espai en funció del temps. En mecànica clàssica, una trajectòria la defineix la mecànica hamiltoniana mitjançant coordenades canòniques; per tant, es defineix simultàniament una trajectòria completa per posició i impuls. La trajectòria en mecànica quàntica no es defineix a causa del principi d'incertesa de Heisenberg que la posició i l'impuls no es poden mesurar simultàniament.

En mecànica clàssica, la massa pot ser un projectil o un satèl·lit. Per exemple, pot ser una òrbita: la ruta d'un planeta, asteroide o cometa ja que viatja al voltant d'una massa central .

En teoria de control una trajectòria és un conjunt d'estats ordenats per temps d'un sistema dinàmic (vegeu, per exemple, mapa de Poincaré). En matemàtiques discretes, una trajectòria és una seqüència de valors calculats per l'aplicació iterada d'un mapatge f a un element x de la seva font.

Trajectòria física 

Una trajectòria és el camí que un objecte amb massa en moviment segueix a través de l'espai en funció del temps. En mecànica clàssica, una trajectòria la defineix la mecànica hamiltoniana mitjançant coordenades canòniques; per tant, es defineix simultàniament una trajectòria completa per posició i impuls. La trajectòria en mecànica quàntica no es defineix a causa del principi d'incertesa de Heisenberg que la posició i l'impuls no es poden mesurar simultàniament.

En cinemàtica, la trajectòria és el conjunt de totes les posicions per les quals passa un cos en moviment.

Matemàticament, si tenim definida la posició en funció del temps:

S'aïlla  en qualsevol de les tres expressions:

Les altres dues expressions es defineixen en funció d'aquesta:

Com que tenim dues equacions en un espai tridimensional, aquest conjunt té un grau de llibertat, i per tant defineix una línia, que serà la trajectòria del cos en l'espai.

Segons la mecànica clàssica, la trajectòria d'un cos puntual sempre serà una línia contínua. La física moderna, però, ha trobat situacions en què això no ocorre. Per exemple, la trajectòria d'un electró dins d'un àtom és probabilística, i correspon a un volum.

Exemples 
Trajectòria curvilínia quan la trajectòria pot aproximar per una corba contínua. La trajectòria curvilínia pot ser bidimensional (plana) o tridimensional (corba guerxa o amb torsió).

Trajectòria erràtica quan el moviment és imprevisible, la trajectòria també ho és i la seva forma geomètrica resulta molt irregular. Un exemple d'això és l'anomenat moviment brownià.

Vegeu també

Enllaços externs 

 Calculador de trajectòria 

Cinemàtica
Zundert

Zundert () és un municipi del Brabant del Nord, al sud dels Països Baixos. Està situat 15 km al sud-oest de la ciutat de Breda, i 35 km al nord-est d'Anvers, Flandes. Zundert està envoltat pels municipis d'Etten-Leur i Breda al nord, Hoogstraten (Flandes) a l'est, Wuustwezel (Flandes) al sud, Kalmthout (Flandes) al sud-oest, i Essen (Flandes) i Rucphen a l'oest.

Centres de població 
 Zundert (7.520)
 Rijsbergen (6.210)
 Klein-Zundert (2.850)
 Wernhout (2.570)
 Achtmaal (1.680)

Composició de l'ajuntament

Esdeveniments

Desfilada Floral 
Disposa de la desfilada floral més antiga (des de 1936) i elaborada d'Europa, celebrada cada primer diumenge de setembre. Depenent del temps, un mínim 50.000 persones assisteixen a l'acte.
Grans camions recorren la ciutat amb impressionants escultures de milers de dàlies al damunt. Cada un dels districtes de Zundert construeix la seva pròpia entrada. Per a més informació visiteu www.bloemencorsozundert.nl.

Triatló 
Anualment hi ha un triatló internacional a Zundert, actualment anomenat 'Triathlon De Bode', a causa del seu patrocinador més gran. L'edició de 2006 d'aquesta competició no es disputà degut a problemes amb la qualitat de l'aigua.

Galeria

Personalitats

Naixements 
 Vincent van Gogh: (1853-1890) pintor neerlandès.

Municipis del Brabant del Nord
Paleolític magribí

El paleolític magribí o magrebí és el desenvolupament concret del període paleolític al Magrib.

El palelític al Magrib va tenir una etapa de l'acheulià, seguida d'un període mosterià, del qual hi ha molt poques troballes, però perfectament definides.

Després d'això va sorgir, cap al final del paleolític, l'aterià (cap al 38000 aC a 10000 aC), desenvolupat pel Magrib i el Sàhara, i exclusiu d'aquestes zones. D'aquesta cultura regional, sorgeixen les seves successores: l'iberomaurità (o oranià), el capsià i el keremià (aquest últim propi de l'Algèria occidental).

Referències 

Paleolític superior
Magrib
Iber-Maurità

L'iberomaurità o oranià és una cultura paleolítica del Magrib que procedeix, segons algunes hipòtesis, de la migració d'humans de cromanyó des de la península Ibèrica, dels quals n'és un exemplar típic l'humà de Mechta el -Arbi.

L'existència d'aquesta cultura està acreditada des del 20650 BP (abans del present) segons la datació cronològica del jaciment de Tama Hat i es va estendre fins al 10850 BP, segons la datació d'un nivell del jaciment de Taforalt.

La cultura iberomauritana es degué estendre des del Marroc (sense sobrepassar al sud les muntanyes de l'Atles) fins a Tunísia, ja que s'aprecia que fou substituïda més tard a la part oriental pel capsià típic (el més antic), originat a Tunísia.

Indústria 
Característica de l'iberomaurità és la indústria de l'utillatge de làmines. El dors es rebaixava mitjançant retocs toscs o semitoscs. L'aixecament d'un microburí en una làmina de dors rebaixat permetia l'obtenció d'una punta trièdrica. Aquestes làmines amb la vora esquerra rebaixada i sovint amb punta trièdrica apareixen freqüentment a les troballes.
Se subdivideix en les fases arcaica, clàssica i evolucionada:

 Arcaica: anterior a 12000 BP. Té menys del 75% de fulletes de dors; presenta del 15 al 20% de microburins i no hi abunden les puntes del tipus Mouillah.
 Clàssica: desenvolupada del 12000 a l'11000 BP. Té d'un 75 a un 90% de fulletes de dors, al voltant del 15% de puntes de Mouillah i Ouchtata.
Evolucionada: hi ha un 40 a 60% de fulletes de dors i un 3% de microburins. A més, hi ha trapezis entre els segments lítics.

Art 
No es coneix cap manifestació artística de l'iberomaurità, ni en art parietal ni en objectes mobles.

Tipus de vida 
El tipus humà conegut com a Mechta el Arbi és robust i difereix de l'humà del capsià perquè era d'un tipus amazic. S'han trobat enterraments en necròpolis de més de 160 persones que evidencien el costum de l'extracció generalitzada dels ullals medians.

Vegeu també 
 Paleolític magribí.
 Neolític magribí.

Referències 

Cultures arqueològiques del Paleolític superior
Magrib
Història del Marroc
Cultura magribí de les coves

La cultura magribí de les coves apareix al Magrib cap al 3000 aC.

Es troba una mica de ceràmica, ous d'estruç i indústries òssies, posteriors a l'època anomenada dels clotxers (menjadors de cargols) pròpia del Capsià neolític. L'aparició d'aquesta cultura magribí de les coves deriva probablement de l'arribada d'estrangers, ja que la ceràmica denota una influència estrangera, especialment al Marroc.

Vegeu també neolític al Magrib.

Referències 

Cultures arqueològiques del Mesolític
Universitat d'Illinois

La Universitat d'Illinois - University of Illinois en anglès - és una universitat propietat de l'estat d'Illinois, als Estats Units d'Amèrica. Fou creada el 1868 amb el nom dUniversitat Industrial d'Illinois. Aquesta universitat, igual que moltes altres universitats nord-americanes, està distribuïda en tres campus diferents: el d'Urbana-Champaign, el de Chicago i el de Springfield, tots tres a l'estat d'Illinois.

Malgrat que al campus d'Urbana-Champaign es toquen totes les àrees temàtiques, destaca particularment en enginyeria, car és una de les primeres escoles d'enginyeria dels Estats Units i una àrea d'estudi en què té molts premis Nobel. A continuació es presenta la llista completa de premis nobels de la Universitat d'Illinois a Urbana-Champaign:

 Alumnes
 Edward Doisy, premi Nobel de Medicina o Fisiologia (1943).
 Robert Holley, premi Nobel de Medicina o Fisiologia (1968).
 Jack S. Kilby, premi Nobel de Física (2000).
 Edwin Krebs, premi Nobel de Medicina o Fisiologia (1992).
 Polykarp Kusch, premi Nobel de Física (1955).
 Phillip A. Sharp, premi Nobel de Medicina o Fisiologia (1993).
 Hamilton Smith, premi Nobel de Medicina o Fisiologia (1978).
 Wendell Stanley, premi Nobel de Química (1946).
 Rosalyn Sussman Yalow, premi Nobel de Medicina o Fisiologia (1977).
 Professors
 John Bardeen, premi Nobel de Física (1956) i (1972).
 Elias Corey, premi Nobel de Química (1990).
 Vincent Du Vigneaud, premi Nobel de Química (1955).
 Paul C. Lauterbur, premi Nobel de Medicina o Fisiologia (2003).
 Anthony J. Leggett, premi Nobel de Física (2003).
 Salvador Luria, premi Nobel de Medicina o Fisiologia (1969).
 Rudolph Marcus, premi Nobel de Química (1992).
 Franco Modigliani, premi Nobel d'Economia (1985).
 John Robert Schrieffer, premi Nobel de Física (1972).
 Alumnes de l'institut de la universitat
 Philip Anderson, premi Nobel de Física (1977).
 James Tobin, premi Nobel d'Economia (1981).

Enllaços externs 

 Universitat d'Illinois
 Universitat d'Illinois a Urbana-Champaign
 Universitat d'Illinois a Chicago
 Universitat d'Illinois a Springfield

Illinois
Entitats d'Illinois
Atila

Àtila (406-453), rei dels huns occidentals 
 Atila (grup), grup català de rock progressiu
Ducat de Neopàtria

El Ducat de Neopàtria fou un territori històric situat a Grècia, a la regió de Tessàlia. Administrativament estava dividit en les capitanies de Sidirókastron, Neopàtria i Salona. El ducat tenia seu a Neopàtria, l'actual ciutat d'Ipàtia.

Extinta la dinastia dels Àngels a Tessalia, l'infant català Alfons Frederic de Sicília amb tropes almogàvers van conquerir el 1319 Siderocastrom i el sud de Tessàlia, amb què es va formar el ducat de Neopàtria i elevat a ducat en unió del d'Atenes. La ciutat de Neopàtria fou poblada per catalans però a poc a poc va anar decaient i després del govern de Roger de Llúria (1362-1370) i les embranzides de l'Imperi Romà d'Orient anaren disminuint progressivament el seu territori, fins que el ducat va restar reduït pràcticament a la ciutat.

El 1377 el rei Pere el Cerimoniós assumí el títol ducal però el 1390 caigué totalment en mans dels florentins. El títol de duc de Neopàtria fou mantingut nominalment pels reis d'Aragó i els seus successors fins al regnat de Carles II de Castella i d'Aragó.

Llista de ducs de Neopàtria 
 1319-1338: Alfons Frederic d'Aragó, senyor de Negrepont, fill natural de Frederic II de Sicília.
 1338-1348: Joan de Sicília, marquès de Randazzo, fill del rei Frederic II de Sicília.
 1348-1355: Frederic I d'Atenes, marquès de Randazzo, fill de l'anterior.
 1355-1377: Frederic III de Sicília, rei de Sicília, cosí de l'anterior.
 1377-1381: Maria de Sicília, reina de Sicília, filla de Frederic III.
 1381-1390: Pere IV d'Aragó el Cerimoniós, rei d'Aragó.

El ducat d'Atenes i Neopàtria tingué diferents vicaris, llistats a continuació:
Mateu de Montcada i Sclafani
 1367-1370: Roger de Llúria, fill de Joan de Lloria i d'Amichi i nebot de l'almirall Roger de Llúria
 Mateu de Peralta
 1375-1380: Lluís Frederic d'Aragó, comte de Salona i vicari de Frederic III de Sicília; el 1379 oferí el ducat al rei Pere IV d'Aragó, el qual el confirmà com a vicari seu.
 Dalmau de Rocabertí
 Bernat de Cordella

Referències

Vegeu també 
 Ducat d'Atenes
 Companyia Catalana d'Orient

Geografia històrica de Grècia
Ducats de la Corona d'Aragó
Neolític final

El neolític final és la darrera fase del neolític fins a l'arribada dels metalls. A Catalunya aquest període va del 2500 aC al 1800 aC més o menys.

Durant aquesta època van arribar a França tribus de prospectors, caçadors i comerciants que venien del sud de la península Ibèrica (cultura del vas campaniforme) i d'Europa Oriental. A Catalunya arriben una sèrie de fenòmens culturals que trenquen la relativa uniformitat dels sepulcres de fossa del neolític mitjà. S'accentua el poblament de la muntanya.

Característica d'aquest període és la importància que adquireixen les rutes comercials: les més antigues rutes conegudes són la de l'ambre amb el Bàltic i la de l'estany que unia les illes Cassitèrides amb els centres consumidors de la Mediterrània. La navegació millora i es van poblar illes mediterrànies. Les travessies -que abans es feien al llarg de les costes- es fan ara a mar obert. En diversos punts d'Europa apareixen representacions de vaixells, probablement de rems i fets de fusta.

Cultures destacades 
 Cultura megalítica de la península Ibèrica
 Cultura de Lengyel 
 Cultura de Los Millares
 Cultura de les coves
 Cultura del vas campaniforme
 Cultura de Varna

Referències

Enllaços externs 
 

Neolític
Almugatèn

En relació amb un grup d'almogàvers, un almugatèn o almugatén era un almogàver amb experiència que comandava una partida en incursions puntuals i en campanyes militars més generals.

Segons Alfons X de Castella 
En Las Siete Partidas hi ha diverses lleis que defineixen els conceptes adalil, almugatèn, almogàver a cavall i almogàver a peu. Es tracta d'una legislació teòrica que especificava un desig de funcionament d'aquella infanteria especialitzada, i volia dotar-la d'estructura jeràrquica. Segons aquell punt de vista un almugatèn seria una mena de capità.
No hi ha cap document que confirmi una actuació regular d'una infanteria d'almogàvers lluitant sota un rei castellà i organitzada segons l'estructura descrita en les Partidas.

Realitat 
Els almogàvers s'organitzaven de manera lliure. Els almugatens podien ser escollits pels almogàvers de la pròpia partida o per una autoritat superior. La relació d'autoritat es basava en els fets. Un bon almugatèn era obeït i respectat. Si ho feia malament havia de dimitir o es quedava sense soldats, que eren lliures de marxar.
El cas dels adalils és encara mes exagerat. Originalment eren una mena d'escoltes o exploradors que coneixien el territori de combat i guiaven les forces militars. En Las Siete Partidas esdevenen un càrrec superior amb capacitat de comandament.

Referències 

Cos dels almogàvers
Cultura de Los Millares

La cultura de Los Millares va substituir la cultura almerienca.

Cap al 2500 aC, arribaren al sud-est noves onades de colonitzadors orientals que van fer desaparèixer la cultura almerienca i varen donar origen a l'anomenada cultura de Los Millares, netament metal·lúrgica. Eren buscadors de coure i sabien treballar aquest metall, abundós a la península ibèrica. La muralla de Los Millares està datada mitjançant el sistema del Carboni 14, cap al 2350 aC. Sembla segur que aquesta cultura va irradiar cap a la vall de l'Ebre. De fet, és segur que al període del 2.500 al 2000 aC els buscadors de metalls eren nombrosos a les costes del sud i est.

Bibliografia 
 

Eneolític
Història d'Andalusia
Cultures neolítiques d'Europa
Eclecticisme

Eclecticisme (del grec eklegein, 'escollir') és, en filosofia, l'escola de pensament que es caracteritza per escollir (sense principis determinats) concepcions filosòfiques, punts de vista, idees i valoracions entre altres escoles, combinant-les i barrejant-les de forma sovint contraposada, encara que no arribi a formar-se un tot orgànic. L'eclecticisme es va desenvolupar a Grècia a partir del  com una manera de sintetitzar les grans troballes intel·lectuals de la filosofia clàssica anterior dels presocràtics, Plató i Aristòtil. Per exemple, Antíoc d'Ascaló va compaginar l'estoïcisme i l'escepticisme, i Paneci de Rodes va basar el seu pensament en el platonisme i l'estoïcisme. Els pensadors romans, que mai van desenvolupar un sistema filosòfic propi, es van inclinar per aquest tipus de pensament: Ciceró, per exemple, va assimilar teories de l'estoïcisme, de l'escepticisme i dels peripatètics, sense considerar la seva desunió essencial. La tendència eclèctica substituirà el criteri de veritat objectiva pel de verossimilitud i posarà l'accent en les qüestions morals, on cal trobar un consens universal.

Entre els cristians, Climent d'Alexandria i Orígenes van combinar la metafísica grega i les idees judeocristianes de les Santes Escriptures. Ja a la fi de l'edat mitjana, el mestre de la devotio moderna Eckhart va formular un sistema de filosofia cristiana basat en Aristòtil, els seus comentaristes àrabs medievals, el neoplatonisme i la càbala o mística hebrea.

A l'estat espanyol, l'eclecticisme es va desenvolupar durant la Il·lustració del  com l'única escola alternativa a l'escolàstica dominant sense suscitar els recels de la Inquisició i en aquest sentit destaquen pensadors com Benito Jerónimo Feijoo o el metge i lògic valencià Andrés Piquer.

Durant el  tornà a sorgir l'eclecticisme a França amb l'obra del filòsof Victor Cousin, que va provar d'unir l'idealisme d'Immanuel Kant, la filosofia del sentit comú i les doctrines inductives de René Descartes.

Referències 

Filosofia de l'edat antiga
Filosofia de l'edat contemporània
Alzinar amb arboç

L'alzinar amb arboç (Viburno tini-Quercetum ilicis subass. arbutetosum) és una bosquina baixa esclerofil·le, de 3 a 6 metres d'alçada aproximadament, oberta i poc homogènia.

Apareix en els vessants inclinats i les carenes, on els sòls acostumen a ser prims, i habitualment en condicions d'insolació important. Sovint però, correspon a fases de degradació d'altres tipus d'alzinars, o un estadi evolutiu entre les brolles i els alzinars. Per això, la seva composició florística és complexa, amb elements característics d'aquestes comunitats.

Fitosociològicament forma part de l'aliança Quercion ilicis que reuneix les diferents associacions d'alzinars.

 Espècies característiques: Alzina (Quercus ilex), Pi blanc (Pinus halepensis), Arboç (Arbutus unedo), Matabou (Bupleurum fruticosum), Lligabosc mediterrani (Lonicera implexa), Fals aladern (Phillyrea latifolia), Englantina (Rosa sempervirens), Galzeran (Ruscus aculeatus), Marfull (Viburnum tinus), Carex distachya, Violeta de bosc (Viola alba ssp. dehnardtii) i Falzia negra (Asplenium adiantum-nigrum).

 Altres espècies abundants: Rogeta (Rubia peregrina) i Arítjol (Smilax aspera'').

Geobotànica
Cromlec

Un cromlec és un monument megalític, format per pedres o menhirs clavats en el sòl i que adopten una forma circular o el·líptica, voltant un terreny. Hi ha presència de cromlecs a la Gran Bretanya, la Bretanya, el Llenguadoc, la península Ibèrica, Dinamarca i Suècia.

Anteriorment el nom, que deriva de l'irlandès crom leach (lloses corbades) definia els dolmens.

Es van construir durant el neolític, entre 3500 i 2000 a. C. aproximadament. Segons els experts, possiblement eren santuaris. També es diu que tenien una funció astrològica per indicar les estacions. Un dels més populars i més coneguts és el cromlec de Stonehenge, a Anglaterra. A Catalunya s'ha descobert per exemple el recinte de mas Baleta, als estanys de La Jonquera

Referències

Vegeu també 
 Cromlec de Pins Rosers
 Cròmlech dos Almendres

Bibliografia 

 

Monuments megalítics
Hulunbuir

La República de Hulunbuir o Burga fou un estat de la Mongòlia Interior a la Xina que es va declarar independent el 1911, i va subsistir fins al 1913. La capital va ser Khailar. Es va declarar independent després del Conflicte Sinosoviètic el 12 de desembre de 1929, amb capital a Khailar, i que no va subsistir més que uns mesos.

Referències 

Geografia històrica de la Xina
Estats històrics d'Àsia
Solon

Geografia:
 Solon (Occitània) (Soulom), ciutat d'Occitània, al departament dels Alts Pirineus.
 Solon (Maine)
 Solon (Ohio)
 Solon (Iowa)
 República de Solon, estat de la Mongòlia Interior a la Xina que es va declarar independent el 1928.
 Solon Springs, població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin.
 South Solon, població dels Estats Units a l'estat d'Ohio.
 Miscel·lània:
 Solon (evenkis), nom que reben a la Xina la població d'evenkis que viuen a l'extrem nord de la regió històrica de Manxúria
 Solon o Soló, estadista, legislador i poeta grec.
Festa de Sant Nicolau

La festa de Sant Nicolau, que té lloc el dia 5 o 6 de desembre, és una celebració de tradició cristiana dedicada als infants, en què aquests reben presents o llaminadures tal com es fa al dia de reis a casa nostra. És una tradició molt present als Països Baixos (i Flandes), al Luxemburg i a Alsàcia i la Lorena, però també se celebra a altres regions del Nord de França i a la resta de Bèlgica, així com a Alemanya, Àustria, Suïssa, a diversos països balcànics (Croàcia, Sèrbia, Eslovàquia) i d'Europa central (Hongria, Polònia, República Txeca, Lituània, Romania, Bulgària, Ucraïna).

La festa es basa en la llegenda de Nicolau de Mira, i el Santa Claus nord-americà així com el Pare Nadal britànic són igualment derivacions d'aquesta llegenda. De fet, 'Santa Claus' prové de 'Sinterklaas', en neerlandès.

Les festivitats i costums entorn d'aquesta festa difereixen segons les regions:

Sinterklaas als Països Baixos 
Sinterklaas o Sant Nicolau és la figura central d'una festa per infants que se celebra cada 5 i 6 de desembre a Flandes i als Països Baixos. La nit del 5 de desembre, Sinterklaas duu presents a tots els nens que han fet bondat. Tot i això, Sinterklaas arriba a moltes ciutats abans d'aquesta data. Es diu que ve d'Espanya, a bord d'un vaixell de vapor, i és ajudat pel Zwarte Piet (Pere Negre), que duu vestits moros (tot plegat el feu ser vist com a quelcom racista durant els 60 i 70, però sembla que ara la preocupació per la correcció política ja no l'afecta tant). Es diu que porta xocolata i mandarines per als nens. La festa també duu associades un reguitzell de cançons i dolços exclusius.

Festes
Cristianisme
Cultura dels Països Baixos
Flandes
Nuevo León

Nuevo León és un dels 31 estats que constitueixen Mèxic. Fou explorat pel franciscà Frai Diego de León i per Diego Montemayor, que fundaren el 1596 la vila de Monterrey (llavors anomenada Nueva Extremadura de Tierra Blanca, canviat més tard en honor de Gaspar de Zúñiga, comte de Monterrey, virrei de Nova Espanya).

Fou precisament el comte de Monterrey qui va donar a la regió el nom de Nuevo León, no se sap si pel Regne de Lleó o per Diego de León, encara que se suposa que fou pel primer; de fet, va ser coneguda al virregant com al Nou Regne de Lleó. Hi era designat un governador depenent del virrei de Nova Espanya.

Amb la independència de Mèxic, el 7 de maig de 1824 es va crear l'estat de Nuevo León, que corresponia territorialment al Nou Regne de Lleó, amb capital a Monterrey. El 1840, quan el president López de Santa Anna va limitar l'autonomia dels estats, Nuevo León, Coahuila i Tamaulipas van declarar-ne la independència i van formar, per poc més de 250 dies, l'efímera República del Río Grande. L'exèrcit de Santa Anna, però, va obligar els estats a reincorporar-se a Mèxic. El 1856 el governador de l'estat va annexar l'estat de Coahuila per plebiscit i es va rebel·lar una vegada més en contra del govern centralista que limitava l'autonomia dels estats, i fins i tot, es va insinuar una possible independència de Mèxic i la formació de la República de la Sierra Madre. No obstant això, l'exèrcit centralista va sufocar la rebel·lió, i l'estat de Coahuila es va separar de Nuevo León, i ambdós van romandre com a estats mexicans. Poc després, la victòria dels liberals va fer possible la restauració del federalisme. El 4 d'octubre de 1857 es va promulgar la seva primera constitució.

La població de Nuevo León és de 4 milions d'habitants. Gairebé tota la població de Nuevo León viu a l'àrea metropolitana de Monterrey, la tercera més gran i important a Mèxic.

Nuevo León és un estat molt industrialitzat, i el seu Índex de Desenvolupament Humà (HDI) és més alt que qualsevol nació de Llatinoamèrica. El municipi de San Pedro Garza-García, a l'àrea metropolitana de Monterrey, té la renda per capita més gran de Llatinoamèrica, i Monterrey, la capital, és una de les ciutats més grans del país i un important centre industrial, on es van originar corporacions internacionals com ara Cemex (la segona companyia de ciment més gran del món), Bimbo (aliments. Son nom és utilitzat també a Espanya), Maseca (producció de grans), Banorte (l'únic banc completament mexicà), Grupo Alfa (conglomerat industrial), FEMSA (Coca-Cola per a Llatinoamèrica), i la Cerveseria Cuauhtémoc-Moctezuma (que fa les cerveses Sol, Tecate, XX, Índio, Nochebuena, i altres).

Vegeu també 
 Clúster de Nanotecnologia

Agermanaments i convenis 
L'estat té convenis amb altres estats, províncies, regions i comunitats autònomes.

  Colúmbia Britànica, Canadà
  Quebec, Canadà
  Texas, Estats Units
  Catalunya, Espanya
  Llombardia, Itàlia
  Estat de Mèxic, Mèxic
  Jalisco, Mèxic
  Coahuila, Mèxic

Referències
Multi-Purpose Internet Mail Extensions

MIME és l'acrònim anglès de Multi-Purpose Internet Mail Extensions, "Extensions de correu Internet multipropòsit".

És un estàndard per adjuntar arxius a missatges de correu electrònic, com ara gràfics, documents de processadors de text, arxius de so, etc. Quan s'envien arxius binaris, aquests es converteixen (codifiquen) a text usant l'estàndard MIME, el qual es pot veure en format text tot i ser incomprensible. L'estàndard MIME és una manera d'especificar tant el tipus d'arxiu que s'envia com el mètode que s'hauria d'usar per retornar-lo al seu format original.
A més de programari de correu electrònic, l'estàndard MIME s'usa per identificar els arxius que s'envien a clients Web. Els nous formats de fitxers es poden afegir simplement actualitzant la llista de parells de tipus MIME en els navegadors i el programari apropiat per a gestionar cada tipus.

El 1991 la IETF (Internet Engineering Task Force) va començar a desenvolupar aquesta norma i des de 1994 totes les extensions MIME són especificades de forma detallada en diversos documents oficials disponibles a Internet (-2049).

Actualment cap programa de correu electrònic o navegador d'Internet pot considerar-se complet si no accepta MIME en les seves diferents formes (text i formats d'arxiu).

Malgrat que MIME és un estàndard dissenyat per a transferències de correu amb protocol SMTP, els tipus de contingut que defineix també es fan servir en altres protocols de comunicació. En el protocol de transferència d'hipertext (HTTP) per a la World Wide Web, els servidors insereixen una capçalera MIME al començament de cada transmissió web. Els clients fan servir la capçalera de tipus de contingut per a seleccionar una aplicació que permeti visualitzar correctament el tipus de dades indicat.

Nomenclatura de tipus 
MIME assigna un nom a cada tipus de dades. Els noms segueixen el següent format:

tipus / subtipus (tipus com a subtipus són cadenes de caràcters)

El tipus defineix la categoria general de les dades i el subtipus defineix un tipus més específic d'aquestes dades. El tipus tenir els següents valors:
 text: Indica que el contingut és text pla. Exemples de subtipus: html, xml
 multipart: Indica que té múltiples parts de dades independents. Exemples de subtipus: form-data, enviat cada dia
 message: Per encapsular un missatge existent. Per exemple quan volem respondre a un missatge de correu incorporant el missatge origen. Exemples de subtipus: partial, RFC822
 image: Indica que és una imatge. Ex de subtipus: png, gif
 audio: Indica que és un àudio. Exemples de subtipus: mpeg, avi
 vídeo: Indica que és un vídeo. Exemples de subtipus: mp4, 32kadpcm
 application: Indica que es tracta de dades d'aplicació dels quals poden ser binaris. Exemples de subtipus: json, pdf

Enllaços externs 
 Llista completa dels tipus MIME

Correu electrònic
Carrasca

La carrasca és un arbre de la família de les fagàcies, molt semblant a l'alzina (Quercus ilex). Fins fa pocs anys es considerava que la carrasca i l'alzina eren subespècies de la mateixa espècie però actualment es consideren espècies separades tot i que també hi ha amb freqüència híbrids espontanis entre les dues espècies.

La seva capçada és densa i el seu port acostuma a ser menor que l'alzina. Les fulles són curtes i amplament ovato-el·líptiques verdes a grisenques a l'anvers més o menys pubescent i gris tomentós al revers amb de 5 a 8 parells de nervis laterals. Com l'alzina és una planta monoica, les flors masculines formen aments i les femenines són menudes i aïllades. L'aglà sovint és dolça i comestible (el gust, un cop extreta la pell marró que és amargant, recorda lleugerament el de la castanya).

Sinonímies: Quercus ballota, Quercus rotundifolia i Quercus ilex ballota. En català també se l'anomena carrascla, alzina glanera o alzina de glans dolces

Distribució geogràfica 
Es troba fonamentalment i s'adapta bé al clima mediterrani interior de tendència continental. Viu des del nivell del mar fins als 1.700 metres d'altitud.

Distribució als Països Catalans: contrades mediterrànies seques, on és molt comú a tot el País Valencià, el ponent del Principat de Catalunya i de forma cultivada o rarament subespontània a les Illes Balears (Eivissa).

El Carrascar de la Font Roja, a la Serra del Menejador (Alcoià) és un dels boscs de carrasca o carrascars més representatius del País Valencià.

La Carrasca de Culla, a l'Alt Maestrat, és potser la carrasca monumental més destacada del País Valencià.

Referències 

Quercus
Doble corda

Tècnica d'assegurament en alpinisme i escalada
 Tècnica de progressió en escalada artificial
 Una de les diverses tècniques de descens en ràpel, usada en alpinisme, escalada, barranquisme i espeleologia. Vegeu ràpel.

Referències
Waveland (micronació)

Waveland és un estat independent no reconegut, creat per Greenpeace a l'illot Rockall. L'11 de juny de 1997 l'organització ecologista Greenpeace va ocupar l'illot de Rockall, a 400 km de la Gran Bretanya, i va proclamar allí l'estat independent de Waveland. El motiu de l'acció era impedir les explotacions petrolieres a la zona. Per això Greenpeace va aprofitar la disputa (pacífica) que sobre l'esmentat illot sostenen Gran Bretanya, Dinamarca, Islàndia i Irlanda, ja que els quatre estats reclamen l'illot no pel fet que tingui cap valor per si mateix, sinó perquè la seva possessió dona dret a una gran zona d'aigües territorials al seu entorn, on s'han localitzat jaciments petrolífers submarins.

Referències

Enllaços externs 
 History of Waveland (waveland.org) 

Ecologisme
Micronacions d'Europa
ITU

Unió Internacional de Telecomunicacions, de l'anglès International Telecommunication Union 
 Infecció del tracte urinari
 Institute for Transuranium Elements
Aspe

Àcid aspàrtic, compost químic.
 Asp (en castellà, Aspe), població valenciana.
 Aspe, empresa de pilota basca
 Pic d'Aspe, muntanya de la província d'Osca.
Dolicocefàlia

La dolicocefàlia (del grec dolichós, llarg, i kephalé, cap) és una característica anatòmica consistent en tenir el cap allargat, entenent per allargat la visió del crani des de la part superior, mesurada des de la part frontal (el front) a la part posterior. El dolicocèfal té a més a més el crani estret mirant també des de dalt.

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums

Craniometria
Mesocèfal

Mesocèfal (del prefix meso, al mig, i el grec antic Kephalé, cap) vol dir que hom té un cap mitjà, prenent com a comparatius els braquicèfals i els dolicocèfals. S'entén per mitjà tant la seva longitud des del front a la part posterior, com la seva amplada, d'un costat a l'altre, mirant des de dalt. Derivació: Mesocefàlia

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums

Enllaços externs 
 Mesocephalic. MedFriendly 

Craniometria
Braquicèfal

Braquicèfal (del grec brachys, curt, i kephalé, cap) vol dir que hom té el crani curt des del front a la part posterior, mirant des de dalt. En canvi aquest crani presenta, mirant des de la mateixa òptica, una amplada més gran.

Terme derivat: Braquicefàlia, una malaltia.

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums

Craniometria
Platicèfal

Platicèfal (del grec platys, ample, i kephalé,  cap) vol dir que el crani és de poca alçada, mirant-lo frontalment, entre la mandíbula superior i la part superior del front. Els cranis platicèfals presenten un eixamplament lateral.

Quan el crani presenta una platicefàlia (o crani baix) per enfonsament de la base de l'occipital es parla de Platibàsia (del grec platys, ample, i basia, de base i del basi), distingint-se de la platicefàlia per no presentar l'eixamplament lateral característic dels platicèfals.

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums

Craniometria
Camecèfal

És camecèfal (del grec chamay, terra, i kephalé, cap) el crani del qual l'índex vertico-transversal és inferior de 92 i l'índex vertico-longitudinal més petit de 72, respectivament. L'índex vertico-longitudinal es mesura creuant una línia des de la part superior dreta del crani, mirant frontalment, fins a la part inferior esquerra (o des de la part superior esquerra fins a la part inferior dreta). L'índex vèrtex¬transversal es mesura creuant una línia des de la part superior esquerra del crani a la part inferior dreta o des de la part superior dreta fins a la part inferior esquerra, mirant-lo lateralment.

Terme derivat: Camecefàlia

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums

Craniometria
Ortocèfal

Ortocèfál (del grec orthós, recte, i kephalé, cap) és quan els índexs vertico-transversal i vertico-longitudinal d'un crani, són de 92 a 98 i de 72 a 74,9 o 75, respectivament.

Derivació: Ortocefàlia

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums

Craniometria
Oxicefàlia

L'oxicefàlia, també anomenada de vegades acrocefàlia (del grec akros, alt, i kephalé, cap) o hipsocefàlia (del grec hypsos, alt, i kephalé, cap), és una anomalia congènita del crani, en la qual la part superior del cap assumeix una forma cònica o punxeguda. El diàmetre vertical del cap predomina sobre les altres mesures i va acompanyada de certa desviació en sentit anteroposterior. Els índexs vertico-transversal i vertico-longitudinal són, respectivament, majors de 98 i de 75. Es deu sovint a la sutura precoç de les sutures sagital i frontoparietal.

L'oxicefàlia és considerada el tipus més greu de craneoestenosi.

Enllaços externs 
 Pàgina de la NINDS

Referències 
 Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums

Malalties i trastorns ossis
Celta

Celta, individu del poble dels celtes, poble, o conjunt de pobles de l'Edat del Ferro que parlaven llengües celtes 
 Llengua celta, grup d'idiomes pertanyents a la família indoeuropea, en la qual s'hi inclou el gaèlic irlandès, el gaèlic escocès, el manx, el gal·lès, el còrnic i el bretó
 Música celta és el terme utilitzat per a descriure un ampli grup de gèneres musicals de tradició celta 
 Real Club Celta de Vigo, club de futbol de la ciutat de Vigo a Galícia 
 Chevrolet Celta, automòbil de baix cost fabricat per Chevrolet al Brasil per a Amèrica Llatina
Cèltics

Els cèltics (en llatí, Celtici) és el nom amb el qual s'anomenen els celtes que habitaven la zona de l'Alentejo occidental, en l'actualitat al sud de Portugal, el sud de la província de Badajoz i el nord de província de Huelva, formant la zona occidental de la Betúria: la Betúria Cèltica. Per tant la regió atribuïda als cèltics sobrepassa de molt els límits nord-occidentals d'Andalusia. Plini els situa a la part occidental de la Betúria, com a integrants del conventus hispalensis. De les ciutats que anomena Plini, sols Callenses Aeneanici (c. El Coronil y Montellano, Sevilla) estaria situada a Andalusia. Ptolemeu els atribueix a Andalusia les ciutats d'Arucci (Aroche, Huelva), Arunda (Ronda, Màlaga) i Acinippo (Ronda la Vieja, Ronda, Màlaga), en el que gairebé coincideix amb la Cèltica de Plini. També varen ser esmentats pobles amb aquest nom a zones costaneres de l'antiga Gal·lècia, però eren pobles cèltics diferents dels cèltics peninsulars sud-occidentals.

Els cèltics eren veïns dels turdetans, amb els quals compartien les planes de l'Alentejo, ocupant els cèltics la part occidental. Va ser Ptolemeu (c. 90 d. c.- 168 d. C.), basant-se en autors més antics com Posidoni i Artemidor el que va distingir entre els dos pobles en el segle II d. C. Segons les fonts antigues, els cèltics ensenyaren la metal·lúrgia del ferro als pobles del seu entorn.

Segons Jorge de Alarção, "la designació Celtici seria un col·lectiu que inclouria diversos pobles, com els sefes i els cempsii i potser els lusitans". Les poblacions dels cèltics a Lusitània eren: Lacóbriga, Caepiana, Braetolaeum, Miròbriga, Arcòbriga, Meríbriga, Catraleucus i Arandis.

Referències 

Grups celtes de la península Ibèrica
Galaics
Història d'Andalusia
Lusitània
El Fondó dels Frares

El Fondó dels Frares (oficialment i en castellà Hondón de los Frailes) és un municipi del País Valencià a la comarca del Vinalopó Mitjà.

Història 
Històric emplaçament de la romana Inlumbam. El topònim prové del fet que en el  era un poblet propietat dels Pares Predicadors d'Oriola, posteriorment passà a formar part del municipi del Fondó de les Neus del qual s'independitzaria el 1926 per a constituir municipi propi.

Demografia i economia 
Al cens del 2003 s'hi comptabilitzaren 709 fondoners. D'economia fonamentalment agrícola, raïm, olivera, ametler, però amb indústries de marbre, sabates i, en menor mida, construcció, fusteria metàl·lica, cooperatives de vins i productes hortofrutícoles i una fàbrica de borses de paper per a embutxacar el raïm de la Denominació d'origen Uva de Mesa Embolsada del Vinalopó.

Geografia 
La superfície del terme abraça els 12,5 km² i està limitada per la serra dels Frares (718 m. en la Solana), la de Crevillent i la d'Albatera. Hi ha possibilitats de practicar el senderisme en diferents rutes com ara la de Jaime, el Barbudo, o la dels Moros, en què podria trobar-se un jaciment romà, també són dignes d'esment les coves del Sastre i del Sentenero. Els ciclistes també solen visitar les carreteres del municipi, que s'ha convertit, gràcies a la seua orografia i la proximitat a les platges en un lloc on proliferen les segones residències.

Edificis d'interés 
Hi ha una petita mostra de deixalles arqueològiques d'època romana i àrab i l'església de la Mare de Déu de la Salut, creada pels dominics en el .

Gastronomia 
Els vins de la Cooperativa, l'arròs amb conill i caragols, les pilotes, els gaspatxos, la tonya, la coca boba, i els rotllos d'amor són una mostra de la gastronomia local.

Alcaldia 
Des de 1995 l'alcalde del Fondó dels Frares és Eleuterio Jover García, primerament pel Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i, des de 1999, pel Partit Popular (PP).

Referències

Vegeu també 

 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 
 País Valencià,poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment.

Municipis del Vinalopó Mitjà