alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Dědivost

Dědivost (heritabilita) udává, jak velká část proměnlivosti znaku je zapříčiněna genetickými faktory, takže ji lze vypočítat jako podíl variance (rozptylu) fenotypu způsobený genetickými faktory (VG) a celkového rozptylu hodnot fenotypu (VP). Tento výraz označujeme jako heritabilitu v širokém smyslu (broad-sense heritability) a označujeme ji H2:

H2 může teoreticky nabývat hodnot od 0 do 1, pokud je např. H2 = 0, je variance fenotypu plně závislá na faktorech prostředí ), při H2 = 1 naopak faktory prostředí nemají žádný vliv a veškerý pozorovaný rozptyl závisí na faktorech genetických (např. krevní skupina).

VG je ovšem složená veličina, u které rozlišujeme minimálně tři základní složky. Jednou z nich je tzv. aditivní účinek genů (VA), kdy výsledný efekt odpovídá součtu působení jednotlivých aktivních alel. U některých genů se ovšem uplatňuje princip dominance a recesivity, takže účinek dané alely závisí také na typu alely na homologním chromosomu. Tato složka rozptylu fenotypu vyvolaná působením dominance (VD) není aditivní. To platí i pro poslední uvažovanou složku, složku genetických nealelních interakcí (epistáze) – VI.

Pro výpočet podílu aditivní složky (VA) na celkové varianci fenotypu, proto byl zaveden termín heritabilita v úzkém smyslu (narrow-sense heritability), označuje se jako h2 a platí pro ní vztah

Heritabilitu lze vypočítat, či spíše odhadovat pomocí řady postupů, např. regresí v rodinách, studiem dvojčat (ACE model, ADE model) atp. Je však nutno uvažovat i korelace (resp. kovariance), jinak mohou býti interpretace výsledků značně zkreslené.

Dědivost znaků může mít značný rozptyl jako je tomu na příklad u částí tváře.

Reference

Související články 
 Dědičnost
 Dědičnost proti prostředí

Externí odkazy 
 
 Wikiskripta 1. LF UK
 Dvojčecí metoda Wikiskripta 1. LF UK

Genetika
Loutkář (časopis)

Loutkář je nejstarší loutkářský odborný časopis na světě. Vychází s pauzou válečných let od roku 1912 dodnes a je tak vlastně živou kronikou českého loutkového divadla. Obsahuje rovněž anglické resumé a vychází čtyřikrát ročně v rozsahu přibližně 100 stran.

Obsah
Loutkář je určen divadelníkům, profesionálním loutkářům, amatérům i pedagogům. Obsahuje teoretické i historické studie, portréty významných osobností i souborů z minulosti i současnosti, rozhovory, kritiky, informace o dění v loutkářském světě v Česku i ve světě.

Historie
Současný časopis Loutkář je nástupnickým listem časopisu Český loutkář, Loutkář, Loutková scéna a Československý loutkář. První ročník časopisu Český loutkář vyšel v r. 1912 (vycházel do června 1913), posléze od r. 1917 pod názvem Loutkář (do r. 1939), od r. 1939 byl na kratší dobu nahrazen buletinem Zprávy loutkářského soustředění a od r. 1940–41 a 1945–1951 časopisem Loutková scéna. Od r. 1951 vychází už znovu bez přerušení jako specializovaný měsíčník Československý loutkář, po rozdělení Československé republiky od r. 1993 opět pod názvem Loutkář. Ve funkci šéfredaktora se vystřídala řada výrazných osobností českého loutkářského života – především Jindřich Veselý, Jan Malík a dále delší dobu v šéfredaktorské funkci působil Miloslav Česal, Eva Hanžlíková, Pavel Vašíček a od r. 2000 do června 2015 Nina Malíková. Současnou šéfredaktorkou je Kateřina Lešková Dolenská. Revue Loutkář sehrála i značnou roli i v historii Mezinárodní loutkářské organizace UNIMA (založené v roce 1929 v Praze), jejímž tiskovým orgánem byla např. v letech 1929–30 a o jejíž činnosti přináší dodnes pravidelně informace.

Vývoj a výsledky působení
Vznik nového časopisu se stal pro české loutkové divadelnictví mimořádnou a nečekanou záležitostí. Do té doby nikde na světě, ani v zemích s daleko rozvinutějším loutkovým divadlem, se nikdo nepokusil o vydávání loutkářského časopisu. Během dvou let, kdy Český loutkář vycházel, soustředil kolem sebe na jedné straně skupinu spolupracovníků, kteří cítili potřebu prezentovat na jeho stránkách svůj vztah k loutkovému divadlu i své názory na jeho vývoj, na druhé straně první čtenářskou obec, která mohla ocenit informace i rady, které jí časopis poskytoval.

Literatura 
 Dubská, A. Na počátku byl Český loutkář. Loutkář 2/2002. (Z informací v článku čerpá tato stránka)

Externí odkazy
 Web časopisu Loutkář
 Záznam v databázi Národní knihovny ČR

Loutkové divadlo
Časopisy v češtině
Divadelní časopisy
Československé časopisy
Vzniklo 1912
Rakousko-uherské časopisy
Expresivita genu

Pojem expresivita genu vyjadřuje rozdíly v síle, s jakou se určitý genotyp projevuje ve fenotypu. Variabilní expresivita genu říká, že tentýž (parciální) genotyp se u různých jedinců žijících v různých prostředích může do fenotypu promítnout různě silně. Podobně jako pojem penetrance tedy nahrazuje neznámé nebo příliš složité vztahy uvnitř genotypu a mezi genotypem a prostředím. Krom toho zde mohou být zohledněny i další faktory, třeba odlišná síla exprese genu v různých obdobích života (například u geneticky podmíněné Huntingtonovy choroby míra exprese vadného genotypu roste s věkem – tj. zhoršuje se s věkem). Zjednodušeně lze tedy říci, že rozdíl mezi penetrancí a expresivitou je ten, že penetrance určuje, zda se daný genotyp vůbec projeví ve fenotypu a pokud ano, tak expresivita označuje míru tohoto projevu.

Související články 
 Fenotyp
 Dědivost
 Penetrance

Genetika
Prove

Prove (Prave, Prone, Prono, Pronote) je slovanský bůh, který byl ctěn v posvátném háji ve Stargardu, dnešním Oldenburgu, centru kmene Vagrů. Zmiňuje se o něm ve 12. století Helmold z Bosau:

V jiné pasáži se zmiňuje o návštěvě biskupa Vicelina v Oldenburgu roku 1149 a o tom že kult Prova byl veden knězem jménem Mike. V další části pak vypráví o návštěvě velmože Těšimíra z kmene Vagrů společně s biskupem Geroldem:

O několik vět dál pak píše:

Poté popisuje zničení posvátného háje tohoto božstva, pravděpodobně připadající na 15. ledna 1156. Pasáž o soudech v Provově háji může napovídat, že šlo o boha spravedlnosti, čemuž by odpovídala i hypotetická etymologie jeho jména z pravъ „spravedlivý“.

Poznámky

Reference

Literatura 

 

Slovanští bohové
Rod (mytologie)

Rod je východoslovanský bůh osudu či božstvo. V písemných pramenech se objevuje vždy společně s rožanicemi, v pozdních etnografických pramenech se vyskytuje jen zřídka. Nejstarší zmínka o něm pochází z církevního traktátu Slovo nekogejo christoljubca z 11. či 12. století. Prameny uvádí, že se lidé k Rodu a rožanicím modlili, přinášeli jim med, sýr, chléb, kaši a obilí jako oběti. Jejich svátek připadal na svátek Bohorodičky, tedy 26. prosince. Slovo sv. Grigorija Bogoslova uvádí dobovou hypotézu, že kult Roda a rožanic převzali Slované od Chaldejců, Egypťanů, Řeků a Římanů a také spojuje Roda s Artemidem (!) a rožanic s Artemidou. Jeden z rukopisů, pocházející z přelomu 12. a 13. století, také uvádí „...je Bůh, ne Rod.“ Prameny dále uvádí, že Rod tvoří lidi tím, že hází na zem hroudy hlíny a z nich se rodí děti. Tento mýtus se podobá řecké báji o Deukaliónovi a Pyrrze, ale na rozdíl od něj probíhá stvoření člověka házením hlíny neustále.

Nejčastěji je chápán jako démon, bytost nižšího řádu. Izmail Srezněvskij, Jevgenij Aničkov a Lubor Niederle jej pokládali za domácího ducha s mocí nad osudem mužů, rožanice ztotožňovali s řeckými moirami, římskými parkami nebo severskými nornami. Podle Niederleho Rod představuje duše předků ochraňující rodinu. Podle Alexandra Veselovského byl Rod nahrazen domovojem. Podle Zdeňka Váni byl démonem plodnosti, snad související s falickým kultem, jehož uctívání se rozmnohlo v 11. a 12. století, tedy v době, kdy proti němu nejvíce brojí církevní prameny, který sesílal duše na zem, aby se mohli zrodit lidé. Jako důkaz démonického charakteru Roda poukazovali na zmínku ve Slovu Daniela Zatočnika, že jím strašili rodiče děti. Proti tomuto výkladu stojí názor, že po christianizaci došlo k jeho degradaci z božstva v nižší bytost.

Boris Rybakov jej považoval za nejstarší a nejvyšší slovanské božstvo, až v době vzniku knížecí vlády zastíněné Perunem. Dle jeho názoru byl stvořitelem, bohem zrození a lidského osudu a ochráncem úrody. Podle Vjačeslava Ivanova byl Rod božskou persofinikací rodu. Za významné božstvo jej považoval také Aleksander Gieysztor. Tato teorie je podpořena tím, že je vždy, na rozdíl od rožanic i jiných duchů, zmiňován v jednotném čísle.

Poznámky

Reference

Externí odkazy 
 

Slovanští bohové
Slovanské mytické bytosti
Božstva osudu
Crossing-over

Crossing-over je proces, během kterého si dva homologní chromozómy spárované v profázi I meiózy vymění část své DNA. Výsledkem správně provedeného crossing-overu je výměna části alel mezi chromozómy - tj. narušení vazby genů. Důsledkem je značné zvýšení variability potomstva.

Význam 
Crossing over je vedle mutací a nahodilého rozchodu chromozómů do gamet, jedním z hlavních zdrojů genetické variability. Nevytváří sice nové alely, ale umožňuje vytváření nových kombinací již existujících alel genů lokalizovaných na stejném chromozómu (viz vazba genů).

Průběh 
V profázi I se k sobě homologní chromozomy (chromozomy obsahující tytéž geny) přiblíží, až se díky synaptonemálnímu komplexu spojí v oblasti centromer v jeden útvar, tzv. bivalent. U bivalentů dochází k překřížení, zlomům, rozpojením a znovuspojení chromatid, výsledkem čehož může být výměna úseků chromatid mezi sesterskými i nesesterskými chromatidami. Po rozpadu synapt. komplexu od sebe chromozomy poodstoupí. Sesterské chromatidy jsou navzájem spojeny v centromerách (tvoří jeden chromozom), nesesterské, jež se překřížily, jsou spojeny v „chiazmatech“ (0 až 2 na jeden crossing over), která zaniknou. Poté se dokončí redukční dělení.

Výsledkem správně provedeného crossing-overu je výměna odpovídajících úseků chromatid a tudíž prohození alel na těchto úsecích lokalizovaných genů mezi chromatidami homologních chromozómů: tj. narušení vazby genů a vznik nové kombinace alel na jednom chromozómu, což zvyšuje variabilitu potomstva.

V případě nesprávně provedeného crossing overu (vymění se odlišné úseky chromatid), vzniká mutace, jejíž nebezpečnost se liší případ od případu. Zpravidla jde o mutaci chromozómovou, pokud však díky crossing-overu jeden z chromozómů ztratí centromeru, může celý defekt ve výsledku vyústit až v genomovou mutaci v dceřiných buňkách.

Vícenásobný crossing-over 
Rozlišujeme jednoduchý crossing-over (vzniká na základě jednoho překřížení a chromatidy si při něm prohodí konce) a vícenásobný crossing-over, ke kterému dochází při několikanásobném překřížení a prohozeny jsou (i) úseky „uvnitř“ chromatid (běžně se uvažuje dvojitý crossing-over, někdy se bere v úvahu i trojitý crossing-over). Dvojitý (a případně další vícenásobné) crossing-overy narušují výpočty určující sílu vazby a vzdálenost genů na chromozómu (veličiny založené na pravděpodobnosti překřížení a následného crossing-overu mezi nimi), proto se k jejich odfiltrování používá tříbodový test.

Výskyt 
Crossing-over probíhá u člověka během jednoho meiotického dělení asi 30–40krát, tedy obvykle jednou či dvakrát na jeden chromozom.

Crossing-over neprobíhá vždy a všude. U člověka například nemůže (již z logiky věci) probíhat mezi nehomologními částmi pohlavních chromozómů, u některých další druhů (či u některých pohlaví některých druhů) může být možnost crossing-overu zcela zablokována u všech chromozómů.

Odkazy

Reference

Související články 
 Chromozóm
 Meióza
 Vazba genů
 Morganovy zákony dědičnosti
 Tříbodový test

Externí odkazy 
 
  Něco málo o crossing-overu

Cytogenetika
Učedníci

Učedníci jsou východočeská hudební skupina zaměřená na křesťanský folk, která vznikla v roce 1985. V roce 2010 ji tvořili čtyři členové: manželé Pavel a Jana Drábkovi a Josef a Jiřina Hrubí.

Diskografie 
Písně prvních osmi alb jsou shromážděny ve Zpěvníku Učedníci.

 Volám Haleluja (1986)
 Josef Egyptský (1988)
 Vzpomínky na Františka (1990)
 Na prahu života (1991)
 Mojžíš (1992)
 Racek (1993)
 Obrazy o nebi (1995)
 Bílá růže (1995)
 Psaní (1999)
 To nejlepší z Učedníků (1999)
 Učedníci live – Hradecká kytara 2003 (2003)

Reference 

České folkové skupiny
Křesťanské hudební skupiny
Hudební skupiny 1980–1989
Hudební skupiny 1990–1999
Hudební skupiny 2000–2009
Hudební skupiny založené v roce 1985
Měsíce Neptunu

Měsíce Neptunu jsou měsíce obíhající kolem planety Neptun. Těchto měsíců je 14.

Seznam měsíců planety Neptun

Poznámky 
 Magnituda – je uvedena střední hodnota magnitudy (zdánlivé hvězdné velikosti) v opozici Neptunu se Zemí.
 Rozměr – je uveden střední průměr tělesa; u malých těles jsou rozměry odhadnuty na základě pozorované magnitudy a předpokládaného albeda těchto těles (0,04).

Rodiny Neptunových měsíců 
Na základě charakteru oběžných drah jsou Neptunovy měsíce rozdělovány do dvou skupin, nazývaných obvykle rodinami.

 Měsíce s pravidelnými drahami: tyto měsíce obíhají v blízkosti planety po drahách v rovinách ležících téměř přesně v rovině rovníku planety a dráhy jsou prakticky kruhové. Jejich rotace je vázaná. Do této rodiny patří Naiad, Thalassa, Despina, Galatea, Larissa a Proteus.
 Měsíce s nepravidelnými drahami: tyto měsíce obíhají ve větších vzdálenostech od planety po více či méně výstředných drahách a v rovinách s větším sklonem k rovníku, některé dokonce po retrográdních drahách. Jedná se pravděpodobně o zachycená transneptunická tělesa. Do této rodiny patří Triton, Nereida. Halimede, Psamathe, Sao, Laomedeia a Neso.

Nové objevy 
NASA v roce 2013 oznámila objev čtrnáctého měsíce s velmi slabým odrazem světla. Byl označen S/2004 N 1.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
  Měsíce sluneční soustavy (The Planetary Society)
  Stránka Scotta Shepparda
  Stránka JPL – dynamika slunečního systému
  Properties of the planetary satellites of the solar system / W. R. Johnston
  Planet and satellite names and discoverers. USGS
  Neptunovy nové měsíce (objevené v roce 2003)

 
Měsíce
Kaple Matky Boží

Název kaple Matky Boží nese velké množství sakrálních staveb v Česku. Tento výčet je jen výběrový:

 Kaple Matky Boží (Český Krumlov) v budově bývalé jezuitské koleje ve městě Český Krumlov
 Kaple Matky Boží (Drysice) v obci Drysice, okres Vyškov
 Kaple Matky Boží (Kostěnice) v obci Kostěnice, okres Pardubice
 Kaple Matky Boží (Košátky) na zámku v obci Košátky, okres Mladá Boleslav
 Kaple Matky Boží Bolestné (Kvasice) v obci Kvasice, okres Kroměříž
 Kaple Matky Boží Pomocné (Kvasice) v obci Kvasice, okres Kroměříž
 Kaple Matky Boží (Mikulášovice) ve městě Mikulášovice, okres Děčín
 Kaple Matky Boží (Štěpánkovice) v obci Štěpánkovice, okres Opava
 Kaple Matky Boží na Veveří u hradu Veveří, Brno
a další...

Související články 
 Kaple Panny Marie
 Kostel Matky Boží
Hormizd III.

Hormizd III. byl perský velkokrál z rodu Sásánovců panující v letech 457–459. Jeho otcem byl král Jazdkart II., matkou královna jménem Dénak. Z Hormizdových sourozenců jsou známi dva bratři – Péróz a Valgaš – kteří oba později zasedli na perský trůn.

Hormizdova dvouletá vláda byla z větší části vyplněna boji s mladším bratrem Pérózem, jenž chtěl získat korunu pro sebe. Ví se, že Hormizd sídlil v Raj v Médii, zatímco v Ktésifóntu pobývala a řídila administrativu jeho matka. Bližší podrobnosti však nejsou známy, jen králova násilná smrt po Pérózově vítězství v roce 459.

Literatura

Externí odkazy 
  Článek v Encyclopaedia Iranica

Související články 
 Chronologie starověkých íránských dějin
 Dějiny Íránu
 Seznam perských panovníků

Sásánovci
Úmrtí v 5. století
Muži
Měsíce Uranu

Planeta Uran má 27 v současné době známých měsíců. První a největší z nich, Titania a Oberon, byly objeveny Williamem Herschelem už v roce 1787, tedy 6 let po objevu vlastní planety.

Tabulka

Poznámky 
 Magnituda – je uvedena střední hodnota Magnitudy (zdánlivé hvězdné velikosti) v opozici Uranu se Zemí.
 Rozměr – je uveden střední průměr tělesa; u malých těles jsou rozměry odhadnuty na základě pozorované magnitudy a předpokládaného albeda (odrazivosti) těchto těles (0,04).

Rodiny Uranových měsíců 
Na základě charakteru oběžných drah jsou Uranovy měsíce rozdělovány do 3 skupin, nazývaných obvykle rodinami.

 Vnitřní měsíce s pravidelnými drahami: Tyto měsíce obíhají v blízkosti planety po drahách v rovinách ležících téměř přesně v rovině rovníku planety a dráhy jsou prakticky kruhové. Jejich rotace je vázaná. Do této rodiny patří Ophelia, Bianca, Cressida, Desdemona, Juliet, Portia, Rosalind, Belinda, Puck, Perdita, Mab a Cupid. Všechny leží mezi Uranovými prstenci nebo v jejich těsné blízkosti; měsíc Mab dokonce leží uvnitř prstence Mí.

 Vnější měsíce s pravidelnými drahami: Tyto měsíce obíhají ve střední vzdálenosti od planety po drahách v rovinách ležících téměř přesně v rovině rovníku planety a dráhy jsou prakticky kruhové. Jejich rotace je vázaná. Do této rodiny patří největší Uranovy měsíce Miranda, Ariel, Umbriel, Titania a Oberon.

 Měsíce s nepravidelnými drahami
 Měsíce s nepravidelnými prográdními drahami: Tyto měsíce obíhají ve větších vzdálenostech od planety po více či méně výstředných prográdních drahách (tj. ve stejném směru, ve kterém rotuje Uran kolem své osy). Jedná se pravděpodobně o zachycená transneptunická tělesa. Do této rodiny patří zatím jediný člen, Margaret.
 Měsíce s nepravidelnými retrográdními drahami: Tyto měsíce obíhají ve větších vzdálenostech od planety po více či méně výstředných retrográdních drahách (tj. v opačném směru, než ve kterém rotuje Uran kolem své osy). Jedná se pravděpodobně o zachycená transneptunická tělesa. Do této rodiny patří Caliban, Stephano, Trinculo, Sycorax, Prospero, Setebos, Francisco a Ferdinand.

Objevy 
První měsíce objevil sám objevitel Uranu William Herschel. Do roku 1986 bylo známo jen 5 největších měsíců.

Jedenáct dalších měsíců objevila sonda Voyager 2 v roce 1986, přičemž jeden z nich (Perdita) byl objeven až při pozdějším studiu fotografií. Vzdálené měsíce byly objeveny až po roce 1997 se zdokonalením pozorovacích metod.

Zajímavost 
Jména Uranových měsíců se volí podle postav z děl Williama Shakespeara a Alexandra Popea (některé z nich jsou zároveň mytologické). Například Titania a Oberon jsou král a královna skřítků ze Snu noci svatojánské. Puck se jmenuje rozpustilý skřítek z téže hry.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Měsíce sluneční soustavy (The Planetary Society) 
 Stránka Scotta Shepparda (anglicky)
 Stránka JPL – dynamika slunečního systému 
 Properties of the planetary satellites of the solar system / W. R. Johnston 

 
Uran
Kantele

Kantele je tradiční finský drnkací strunný nástroj. Konvenční kantele má obvykle pět strun (diatonicky laděných) a dřevěné tělo. Moderní koncertní kantele může mít až 36 strun a přepínací mechanismus, díky kterému lze hrát půltóny. Podobně jako při hře na citeru lze při hraní nástroj opřít o stehna nebo položit na malý stolek. Vybrnkávat lze buď prsty nebo trsátkem.

Pověst 
Podle pověsti vytvořil první kantele starý moudrý čaropěvec Väinämöinen z kostí obrovské štiky. Nikdo, kromě samotného Väinämöina na něj prý neuměl zahrát. Když se do hraní dal Väinämöinen, všichni se seběhli, aby poslouchali. Podle Kalevaly jím Väinämöinen uspal Pohjolany, aby jim ukradl zázračný mlýnek sampo, který mlel z jedné strany mouku, z druhé sůl a ze třetí zlato. Toto kantele prý spadlo do moře, když Louhi, paní nad Pohjolou, poslala bouři na Väinämöinena, aby získala sampo zpět.

Externí odkazy 
 
 

Drnkací nástroje
Finské hudební nástroje
Slabikář

Slabikář je učebnice čtení ve vybraném (obvykle mateřském) jazyce určená pro žáky prvních tříd základních škol.

Historie 

Pro učení čtení a latině vznikaly ve středověku abecedáře, tabulky s písmeny. První slabikáře v mateřském jazyce vznikaly s rozšířením městských škol v 16. století a obsahovaly abecedu i jednoduché texty ke čtení, základy náboženství, případně i básně. Staré slabikáře patří mezi nejvzácnější tištěné knihy, protože se jich zachovalo velmi málo. V 19. století se začaly tisknout obrázkové slabikáře, kde bylo na každé stránce písmeno a odpovídající obrázek. Začátkem 20. století se užívala jiná, tzv. globální metoda učení čtení, kde se děti učily rozpoznávat celá (jednoduchá) slova. Takovým slabikářem byla Poupata. Na slabikář pak navazovala Čítanka a další učebnice.

Používané české slabikáře a první čítanky 
 Nejstarší český slabikář je Slabikář Czeský a jiných náboženství počátkové, kterýmžto věcem dítky křesťanské hned z mladosti učeny býti mají, Prostějov, 1547
 První státem schválený český slabikář je z roku 1775
 Slabikář autorů Adolfa Frumara a Jana Jursy, s ilustracemi Mikoláše Alše, později i s ilustracemi Adolfa Kašpara, 1898
 Po roce 1918 se na českých školách vyučovalo podle 26 druhů různých slabikářů. Byly vydávány v češtině, slovenštině, němčině, rusínštině, rumunštině a maďarštině. Existovaly také specializované slabikáře např. pro pomocné školy.
 První schválený slabikář používaný v Československé republice po roce 1918 byl Poupata – čítanka malých od autora Josefa Kožíška, s ilustracemi Aloise Mudruňky, poprvé vydaný nakladatelstvím UNIE v roce 1913, později i s ilustracemi Marie Fischerové-Kvěchové, 1923–1948; v reedici vyšel v roce 2007
 Sluníčka, čítanka pro československé školy obecné z roku 1933
 Úly
 Studánky
 Červený slabikář, Václav Junek 1960–1975
 Živá abeceda, ilustrátoři Antonín Pospíšil a Václav Junek, 1962–1970
 Slabikář ABC, ilustrátor Ota Janeček, 1975–1990, používal se nejen do roku 1990, pro svou jednoduchost byl slabikář oblíben a na mnoha školách končilo je používání až kolem poloviny 90. let.
 Po roce 1989 bylo vydáno více slabikářů, např. od básníka Jiřího Žáčka a ilustrátorky Heleny Zmatlíkové, 1992
 Romano hangoro, první slabikář romštiny vydaný na území někdejšího Československa, autor slovenský romský básník Dezider Banga (* 1939), 1993 Slovensko-romský slabikář vydala i základní škola Mariánska Dlhá Lúka (autor kolektivní), 2014
 Slabikář (multimediální interaktivní) je určen pro všechny děti od 4 let, slouží jako prevence počátečních problémů se čtením (dyslexie) a psaním (dysgrafie)., autor – výtvarná umělkyně Alena Kupčíková, programoval Michal Klega, namluvil Jiří Lábus, hudba Jan Urban 2010

Odkazy

Poznámky

Reference

Externí odkazy

Literatura 
 
 Ottův slovník naučný nové doby, heslo Slabikář. Sv. 10, str. 1306

Související články 
 Abeceda
 Čítanka

Pedagogika
Čtení
Knihy pro děti a mládež
Písma
Učebnice
Čadské jezero

Čadské jezero resp. jezero Čad (, , ) je velké mělké bezodtoké jezero mezi státy Nigérie, Niger, Čad a Kamerun v severní části střední Afriky. Je neobyčejně ekonomicky důležité, protože představuje hlavní zdroj vody a obživy pro 50 miliónů lidí 4 států na jeho březích. Rozloha jezera se mění v důsledku dlouhodobého kolísání hladiny a pohybuje se kolem 1350 km². Maximální hloubka pak kolísá mezi 2 a 11 m. Jezero leží ve střední nadmořské výšce 240 m, podle jiných zdrojů se pohybuje v rozmezí 276 až 286 m.

Název 
Jméno „Čad“ pochází z kanurijského výrazu Sádǝ znamenajícího „velká vodní plocha“. Primárně se jedná o název jezera, od nějž byl teprve převzat název přilehlého státu. Etymologicky správně by se tedy Čadské jezero mělo označovat jako jezero Čad, a stát Čad spíše jako „Čadsko“.

Charakteristika

Pobřeží 
Pobřeží je nízké, převážně bažinaté. Na severu je obklopeno písečnými dunami. Odkrytá vodní prostranství na severozápadě, jihu a jihovýchodě jsou rozdělena mělčinami (starými zatopenými dunami), které jsou porostlé rákosem a šáchorem.

Vodní režim 
Kvůli jeho mělkosti je velikost plochy jezera velmi citlivá na jakékoliv kolísání hladiny. Do jezera ústí řeky Šari (z jihu), Komaduru-Jobe (ze západu) a několik menších říček. Řeka Šari je klíčovým zdrojem vody, protože tvoří přes 90 % přítoku. Průměrná roční odchylka úrovně hladiny je 1 m. Nejvyšší úroveň je v prosinci a lednu (když je nejvyšší stav na řece Šari) a nejnižší v červenci. Ve výjimečných případech při mimořádně vysokém stavu vody odtéká voda z jezera na severovýchod suchým ramenem Bahr-el-Gazal.

Vlastnosti vody 
Poblíž ústí řek je voda sladká a ve zbývající části pouze mírně slaná. Nízká mineralizace je vysvětlována neustálou výměnou vody v jezeře díky podzemnímu průsaku vody do proláklin Soro a Bodele.

Fauna a flóra 
V jezeře žijí hroši a krokodýlové. Velmi bohatě jsou zastoupeni vodní a bahenní ptáci. Je zde rozvinuté rybářství. Roční výlov činí přibližně 100 000 tun.

Lodní doprava 
Na jezeře funguje vodní doprava mezi ústími řek Šari a Komaduru-Jobe.

Historie a současnost 

Současné jezero je pozůstatkem starého vnitrozemského moře (tzv. Mega Čad). Nejednou se vlivem klimatických změn řádově zvětšilo (před 5 až 6 tisíci lety až na 1 000 000 km², což je asi 3x více než má v současnosti Kaspické moře), a poté znovu zmenšilo. Ještě v 60. letech 20. století bylo jezero 11. největší na světě. Vzhledem ke klimatickým změnám přelomu 20. a 21. století a neustále rostoucí spotřebě vody z jezera i jeho přítoků, jezero od počátku 70. let rychle vysychá – z více než 26 000 km² v roce 1960 se zmenšilo na současných méně než 1 500 km². Na druhou stranu bylo jezero vždy pověstné svou nestálou hladinou – ⁠zcela či téměř zcela vyschlo v letních obdobích let 1908 a 1984. Určitá naděje, že se situace postupem času opět zlepší, tedy stále existuje, byť nadměrnost současné spotřeby vody je evidentní.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Dezertifikace

Externí odkazy 
 

Mezinárodní jezera v Africe
Jezera v Čadu
Jezera v Nigeru
Jezera v Nigérii
Jezera v Kamerunu
Bezodtoká jezera
Moštěnský jinan

Moštěnský jinan je jinan dvoulaločný rostoucí v zámecké zahradě v obci Horní Moštěnice. Jde o samičí strom asi 170 let starý (vysazen byl někdy v letech 1830–1877, odborníci se kloní spíše ke staršímu datu). V roce 1998 byl vyhlášen památným stromem. V celostátní soutěži Strom roku 2002 se umístil na šestém místě.

Základní údaje 
 Druh: Jinan dvoulaločný (Ginkgo biloba)
 Stáří: 170 let
 Výška: 8 m
 Obvod: 274 cm

Vzhled 
Obvod kmene je 274 cm, kmen je nezvykle krátký. Vzhledem k neobvyklému tvaru koruny (výška 8 m, šířka 19 m) je považován za raritu i v rámci svého druhu. Stav stromu není ideální a jeho spodní větve musely být podepřeny podpěrami.

Reference

Související články 
 Seznam památných stromů v okrese Přerov

Externí odkazy 
 

Památné jinany dvoulaločné v Česku
Památné stromy v okrese Přerov
Památné stromy v Podbeskydské pahorkatině
Strom roku
Horní Moštěnice
Generativní

Generativní je pojem, který u rostlin udává, že označená část či funkce slouží k pohlavnímu rozmnožování. 

U buněk přídomek generativní znamená, že buňka má haploidní (poloviční) genetickou informaci, která je tak připravena pro rekombinaci s haploidní genetickou informací odpovídající buňky pohlavního partnera. Jinými slovy jde o pohlavní buňku určenou k pohlavnímu rozmnožování.

Související články 
Vegetativní - představuje opačný pojem
Pohlavní rozmnožování
Generativní orgány
Oplodnění

Cytogenetika
Fyziologie rostlin
Vegetativní

Vegetativní je pojem, který z obecně biologického hlediska znamená, že se daná věc týká růstu a výživy organismu a funkcí, jež s tím souvisí. Vegetativní funkce jsou tedy pochody udržující organismus při životě (např. trávení, udržování srdeční frekvence, dýchání) a většina jich je nezávislých na vůli. Řízeny jsou autonomní nervovou soustavou.

U rostlin tento pojem udává, že označená část rostliny (vegetativní část), fáze vývoje (vegetativní fáze) či funkce (vegetativní funkce) slouží k růstu, tedy vegetaci. Jako vegetativní (na rozdíl od generativních) se označují nepohlavní orgány rostliny, pomocí nichž se rostlina může rozmnožovat pouze nepohlavně - viz vegetativní rozmnožování.

Na úrovni buněk to pak znamená, že buňky mají plný počet chromozómů tedy 2n, tzn.,že jsou diploidní. (V generativní fázi - tedy při pohlavním rozmnožování dochází k redukci počtu chromozomů v pohlavních buňkách na poloviční počet. Tyto buňky se nazývají jinak také generativní a poloviční počet chromozomů - obvykle 1n umožňuje přímou kombinaci rodičovských generativních buněk za vzniku nové vegetativní buňky s už obvyklým počtem chromozomů.)

Reference

Související články 
 Nepohlavní rozmnožování
 Vegetativní orgány
 Klon

Biologie
Fyziologie rostlin
Cytogenetika
Horní Újezd

Název Horní Újezd nese více obcí:

 Horní Újezd (okres Přerov), asi 11 km jižně od Hranic v okrese Přerov
 Horní Újezd (okres Svitavy), asi 9 km jihozápadně od Litomyšle v okrese Svitavy
 Horní Újezd (okres Třebíč), asi 8 km jihozápadně od Třebíče v okrese Třebíč

Externí odkazy
Líšná

Název Líšná nese více lokalit: 
obce
 Líšná (okres Rokycany) – obec v okrese Rokycany
 Líšná (okres Žďár nad Sázavou) – obec v okrese Žďár nad Sázavou
 Líšná (okres Přerov) – obec v okrese Přerov

kopce
Líšná (Šumavské podhůří) – kopec západně od města Rabí

Externí odkazy
Pylová láčka

Pylová láčka je buněčný útvar (polárně rostoucí buňka), který prorůstá na povrch pylového zrna poté, kdy pylové zrno dopadne na povrch blizny.

Protože samčí pohlavní buňky vyšších rostlin nejsou pohyblivé, musí si dopravu genetické informace k vajíčku zajistit jinak. Pylové zrno je mikrospora, která obsahuje dvě (až tři) buňky obalené sporodermou. Jedna z buněk je vegetativní, druhá je generativní: Generativní buňka má za úkol předat svou genetickou informaci oplodňované vaječné buňce. Vegetativní buňka se stará o výživu a podporu buňky generativní. Generativní buňka je zcela obklopena druhou buňkou („plave“ uvnitř ní).

Pylová láčka je částí původní vegetativní buňka pylového zrna, která proroste skrze zeslabená místa v jeho sporodermě. O pylovém zrnu pak říkáme, že vyklíčí: Pylová láčka se chová vlastně analogicky jako kořínek. Jde však stále jen o nitkovitě tenkou část jediné (vegetativní) buňky, která přirůstá a protahuje se směrem k vajíčku. Větší část obsahu pylového zrna (jádro vegetativní buňky a generativní buňka resp. dvě spermatické buňky, které z ní při růstu láčky vznikají) postupně přejde do pylové láčky: Spermatické buňky se udržují při vrcholu rostoucí láčky. U krytosemenných rostlin pak pylová láčka prorůstá postupně čnělkou květu směrem k semeníku s vajíčky. Láčka poté, co doroste až k vajíčku, vytvoří zduřeninu: V ní se vytváří tlak, který nakonec způsobí, že se buňka roztrhne a vystřelí spermatické buňky dovnitř do vajíčka, kde dojde k oplodnění vajíčka jednou ze spermatických buněk s následným vznikem zygoty, druhá spermatická buňka (jádro vegetativní buňky pylu) se spojí s centrální buňkou vajíčka a z tohoto spojení vznikne endosperm, který později zajistí výživu klíčícímu semenu.

Externí odkazy 
 

Fyziologie rostlin
Anatomie rostlin
Vlkoš

Název Vlkoš nesou dvě obce: 

 Vlkoš (okres Hodonín) v okrese Hodonín
 Vlkoš (nádraží), železniční nádraží v obci
 Vlkoš (okres Přerov) v okrese Přerov

V minulosti se název Vlkoš používal též pro vesnici:

 Vlkošov, část obce Bezvěrov v okrese Plzeň-sever

Externí odkazy
Věžky

Název Věžky nesou dvě obce: 

 Věžky (okres Kroměříž) – obec asi 8 km západně od Kroměříže v okrese Kroměříž
 Věžky (okres Přerov) – obec asi 6 km jihozápadně od Přerova v okrese Přerov
Kozlovice (okres Frýdek-Místek)

Kozlovice () jsou obec v Moravskoslezském kraji, asi 7 km severovýchodně od Frenštátu pod Radhoštěm a 15 km jihozápadně od Frýdku-Místku v údolí řeky Ondřejnice. Žije zde  obyvatel.

Obec leží v předhůří Beskyd, lemována kopci Tábor a Strážnice a pohořím Ondřejníků. Sousedí s obcemi Kunčice pod Ondřejníkem, Mniší (Kopřivnice), Čeladná, Lhotka (okres Frýdek-Místek), Tichá, Palkovice a Hukvaldy. Částí obce jsou i Měrkovice.

Části obce 
 Kozlovice
 Měrkovice

Název 
V nejstarším dokladu z roku 1294 je vesnice zapsána jako Pozmansdorff (v roce 1400 pak v podobě Pokmansdorf). České Kozlovice je doloženo od 1359, bylo odvozeno od osobního jména Kozel a znamenalo "Kozlovi lidé". Význam německého jména (snad je v jeho začátku obsaženo Bock - "kozel") a jeho vztah k českému je nejasný.

Historie 
První písemná zmínka o obci pochází z roku 1294. Historicky se jedná vesnici ležící na hranici mezi Lašskem a Valašskem. Pro Valašsko hovoří fakt, že zde sídlil Valašský vojvoda, pro Lašsko zase skutečnost, že Leoš Janáček zde sbíral podklady pro své Lašské tance.

Vybavenost obce 
V obci se nachází kostel sv. Michala, obecní úřad, fotbalové hřiště, hasičská zbrojnice, sportovní a relaxační centrum a několik různých restauračních zařízení. Kozlovice disponují vlastní Wi-fi sítí, kde je možné se bezplatně připojit.

Vodní mlýn z 16. století s 250 m dlouhým náhonem a plně funkčním mlýnským kolem byl rekonstruován a nyní slouží především jako hostinec a restaurace. Najdete zde ale také malé muzeum mlynářských artefaktů nebo dobové expozice ze statků našich dědečků a kuchyní našich babiček.

V katastru obce se nalézají přírodní rezervace Rybníky a přírodní památka Pod Hukvaldskou oborou.

Od roku 2006 vede na Skalce nad obcí Křížová cesta.

Obyvatelstvo

Kultura a sport 
Mezi kulturní složky obce patří folklorní soubory Valášek a Valašský vojvoda. Dlouhodobou tradici zde mají místní divadelní ochotníci. Nedílnou součástí je i místní sbor dobrovolných hasičů.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 http://www.kozlovice.cz - stránky obce
 http://www.kozlovice.net  - wifi připojení
 http://flickr.com/search/?q=kozlovice&w=all - obrázky na Flickru
 http://hasicikozlovice.cz - sbor dobrovolných hasičů Kozlovice

 
Vesnice v okrese Frýdek-Místek
Obce v okrese Frýdek-Místek
Sídla v Podbeskydské pahorkatině
Sdružení měst a obcí povodí Ondřejnice
Geopark Podbeskydí
Všechovice

Název Všechovice nesou dvě obce: 

 Všechovice (okres Brno-venkov) – obec asi 5 km východně od Tišnova v okrese Brno-venkov
 Všechovice (okres Přerov) – obec asi 10 km jižně od Hranic v okrese Přerov

Související články 
 Všechovice (zámek) – zámek v obci Všechovice v okrese Přerov
Urbanice

Název Urbanice nesou dvě obce: 

 Urbanice (okres Hradec Králové) v okrese Hradec Králové
 Urbanice (okres Pardubice) v okrese Pardubice

Externí odkazy
Karel Smělý

Karel Smělý (10. listopadu 1433 v Dijonu – 5. ledna 1477 v Nancy) byl burgundským, brabantským, lucemburským, geldernským vévodou a nositelem Řádu zlatého rouna. Pocházel z mladší větve rodu Valois.

Život 
Karel Smělý (Charles le Téméraire) byl synem Filipa III. Dobrého a Isabely Portugalské. Jeho snem bylo vytvořit z Burgundska a dalších svých území samostatné království nezávislé na Francii. Za tímto účelem podobně jako jeho otec utvořil koalici s Anglií proti francouzskému králi Ludvíkovi XI.

Karel byl třikrát ženat, jeho první manželkou se stala Kateřina Francouzská († 1446), dcera Karla VII.
Z druhého manželství s Isabelou Bourbonskou († 1465), dcerou vévody Karla I. Bourbonského, se narodila jeho jediná dcera Marie Burgundská. Protože se Karel nechtěl vzdát naděje na mužského potomka, oženil se potřetí, tentokrát se sestrou anglického krále Eduarda IV., Markétou z Yorku. Svatba se konala ve vlámském městě Damme r. 1468. Manželství ale zůstalo bezdětné a tak Markéta věnovala veškerou svou mateřskou lásku své nevlastní dceři Marii.

Vláda 
V rámci rozšiřování svého panství a hlavně spojením svých držav, které rozdělovalo Lotrinské vévodství, vedl válku proti Ludvíkovým spojencům Švýcarům a Ludvíkovi věrným šlechticům sídlícím poblíž švýcarských hranic. Dočasně získal Lotrinské vévodství vévody Reného s hlavním městem Nancy. Pokračoval v rozšiřování útokem na Švýcarsko, ale utrpěl ze strany Švýcarů dvě těžké porážky způsobené hlavně nedostatečným průzkumem a tím, že se mu žoldnéři rozutekli. Poté se osmělil vévoda René k pokusu získat zpět své vévodství.
Karel Smělý padl 5. ledna 1477 v bitvě u Nancy, když se snažil uhájit obsazené lotrinské vévodství, které rozdělovalo jeho území. Lotrinský vévoda René najal jeho nepřítele, švýcarskou pěchotu, a připravil tak Karlovi drtivou porážku, jež vévodu stála život (nechal se opět překvapit a jeho armáda se opět rozutekla).

Jeho dcera Marie se po otcové smrti stala burgundskou vévodkyní a podle dohody se provdala za císařova syna Maximiliána Habsburského. Práva na burgundské dědictví museli mladí manželé hájit zejména proti nárokům francouzského krále Ludvíka XI. a jeho nástupců, kteří je považovali za odumřelé léno. Uhájit všechny rozsáhlé Karlovy državy pro potomky se nepodařilo. Po Mariině předčasné smrti připadlo burgundské vévodství Francii a Habsburkům zůstaly především burgundská hrabství a nizozemské provincie.

Vývod z předků

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 

Dynastie Valois
Burgundští vévodové
Lucemburští vévodové
Holandská a zeelandská hrabata
Hrabata ze Charolais
Brabantští vévodové
Geldernští vévodové
Namurská markrabata
Katoličtí panovníci
Rytíři Řádu zlatého rouna
Narození v roce 1433
Narození 10. listopadu
Narození v Dijonu
Úmrtí v roce 1477
Úmrtí 5. ledna
Úmrtí v Nancy
Úmrtí v bitvě
Muži
Rohoznice

Název Rohoznice má více sídel: 

 Rohoznice (okres Jičín), obec v okrese Jičín
 Rohoznice (okres Pardubice), obec v okrese Pardubice
 Rohoznice (zámek), zpustlý zámeček západně od vsi

Externí odkazy
Přepychy

Název Přepychy má více sídel:

 Přepychy (okres Pardubice), asi 8 km severně od Přelouče v okrese Pardubice
 Přepychy (okres Rychnov nad Kněžnou), asi 4 km jižně od Opočna v okrese Rychnov nad Kněžnou

Externí odkazy
Hráz (rozcestník)

Slovo hráz může znamenat:

 hráz – vodohospodářské dílo zadržující nebo usměrňující vodu
 rybniční hráz
 přehradní hráz – lidská stavba přehrazující vodní tok (řeku či potok) a zadržující vodu.
 protipovodňová hráz – lidská stavba podél vodního toku bránící povodním
 bobří hráz, viz bobr
 hráz (anatomie) – anatomický výraz; u žen přechod mezi vulvou a řitním otvorem, u mužů přechod mezi šourkem a řitním otvorem
 Hráz (Měčín), část města Měčín v okrese Klatovy
 Stará Hráz, přírodní rezervace u osady Lískovec na Kroměřížsku

Externí odkazy
Morašice

Název Morašice nese několik obcí: 

 Morašice (okres Chrudim), v okrese Chrudim
 Morašice (okres Pardubice), v okrese Pardubice
 Morašice (okres Svitavy), v okrese Svitavy
 Morašice (okres Znojmo), v okrese Znojmo

Externí odkazy
Stanislav Rosypal

Stanislav Rosypal (12. června 1927, Štúrovo – 22. srpna 2012) byl český mikrobiolog, buněčný a molekulární biolog. Jeho speciálním zaměřením byly stafylokoky a stafylokokové fágy. Od roku 2000 byl v důchodu, občas přednášel na Přírodovědecké fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Zemřel v roce 2012.

Byl autorem, spoluautorem a editorem mnoha mimořádně úspěšných středoškolských a vysokoškolských učebnic týkajících se jeho oboru.

Výběr z bibliografie

Středoškolské učebnice 
 Rosypal, Stanislav a kol.: Přehled biologie, Praha 1987, 1994, 1998
 Rosypal, Stanislav a kol.: Bakteriologie a virologie, Praha 1994. 
 Rosypal, Stanislav a kol.: Nový přehled biologie, Praha 2003.

Vysokoškolské učebnice 
 Rosypal, Stanislav, Alena Rosypalová: Vybrané kapitoly z virologie, Brno 1980
 Rosypal, Stanislav a kol.: Obecná bakteriologie, Praha 1981
 Rosypal, Stanislav a kol.: Molekulární genetika, Praha 1989
 Rosypal, Stanislav a kol.: Úvod do molekulární biologie I.–IV. díl + Dodatek
 Rosypal, Stanislav a kol.: Základní terminologie molekulární genetiky

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Čeští mikrobiologové
Čeští profesoři
Čeští molekulární biologové
Narození v roce 1927
Narození 12. června
Úmrtí v roce 2012
Úmrtí 22. srpna
Pedagogové na Přírodovědecké fakultě Masarykovy univerzity
Muži
Choteč

Název Choteč má více obcí:
 Choteč (okres Jičín) – obec v okrese Jičín
 Choteč (okres Pardubice) – obec v okrese Pardubice
 Choteč (okres Praha-západ) – obec v okrese Praha-západ

Externí odkazy
Jiřetín

Název Jiřetín má více významů:

sídla

 Jiřetín pod Jedlovou – obec v okrese Děčín
 Jiřetín pod Bukovou – obec v okrese Jablonec nad Nisou 
 Český Jiřetín – obec v okrese Most
 Horní Jiřetín – město v okrese Most
 Dolní Jiřetín – část města Horní Jiřetín v okrese Most

vrchol

 Jiřetín (Dolnooharská tabule) (252 m) – vrch v okrese Litoměřice asi 2 km jižně od obce Klapý
William Harvey

William Harvey (1. dubna 1578, Folkestone – 3. června 1657, Hampstead) byl anglický lékař, který je známý svým objevem krevního oběhu v lidském těle a rovněž tím, že odmítl teorii samoplození.

V roce 1603 si do svých poznámek poznamenal, že „krev bez přestání proudí a obíhá dokola, a to v důsledku tlukotu srdce“. Bylo to úžasné pozorování, které zcela odporovalo Galenovým představám. Proč Harvey čekal s uveřejněním poznatku pětadvacet let? Protože jeho teorie protiřečila Galenovi, musel si být naprosto jistý, že má pravdu. Celá léta trpělivě prováděl pokusy a pozorování. Pomocí stříkačky vstřikoval zvířatům do cév barviva. Později je pitval a studoval. Rozřezal jim srdce a studoval srdeční chlopně. Logickou úvahou vyvodil, že srdce čerpá krev, která obíhá v těle. Když konečně v roce 1628 publikoval své dílo Anatomické pojednání o pohybu srdce a krve, stal se terčem posměchu. Mnozí lékaři ho považovali za „potrhlého“ a jeho teorii za absurdní, nemožnou a škodlivou. Než však v roce 1657 zemřel, museli uznat, že měl pravdu. Byl také zakladatel embryologie.

Život 
V roce 1616 objevil funkci krevního oběhu v těle člověka a v roce 1628 tento objev publikoval ve spisu  (Anatomické cvičení o pohybu srdce a krve u zvířat). V tomto spisu zvrátil Galénovo tvrzení, že krev je vedena v žilách střídavě tam a zpět, kterým se řídili lékaři od starověku a dokázal svoje tvrzení, že tento pohyb nedovolují chlopně, které v žilách jsou, takže krev je vedena pouze jedním směrem a také to, že krev je pumpována do celého těla a cévami se vrací zpět. Byl tedy člověkem, který jako první popsal správně funkci krevního oběhu.

Další ilustrace

Reference

Externí odkazy 
 

Angličtí lékaři
Narození v roce 1578
Úmrtí v roce 1657
Muži
Narození 1. dubna
Narození ve Folkestone
Úmrtí 3. června
Hrobice

Název Hrobice může označovat: 

 Hrobice (okres Pardubice) – obec v okrese Pardubice
 Hrobice (okres Zlín) – obec v okrese Zlín

Externí odkazy
Všestary

Název Všestary nese více obcí: 
 Všestary (okres Hradec Králové) – obec v okrese Hradec Králové
 Všestary (okres Praha-východ) – obec v okrese Praha-východ

Externí odkazy
Sloupno

Název Sloupno označuje:

 Sloupno (okres Havlíčkův Brod) – obec asi 5 km severovýchodně od Chotěboře v okrese Havlíčkův Brod
 Sloupno (okres Hradec Králové) – obec asi 2 km severně od Nového Bydžova v okrese Hradec Králové
 Sloupno (zámek) – zámek v královéhradeckém Sloupnu

Externí odkazy
Hvozdnice

Název Hvozdnice nesou dvě obce: 

 Hvozdnice (okres Hradec Králové) – obec v okrese Hradec Králové
 Hvozdnice (okres Praha-západ) – obec v okrese Praha-západ

řeka:
 Hvozdnice (přítok Moravice) – levý přítok Moravice

a přírodní rezervace:
 Hvozdnice (přírodní rezervace) – přírodní rezervace v okrese Opava

Externí odkazy
Dřínov

Název Dřínov nese několik míst: 

1) Dřínov (okres Kladno) – obec asi 5 km západně od Slaného v okrese Kladno
2) Dřínov (okres Kroměříž) – obec asi 12 km západně od Kroměříže v okrese Kroměříž
 Dřínov (zámek) –  zámek v okrese Kroměříž
3) Dřínov (okres Mělník) – obec asi 8 km severovýchodně od Kralup nad Vltavou v okrese Mělník
 Dřínov (Most) – obec (něm. Bartelsdorf, katastrální území Dřínov u Komořan) zaniklá v roce 1976 zaniklá, 11 km severovýchodně od Chomutova, po roce 1960 převedena do okresu Most, dnes je území součástí města Most
 Dřínovský vrch – vrch (246,7 m) s přírodní rezervací Dřínovská stráň u obce Dřínov v okrese Mělník
 Dřínov (vodní nádrž) – vodní nádrž zaniklá v roce 1981 v okrese Most na řece Bílině
Pavel Blažka

Prof. RNDr. Pavel Blažka, CSc., (6. října 1928 Bratislava – 6. května 2016) byl český odborník v oblasti fyziologie vodních živočichů. Byl jedním ze zakladatelů a prvním děkanem Biologické fakulty JU (1992–1998), členem Vědecké rady Grantové Agentury ČR (1992–1999) a od roku 2001 byl členem Vědecké komise Akademie věd ČR. Od roku 2003 byl v důchodu, na částečný úvazek vypomáhal na Biologické fakultě JU.

Konkrétní vědecké zaměření:
 dýchání a katabolismus proteinů u ryb a korýšů
 dlouhodobé změny chemie povrchových vod Československa
 anaerobní metabolismus ryb

Externí odkazy 
 Životopis

Čeští fyziologové
Čeští profesoři
Děkani fakult Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích
Pedagogové na Přírodovědecké fakultě Jihočeské univerzity
Narození v roce 1928
Narození 6. října
Úmrtí v roce 2016
Úmrtí 6. května
Muži
Narození v Bratislavě
Jedlina

Jedlina je obecné pojmenování pro jedlový les, nese jej více lidských sídel a vrchů:

lidská sídla
 Jedlina (Chýstovice) – vesnice v obci Chýstovice v okrese Pelhřimov
 Jedlina (Klášterec nad Orlicí) – vesnice v obci Klášterec nad Orlicí v okrese Ústí nad Orlicí
 Jedlina (Synkov-Slemeno) – vesnice v obci Synkov-Slemeno v okrese Rychnov nad Kněžnou
 Jedlina (okres Tachov) – zaniklá vesnice v okrese Tachov

hory a vrchy
 Jedlina (471 m) – vrchol západně od Všetat v okrese Rakovník
 Jedlina (538 m) – vrchol severozápadně od Hrabří v okrese Příbram
 Jedlina (769 m) – vrchol jihovýchodně od Těchonína v okrese Ústí nad Orlicí

potok
 Jedlina (potok) – pravostranný přítok Vepříkovského potoka v okrese Havlíčkův Brod

Externí odkazy
Chadtův smrk

Tzv. Chadtův smrk byl mohutný smrk v boubínském polesí u Zátoně severozápadně od Volar. Podle letokruhů 462 roků starý smrk ztepilý (Picea abies) byl v roce 1882 pokácen spolu s dalším zvaným Wunderfichte pro okresní výstavu ve Vimperku. Při pokácení měl smrk výšku 57 m, obvod 327 cm při průměru 104 cm a jeho objem byl 28 m³.

Nazván byl podle lesníka J. E. Chadta-Ševětínského, který v okolí vyrůstal a také sepsal první seznam památných stromů.

Související články 
 Král smrků
 Nástupce krále
 Vidlicový smrk
 Křížový smrk
 Seznam památných stromů v okrese Prachatice

Zaniklé smrky v Česku
Smrky na Šumavě
Památné stromy v okrese Prachatice
Zaniklo 1882
Lenora
Údržba:Články objektů bez souřadnic
Mozilla Public License

Mozilla Public License (MPL) je licence pro svobodný software. Původní verzi 1.0 vytvořila Mitchell Bakerová v době, kdy pracovala pro Netscape Communications Corporation, upravená verze 1.1 vznikla o rok později a aktuální verze 2.0 je z roku 2012.

Spolu s licencemi GNU GPL a LGPL byla MPL používána pro zdrojový kód software vydávaný Mozilla Corporation, jako je Firefox či Thunderbird. Po vydání aktuální verze licence 2.0 už je tato používána samostatně. Taktéž pro související produkty jako SeaMonkey nebo Nvu. Mimo to MPL používají i další organizace jako např. Sun Microsystems (pro OpenSolaris).

MPL je výrazně volnější než GPL (ale je s ní nekompatibilní kvůli některým náročnějším požadavkům MPL), je považována za slabý copyleft. Na rozdíl od GPL není MPL „virální“ - program pod MPL lze kombinovat s nesvobodným softwarem, pouze převzatá část musí nadále splňovat podmínky MPL. Třeba při začlenění cizí tvorby uveřejněné pod GPL je nutno uvolnit pod GPL celý program.

Reference

Související články 
 GNU GPL
 BSD licence

Externí odkazy 
 
 Informace o licenci na webu Mozilla Foundation
 MPL v seznamu nekompatibilních licencí na serveru gnu.org
 Promiscuous Source (GPL vs. MPL)

Softwarové licence
Mozilla
Copyleft
Nástupce krále (smrk)

Nástupce krále byl největší ze smrků v národní přírodní rezervaci Boubínský prales na západním svahu hory Boubín. Nástupce rostl v sousedství vývratu Krále smrků, obvod jeho kmene měřil 452 cm a koruna stromu dosahovala do výšky 57 m (měření 1981). Jeho věk byl odhadován na 400 let, jeho rozměry byly menší než měl ve srovnatelném věku jeho starší soused. V roce 2004 Nástupce odumřel po napadení kůrovcem.

Související články 
 Král smrků
 Vidlicový smrk
 Chadtův smrk
 Křížový smrk
 Seznam památných stromů v okrese Prachatice

Smrky na Šumavě
Památné stromy v okrese Prachatice
Boubín
Horní Vltavice
Zaniklé smrky v Česku
Bělbog

Bělboh je hypotetický slovanský bůh. Jeho existence je odvozována ze zmínky Helmolda z Bosau 12. století o polabském Černobohovi, jehož protipólem by Bělboh měl být:

Na to že byl bůh tohoto jména skutečně ctěn mohou svědčit některá toponyma, například česká vesnice Bělbožice, ukrajinská vesnice Bilobožnycja, pomořanský klášter Belbuck zvaný také Bělbog a další. Jméno lužické hory Běłobóh je doloženo až v pozdních pramenech.

Podle Zdeňka Váni mohla být představa Bělboha a Černoboha vzniknout až pod vlivem křesťanství, ačkoliv spatřuje ve slovanském náboženství dualistické prvky.

Encyclopedia of Russian & Slavic Myth and Legend ztotožňuje Bělboha s běloruským Belunem, což je však polní duch.

Odkazy

Poznámky

Reference

Externí odkazy

 

Slovanští bohové z fikce a folklóru