Benito Mussolini

Benito Amilcare Andrea Mussolini (Dovia di Predappio, Forlí, Regne d'Itàlia, 29 de juliol del 1883 - Giulino di Mezzegra, 28 d'abril del 1945), fou el cap de govern dictatorial d'Itàlia durant el període de 1922 fins al 1943. Va ser el creador d'un règim antidemocràtic anomenat feixisme, en el qual ell va rebre el sobrenom de Duce (guia o cap). A partir de 1936, el seu títol oficial va ser Sua Eccellenza Benito Mussolini, Capo del Governo, Duce del Fascismo e Fondatore dell'Impero («Sa excel·lència Benito Mussolini, Cap del Govern, Duce del Feixisme i Fundador de l'Imperi»).

Fill d'una família humil, el seu pare era ferrer i la seva mare mestra d'escola. Va estudiar magisteri, però només va fer de mestre en períodes mai no gaire llargs. A més de ser un actiu propagandista del socialisme, combinava l'activitat docent amb continus viatges. Aviat va tenir problemes amb les autoritats i fou expulsat de Suïssa i Àustria, on havia iniciat contactes amb sectors pròxims al moviment irredemptista. En la seva primera afiliació política, tanmateix, es va acostar al Partit Socialista, atret per la seva ala radical. Del socialisme, més que les seves postures socials i reformadores, el seduí el seu caire revolucionari.

Va crear a Milà l'any 1919 els Fasci italiani di combattimento, grups armats d'agitació que van constituir el principi del futur Partit Nacional Feixista l'any 1920, que incloïa elements del nacionalisme, corporativisme, nacional-sindicalisme, expansionisme, progrés social i antisocialisme, juntament amb la censura dels elements subversius, i la propaganda d'estat. Va aconseguir guanyar el favor dels grans propietaris i va ser elegit diputat a les eleccions del maig del 1921. Als anys que seguiren la creació de la ideologia feixista, Mussolini influencià o aconseguí l'admiració d'un ampli ventall de figures polítiques.

La total impotència del govern per fer front a la situació en què es trobava el país i la dissolució del Parlament, van aplanar el camí per la denominada «Marxa sobre Roma» el 22 d'octubre de 1922. La seva entrada triomfal a la capital italiana, a la qual no va trobar cap oposició, ja que va rebre l'ajut i el beneplàcit de l'exèrcit i del govern, va motivar el nomenament de primer ministre per part del rei Víctor Manuel III d'Itàlia el 30 d'octubre de 1922. Gradualment, encara que amb més ímpetu després de l'assassinat del diputat socialista Giacomo Matteotti el 1924, es creà com un únic poder en eliminar progressivament qualsevol forma d'oposició. Va acabar per transformar el seu govern en un règim dictatorial.

Durant el seu govern se solucionà la Qüestió Romana amb la Santa Seu a través dels Pactes del Laterà, firmats per Mussolini i el papa Pius XI.

Li van donar suport un ampli sector de la població i a favor del seu eficaç sistema propagandístic, va realitzar importants infraestructures i va recuperar vells projectes expansionistes, com ara la conquesta d'Etiòpia el 1935 i l'annexió d'Albània el 1939. També va ajudar el general rebel Francisco Franco a la Guerra Civil espanyola. Després de l'arribada al poder de Adolf Hitler a Alemanya, es va apropar al nazisme, i després de les primeres victòries alemanyes a la Segona Guerra Mundial, que va jutjar definitives, va declarar la guerra als aliats. El fracàs de l'exèrcit italià a Grècia, Líbia i Àfrica oriental, i sobretot l'inici de la invasió aliada d'Itàlia (el 10 de juliol els aliats havien desembarcat a Sicília), va motivar el seu empresonament per ordre del rei Víctor Manuel III, que va impulsar un cop d'Estat i va decretar la fi del feixisme (juliol de 1943).

Alliberat per paracaigudistes de les SS alemanyes el 12 de setembre del 1943, va crear una república feixista al nord d'Itàlia (República Social Italiana o República de Salò) però l'avanç aliat el va obligar a fugir cap a Suïssa. Va intentar travessar la frontera disfressat de soldat alemany, però va ser descobert a Dongo per membres de la Resistència (partisana) el 27 d'abril del 1945. L'endemà va ser afusellat amb la seva companya Clara Petacci. Els cadàvers van ser exposats públicament, penjats pels peus, a la Plaça Loreto de Milà.

Biografia

Joventut, primera activitat política i la Gran Guerra 

Mussolini va néixer a Dova di Predappio, una petita ciutat de la província de Forlí a Emilia-Romagna el 29 de juliol de 1883 (durant l'era feixista, Predappio va rebre el sobrenom de «vila del Duce» i Forlì «la ciutat del Duce», i els pelegrins hi anaven per veure on havia nascut). El seu pare, Alessandro Mussolini era un ferrer socialista, mentre que la seva mare, Rosa Mussolini, nascuda Maltoni, era una mestra d'escola catòlica devota. Seguint les idees polítiques del seu pare, Mussolini va ser batejat Benito pel president reformista mexicà Benito Juárez, i els seus noms del mig Andrea i Almicare provenien de socialistes italians: Andrea Costa i Amilcare Cipriani. Benito era el gran de tres fills (Arnaldo i Edvige eren els seus germans).

De jove, Mussolini passà temps ajudant el seu pare a la ferreria. Les seves primeres opinions polítiques estaven molt influenciades pel seu pare, un socialista revolucionari que idealitzava les figures del nacionalisme italià amb tendències humanistes com Carlo Pisacane, Giuseppe Mazzini i Giuseppe Garibaldi. Les opinions polítiques del seu pare combinava opinions de figures de l'anarquisme com Carlo Cafiero i Mikhail Bakunin, l'autoritarisme militar de Garibaldi i el nacionalisme de Mazzini. El 1902, en l'aniversari de la mort de Garibaldi, Benito Mussolini va fer un discurs públic en lloança del nacionalisme republicà. El conflicte entre els seus pares pel tema de la religió significà que, a diferència de la majoria dels italians, Mussolini no va ser batejat quan va néixer, sinó que ho va ser molt temps després. Com a compromís amb la seva mare, Mussolini va anar a una escola de salesians. Mussolini va ser rebel i no trigà a ser expulsat després de diversos incidents relatius a la seva conducta, incloent-hi el llançament de pedres a la congregació després de la missa, apunyalar la mà d'un company estudiant i llençar un tinter contra un professor. Després de començar a la nova escola, Mussolini aconseguí bones notes, qualificant-se com a mestre d'escola elemental el 1901.

Emigració a Suïssa i servei militar 

El 1902, Mussolini emigrà a Suïssa, en part per evitar el servei militar, però no aconseguí tenir una feina fixa. Durant aquest temps estudià les idees del filòsof Friedrich Nietzsche, del sociòleg Vilfredo Pareto i del sindicalista Georges Sorel. Mussolini també citaria després el socialista cristià Charles Péguy i el sindicalista Hubert Lagardelle entre les seves influències. L'èmfasi de Sorel en la necessitat d'enderrocar la democràcia liberal decadent i el capitalisme mitjançant l'ús de la violència, l'acció directa i la vaga general, i l'ús de les crides del neo-maquiavelisme a l'emoció impressionaren enormement Mussolini.

Mussolini esdevingué actiu al moviment socialista italià a Suïssa. Va treballar pel diari L'Avvenire del Lavoratore, organitzar mítings, pronunciar discursos als treballadors. Va esdevenir secretari del sindicat de treballadors italians a Lausanne. El 1903 va ser detingut per la policia de Berna a causa de la seva defensa d'una vaga general violenta i va passar dues setmanes a la presó. A continuació va ser deportat a Itàlia, on va ser deixat lliure, des d'on tornà a Suïssa. El 1904, després de tornar a ser detingut a Lausana per falsificar la seva documentació, tornà a Itàlia per aprofitar una amnistia per deserció, car havia estat condemnat in absentia.

Subseqüentment va allistar-se voluntari pel servei militar al Regio Esercito. Després de servir-hi durant dos anys (entre gener de 1905 i setembre de 1906) tornà a dedicar-se a la docència.

Periodista polític i la primera militància 
Al febrer del 1908, Mussolini abandonà de nou Itàlia, en aquesta ocasió per treballar com a secretari pel sindicat a la ciutat de parla italiana de Trento, llavors sota el control de l'Imperi Austrohongarès. També treballà pel Partit Socialista local, com a editor del diari L'Avvenire del Lavoratore. De retorn a Itàlia, passà una breu temporada a Milà, quan el 1910 tornà a Formí, on edità el setmanari Lotta di classe.

Durant aquest temps publicà «Il Trentino veduto da un Socialista» al periòdic radical La Voce. També va escriure diversos assaigs sobre la literatura alemanya, alguns contes i una novel·la, L'amante del Cardinale: Claudia Particella, romanzo storico. Aquesta novel·la, que va co-escriure amb Santi Corvaja, va ser publicada com un fulletó al diari de Trento Il Popolo del 20 de gener a l'11 de maig de 1910. La novel·la, amargament anticlerical, va ser retirada de la circulació després que Mussolini fes un tractat amb el Vaticà.

Llavors era considerat com un dels socialistes més preeminents italians. Al setembre de 1911, Mussolini participà en una revolta, encapçalada pels socialistes, contra la guerra de Líbia. Amargament denuncià la «guerra imperialista italiana» per capturar Trípoli (Líbia), una acció que li comportà una estada de cinc mesos a la presó. Després del seu alliberament, ajudà a expulsar del Partit Socialista dos «revisionistes» que havien donat suport a la guerra, Ivanoe Bonomi i Leonida Bissolati. Com a recompensa, va ser nomenat editor del diari del partit socialista, Avanti!. Sota la seva direcció, la circulació aviat va créixer de 2.000 a 10.000 exemplars.

El 1913, publicà Giovanni Hus, il veridico, una biografia històrica i política sobre la vida i la missió del reformador eclesiàstic txec Jan Hus i els seus seguidors, els Hussites. Durant aquest període socialista de la vida de Mussolini, va fer servir el pseudònim «Vero Eretico» («eretge veritable»).

Mentre que Mussolini va estar associat amb el socialisme, també va donar suport a figures que s'oposaven a l'igualitarisme. Va ser influenciat per les idees anti-cristianes i la negació de l'existència de Déu de Nietszche. Mussolini veia Nietzsche molt semblant a Jean-Marie Guyau, que advocava per una filosofia d'acció. L'ús que Mussolini va fer de Nietzsche el va fer un socialista molt heterodox, a causa de la promoció de l'elitisme i de les opinions anti-igualitàries del filòsof. Mussolini creia que el socialisme havia faltat als deures del determinisme marxista i del reformisme socialdemòcrata, i creia que les idees de Nietzsche enfortirien el socialisme. Mentre que estava associat amb el socialisme, els escrits de Mussolini eventualment indicaven que havia abandonat el marxisme i l'igualitarisme en favor del concepte del übermensch nietzschià i de l'anti-igualitarisme.

Expulsió del Partit Socialista Italià 
Amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial diversos partits socialistes van mostrar suport a la guerra quan esclatà a l'agost de 1914. Un cop començat la guerra, socialistes austríacs, britànics, francesos, alemanys i russos seguiren el corrent de nacionalisme creixent en suport a la intervenció del seu país a la guerra. L'esclat de la guerra havia resultat en una onada de nacionalisme italià i la guerra va rebre suport d'una varietat de faccions polítiques. Un dels seguidors de la guerra més populars i preeminent va ser Gabriele d'Annunzio, qui va promoure l'irredemptisme italià i ajudà a moure l'opinió pública italiana en suport de la intervenció militar. El Partit Liberal Italià, sota el lideratge de Paolo Boselli, promogué la intervenció a la guerra al costat dels Aliats i emprà la Società Dante Alighieri per promoure el nacionalisme italià. Els socialistes italians estaven dividits entre els que donaven suport i els que s'oposaven a la guerra. Abans que Mussolini es posicionés davant la guerra, diversos sindicalistes revolucionaris havien anunciat el seu suport a la intervenció, incloent-hi Alceste De Ambris, Filippo Corridoni i Angelo Oliviero Olivetti. El Partit Socialista Italià decidí oposar-se a la guerra després que manifestants anti-militaristes fossin morts, fet que va produir una vaga general anomenada la Setmana Roja.

Inicialment Mussolini donà suport oficial a la decisió del Partit i, en un article d'agost de 1914, Mussolini va escriure «Avall amb la Guerra! Seguim neutrals.» Malgrat tot, va veure la guerra com una oportunitat, tant per als socialistes i per als italians com per a si mateix. Va veure's influenciat pels sentiments nacionalistes italians anti-austríacs, segons els quals la guerra oferia als italians d'Àustria-Hongria l'oportunitat d'alliberar-se dels Habsburgs. Eventualment decidí declarar el seu suport a la guerra cridant a la necessitat dels socialistes a enderrocar les monarquies a Alemany i a Àustria-Hongria, les quals, segons ell, havien reprimit el socialisme. Justificà la seva posició denunciant les Potències Centrals de ser poders reaccionaris; per perseguir dissenys imperialistes contra Bèlgica i Sèrbia i, històricament, contra Dinamarca, França i Itàlia, car centenars de milers d'italians es trobaven sota el mandat dels Habsburg. Afirmà que la caiguda de les monarquies dels Hohenzollern i dels Habsburg i la repressió de la Turquia reaccionària crearia les condicions per a la classe treballadora. Mentre que donava suport a la Triple Entesa, Mussolini respongué a la naturalesa conservadora de la Rússia Tsarista afirmant que la mobilització necessària per a la guerra minaria l'autoritarisme reaccionari rus i la guerra portaria la revolució social a Rússia. Afirmà Itàlia completaria el Risorgimento unint els italians d'Àustria-Hongria amb Itàlia i permetent que el poble italià fos membre participant de la Nació en la que seria la primera guerra nacional d'Itàlia. A més reclamà que els immensos canvis socials que la guerra podia oferir significava que calia donar-li suport com una guerra revolucionària.

A mesura que el suport de Mussolini vers la intervenció se solidificava, ell entrà en conflicte amb els socialistes que s'oposaven a la guerra. Atacà els opositors a la guerra i aclamà que aquells proletaris que donaven suport al pacifisme quedaven fora del pas amb els proletaris que s'havien unit a l'avantguarda intervencionista creixent que preparava Itàlia per a una guerra revolucionària. Començà a criticar el [Partit Socialista Italià] i el mateix socialisme d'haver fallat en reconèixer els problemes nacionals que havien portat a l'esclat de la guerra. A causa del seu suport a la guerra va ser expulsat del partit.

Inicis del feixisme i servei a la I Guerra Mundial 
Després de ser expulsat del Partit Socialista Italià pel seu suport a la intervenció italiana, Mussolini va fer una transformació radical, acabant amb el seu suport a la lluita de classes i unint-se al suport del nacionalisme revolucionari transcendint les línies de classes. Formà el diari intervencionista Il Popolo d'Italia i el Fasci Rivoluzionari d'Azione Internazionalista a l'octubre de 1914. El seu suport nacionalista a la intervenció li va permetre aconseguir diners d'Ansaldo, una empresa armamentística, i d'altres empreses per crear Il Popolo d'Italia per convèncer els socialistes i els revolucionaris perquè donessin suport a la guerra. Una font d'ingressos addicional pels feixistes de Mussolini durant la guerra va venir de fonts franceses des de maig de 1915. Una gran font dels seus fons francesos es creu que podrien provenir dels socialistes francesos que enviarien diners als socialistes dissidents que volien la intervenció italiana al costat dels francesos.

El 5 de desembre de 1914, Mussolini denuncià el socialisme ortodox per no haver reconegut el que la guerra havia portat sobre la identitat nacional i la lleialtat per tenir un major significat que la distinció de classes. Aquesta demostració va quedar demostrada en un discurs on reconegué la nació com a entitat, una noció que havia negat abans de la guerra, en di:

Mussolini continuà promovent la necessitat d'una elit revolucionària d'avantguarda per encapçalar la societat, però no advocà per una elit proletària, sinó per un grup dinàmic i revolucionari de qualsevol classe social.

Encara que denuncià el socialisme ortodox i el conflicte de classes, en aquells moments mantenia que era un socialista revolucionari i un seguidor del llegat dels nacionalistes socialistes de la història italiana, com Giuseppe Garibaldi, Giuseppe Mazzini o Carlo Pisacane. Pel Partit Socialista Italià i el seu suport al socialisme ortodox, afirmà que el seu fracàs com a membre del Partit per revitalitzar-lo i transformar-lo per reconèixer la realitat contemporània mostrada per la desesperança com a desfasat i un fracàs. Aquesta percepció del fracàs del socialisme ortodox a la llum de l'esclat de la I Guerra Mundial no va ser denunciada només per Mussolini, sinó que d'altres socialistes italians prointervencionistes com Filippo Corridoni o Sergio Panunzio havien denunciat el marxisme clàssic en favor de la intervenció.

Aquestes vistes polítiques bàsiques i principis formaren la base del nou moviment polític format per Mussolini, el Fasci Rivoluzionari d'Azione Internazionalista el 1914, que s'anomenaven a si mateixos Fascisti (Feixistes). En aquells moments, els feixistes no tenien un cos integrat de polítiques i el moviment era molt petit, fracassant en els seus intents de realitzar mítings de masses, i habitualment havia de patir les escomeses de les autoritats governamentals i dels socialistes ortodoxos. L'antagonisme entre els intervencionistes, incloent-hi els feixistes, contra els socialistes ortodoxos anti-intervencionistes resultà en violència entre els feixistes i els socialistes. L'oposició i els atacs pels socialistes revolucionaris anti-intervencionistes contra els feixistes i d'altres intervencionistes eren tan violents que fins i tot els socialistes democràtics que s'oposaven a la guerra com Anna Kuliscioff va dir que el Partit Socialista Italià havia anat massa lluny en una campanya de silenciar la llibertat de discurs dels seguidors de la guerra. Aquestes hostilitats primerenques entre els feixistes i els socialistes revolucionaris donaren forma a la concepció de Mussolini de la naturalesa del Feixisme en el seu suport a la violència política.

Mussolini va fer-se aliat del polític i periodista irredemptista Cesare Battisti, i com ell entrà a l'exèrcit, servint a la guerra. Va ser destinat al front, on va resultar seriosament ferit per l'explosió d'una granada.

L'Inspector General continua:
Va ser promogut al rang de caporal «per mèrits de guerra». La promoció va ser recomanada per la seva conducta exemplar i la seva qualitat de combat, la seva calma mental i la manca de preocupació per les incomoditats, el seu zel i regularitat en portar a terme les seves tasques, on sempre era el primer en cada tasca que involucrés treball i fortalesa.

L'experiència militar de Mussolini va ser narrada al seu llibre Diario Di Guerra. En total va estar uns 9 mesos de servei actiu a les trinxeres del front. Durant aquest temps va patir de febre paratifoidea. La seva vivència militar acabà el 1917 quan va quedar accidentalment ferit per l'explosió d'una bomba de morter a la seva trinxera. Va quedar amb 40 esberles metàl·liques al seu cos. Va ser llicenciat de l'hospital a l'agost de 1917 i tornà al seu càrrec d'editor en cap al seu nou diari, Il Popolo d'Italia, on va escriure articles sobre les Legions Txecoslovaques a Itàlia.

El 25 de desembre de 1915, a Trevalglio, va casar-se amb Rachele Guidi, amb qui ja havia tingut una filla, Edda, a Forlí el 1910. El 1915 va tenir un fill amb Ida Dalser, fill que va reconèixer com a propi l'11 de gener de 1916.

Creació del Feixisme 

Per quan Mussolini tornà del servei a la I Guerra Mundial ja havia decidit que el socialisme era una doctrina que havia acabat sent un fracàs. El 1917, Mussolini començà a la política amb l'ajut d'un sou de £100 setmanals del MI5, el Servei de Seguretat britànic; un ajut autoritzat per Sir Samuel Hoare. A inicis de 1918, Mussolini demanà l'aparició d'un home «despietat i enèrgic per fer taula rasa» per reviure la nació italiana. Molt temps després a la vida de Mussolini va dir que el 1919 va sentir que «el socialisme era una doctrina ja morta; continuà existint només com una rancúnia». 

El 23 de març de 1919, Mussolini fundà el fascio a la Piazza San Sepolcro de Milà com el Fasci Italiani di Combattimento (Esquadra Italiana de Combat), consistent en 200 membres.; tot i que segons Mussolini només hi havia presents 50 membres, però en anys posteriors, quan la qualificació de «sansepolcrista» donava automàticament drets a beneficis substancials econòmics i socials, van ser centenars de persones els qui van aconseguir afegir el seu nom a la llista.
 Un factor important al feixisme per guanyar suport a les seves etapes inicials va ser el fet que es declaraven opositors a la discriminació basada en la classe social i s'oposava fermament a totes les formes de lluita de classes. El feixisme, en canvi, donava suport als sentiments nacionalistes com una unitat forta, sense importar les classes, en l'esperança d'aixecar Itàlia als nivells del seu gran passat romà. Les bases ideològiques pel feixisme provenien de diverses fonts: Mussolini va fer servir paraules de Plató, Georges Sorel, Nietzsche i les idees socialistes i econòmiques de Vilfredo Pareto. Mussolini admirava La República, que llegia sovint per a inspirar-se. La República li concedí diverses idees que el feixisme va promoure com el mandat d'una elit promovent l'estat com a últim final, l'oposició a la democràcia, protegint el sistema de classes i promoure la col·laboració de classes, rebuig de l'igualitarisme, promoció de la militarització d'una nació creant una classe de guerrers, demanant que els ciutadans realitzessin deures cívics en interès de l'estat, i emprant la intervenció de l'estat en l'educació per promoure la creació de guerrers i mandataris futurs de l'estat. La República diferia del feixisme en el fet que no promovia la guerra agressiva, sinó només la defensiva, a diferència del feixisme que promovia vistes gairebé comunistes sobre la propietat, i Plató era un idealista centrat a aconseguir la justícia i la moralitat, mentre que Mussolini i el Feixisme eren realistes, centrant-se a assolir objectius polítics.

Mussolini i els feixistes aconseguiren ser simultàniament revolucionaris i tradicionalistes; com que això era molt diferent de tot el que hi havia al clima polític de l'època, sovint és descrit com «La Tercera Via». Els fascisti van créixer tan ràpidament en 2 anys, convertint-se en el Partit Nacional Feixista a un congrés a Roma. Mentrestant, entre 1911 i 1938 Mussolini va tenir diversos affairs amb l'autora i acadèmica jueva Margherita Sarfatti.

Entre març i juny, el futurista Filippo Tommaso Marinetti va convertir-se en el component principal del Fascio milanès, fent sentir la seva influència ideològica. Malgrat tot, Mussolini afirmava que «Som, malgrat tot, defensors de les llibertats de la gent que estimen la llibertat per a tot, inclosos els seus opositors (...) Farem tot el possible per impedir la censura i per preservar la llibertat de pensament i de paraula, les quals constitueixen una de les més altes fites i expressions de la civilització humana.»

A partir de l'experiència dels Freikorps alemanys s'arribà a la conclusió que els grups d'homes armats podien ser útils per intimidar l'oposició: el 15 d'abril de 1919, els feixistes liderats per Marinetti i per Ferruccio Vecchi van llançar-se contra la seu del Avanti!, atacant-la i destruint-la. Mussolini va quedar-se al marge, creient que els seus homes encara no estaven llestos per lliurar una «batalla als carrers», però defensà el fet consumat. Posteriorment procediria a reclutar un exèrcit per realitzar assalts frontals i portà a la seu del Popolo d'Italia una gran quantitat de material bèl·lic, per tal de prevenir un possible «contraatac roig». Els Fascisti, comandats per Dino Grandi, un dels més propers a Mussolini, formaren esquadres armades amb veterans de guerra anomenades Camises Negres (o squadristi) amb l'objectiu de restaurar l'orde a Itàlia amb mà dura. Els camises negres toparen amb els comunistes, socialistes i anarquistes en les desfilades i parades; totes aquestes faccions també topaven les unes contra les altres. El govern rarament interferia en les accions dels camises negres, degut en part a una amenaça imminent i el temor generalitzat vers una revolució comunista.

Al juny Mussolini es mostrà contra el govern de Francesco Saverio Nitti; pels feixistes, el nou president del consell era el representant d'una vella classe política que pretenien substituir. Mussolini volia ressaltar la feblesa de l'executiu per llançar una revolució i durant tot l'estiu el seu nom s'associà a diversos complots que pretenien donar un cop d'estat.

El 12 de setembre, Mussolini va promoure a l'exterior de la seu d'una subscripció a favor de l'Empresa de Fiume de Gabriele D'Annunzio, després d'haver-se trobat per primera vegada al juny a Roma. El 7 d'octubre va anar a Fiume, on s'entrevistà amb D'Annunzio. La relació amb el poeta, però, va ser molt fugaç i va estar condicionada per una desconfiança mútua i per la rivalitat: Mussolini no suportava la idea que D'Annunzio pogués deixar-lo a un segon pla, mentre que D'Annunzio va escriure-li una carta acusant-lo de covardia, però quan la carta va ser publicada a Popolo d'Italia aquesta frase va quedar censurada.

El 9 d'octubre va celebrar-se a Florència el primer Congrés dels Fasci di Combattimento: va decidir-se presentar-se a les imminents eleccions polítiques sense unir-se a cap aliança. A les eleccions generals del 16 de novembre de 1919 els feixistes, malgrat les candidatures «excel·lents» de Mussolini i de Marinetti a Milà, no van aconseguir ni un escó, i a la província de Milà només aconseguiren 4.795 vots. A més, el 18 de novembre, Mussolini va ser detingut durant unes hores acusat de possessió d'armes i explosius, alliberant-se gràcies a la intervenció del senador liberal Luigi Albertini.

A partir de la desafortunada experiència Mussolini arriba a la conclusió que el feixisme és vist amb recel per l'electorat conservador i que és massa semblant als socialistes per l'electorat progressistes; per tant, si el feixisme ha fracassat com un moviment d'esquerres, pot trobar el seu espai a la dreta. A inicis de 1920 Mussolini es compromet a augmentar el seu propi consens al nord-est, en particular a Trieste, ciutat fronterera on conviuen, no sense friccions, italians i eslaus.

El 24 i el 25 de maig de 1920 Mussolini participa en el segon congrés dels Fasci di combattimento, celebrat al teatre líric de Milà. Al juny es pronuncia a favor de Giolitti, amb el qual es troba a l'octubre per la resolució de la qüestió de Fiume, mentre que culpa l'ordre de retirar les tropes d'Albània, opinant que un acord amb els liberal-conservadors és possible. El 12 de novembre, a l'article Rapallo, es manifesta favorable al tractat italo-iugoslau signat per Giolitti, amb Fiume esdevenint una ciutat lliure.

El gener de 1921 la minoria comunista s'escindeix del Partit Socialista per fundar el Partit Comunista d'Itàlia, que alarma a Mussolini perquè els socialistes, ara situats en una posició més moderada, poden cooperar en el govern de Giolitti, excloent així els feixistes del principal escenari polític. Després d'haver desfilat amb els camicia nera en ocasió dels funerals per les víctimes del terrorisme anarquista al teatro Diana (28 de març), Mussolini demana noves eleccions al líder liberal. Giolitti accepta, amb l'esperança que podrà domar els feixistes a les seves posicions polítiques i els farà servir per afeblir l'oposició.

El futur Duce es presenta com un aliat dels estadistes de Mondovì i dels nacionalistes a les eleccions del 15 de maig de 1921 a les llistes del Bloc nacional antisocialistes: obtenen 35 escons i esdevé diputat per primera vegada, i gràcies a la immunitat parlamentària aconsegueix evitar el procés relatiu als fets de 1919 (conspiració i tinença il·lícita d'armes). Les eleccions van tenir lloc en un clima de violència; es va arribar fins a un centenar de morts i, en moltes zones, aprofitant el favor tàcit de la Policia, els feixistes impedien als partits d'esquerra que poguessin estar als comicis.

La cursa vers el poder 
El 2 de juliol, mitjançant un article al Popolo d'Italia, Mussolini convidà a socialistes i a populars a unir-se en un pacte de pacificació per tal de finalitzar amb la violència esquadrista. L'acord se signà el 2 d'agost gràcies a la mediació del President de la Cambra Enrico De Nicola; però la violència no cessà a causa del fet que l'execució de l'acord va veure's desafiada pels ras particulars i perquè excloïa els comunistes: la violència continuà i el sentit del pacte quedà buit; i per l'altre costat, a Mussolini no li convenia jugar el paper de pacificador perquè els ras amenaçaven de deixar-lo de costat i destituir l'autoritat del feixisme.

Pel que fa a l'autonomia de la qual gaudien els diversos grups d'esquadristes, Renzo De Felice informà que el futur Duce s'enfrontà amb alguns membres que posaren en dubte la seva posició com a cap del moviment (sobretot Dino Grandi) i no acceptaven la voluntat mussoliniana de presentar-lo com a «normalització» de l'ordre social. Sobre aquest punt de vista és emblemàtic, sempre segons De Felice, el que va escriure Mussolini: «El feixisme pot fer sense mi? Cert! Però jo també puc fer sense el feixisme.»

No obstant això, les divergències van superar-se, i el 7 de novembre se celebrà a Roma el tercer congrés del Fasci di Combattimento, convertint-se en el Partit Nacional Feixista, amb Michele Bianchi com a primer secretari. L'1 de gener de 1922 Mussolini fundà la revista mensual Gerarchia, on col·laborava Margherita Sarfatti, però ja a l'agost anterior havien creat una escola de cultura feixista per tal d'exposar la doctrina.

Al febrer de 1922 Luigi Facta esdevingué Primer Ministre, el darrer liberal abans de Mussolini. El seu nomenament va fer el joc dels feixistes, car van donar una nova demostració de la incapacitat del sistema parlamentari democràtic per produir un govern estable i per mantenir l'orde. Sota el seu mandat les incursions de les esquadres feixistes van multiplicar-se, sobretot a les províncies de Ferrara i de Ravenna, atacs on es distingí Italo Balbo.

El 2 d'agost l'esquerra cridà a una vaga contra la violència dels camises negres, que van intervenir per fer-la fracassar: a Milà, per exemple, els esquadrons van dispersar els piquets i van conquerir les cotxeres dels tramvies, fent-los circular regularment i amb la inscripció «Gratis – proporcionat pel Fascio». Però mentrestant, entre el 31 d'agost i el 5 de setembre, les esquadres feixistes van ocupar els municipis d'Ancona, Milà, Gènova, Livorno, Parma, Bolzano i Trento, controlant-los després de violents enfrontaments armats. Es tractà del crescendo de la Revolució Feixista, en la que Mussolini intentà un ambiciós cop d'estat per capturar el poder, explotant el consentiment obtingut dels cercles socials més influents del regne. El 24 d'octubre es passà revista a Nàpols dels 40.000 camises negres allà reunits, afirmant el dret del feixisme a governar Itàlia.

Marxa sobre Roma 

Molts van convèncer-se que el diàleg amb Mussolini s'havia convertit en quelcom inevitable: Giovanni Amendola i Vittorio Emanuele Orlando van pensar en una coalició de govern que incloïa també els feixistes, i Nitti, que esperava a la Presidència del Consell per formar una aliança amb Mussolini per tal d'afeblir el seu oponent Giolitti.

Només Giolitti, d'acord amb Mussolini, era l'únic que podia impedir l'èxit del feixisme: Facta l'instà en repetides ocasions que intervingués, però el gran home de la política italiana va anunciar-li que no es molestaria si no prenia directament les regnes del govern (aquest seria un error que posteriorment lamentaria). Els feixistes van persuadir-lo prometent-li la presidència del Consell i els acreditaren amb el món industrial milanès.

Entre el 27 i el 31 d'octubre de 1922 la «Revolució Feixista» tindria el seu punt culminant amb la «Marxa sobre Roma», realitzada per grups de camises negres provinents de diferents zones d'Itàlia i dirigits pels quadrumviri (Italo Balbo, Cesare Maria De Vecchi, Emilio De Bono i Michele Bianchi). La xifra de participants mai no s'ha establert amb certesa, però segons les fonts, aquesta oscil·là entre les 30.000 i les 300.000 persones.

Mussolini no va participar directament a la Marxa, car temia una intervenció repressiva de l'exèrcit que portaria al fracàs. Va quedar-se a Milà (on una trucada telefònica del prefecte va informar-lo del resultat positiu), marxant només a Roma en assabentar-se de l'èxit de l'acció. A Milà, la nit del 26 d'octubre, Mussolini fa front a l'opinió pública assistint a «Cigno» de Molnár al Teatro Manzoni. Aquells dies, en realitat estava tractant amb el govern de Roma sobre les concessions que estava disposat a fer al feixisme, i el futur líder no estava segur del resultat que hauria obtingut la Marxa.

El Rei Víctor Manuel III, davant l'oposició de Mussolini a qualsevol compromís (el 28 d'octubre rebutjà la cartera d'Exteriors) i pel suport que mostraven els alts funcionaris i empresaris al Feixisme, els quals veien en Mussolini a l'home fort que podia portar l'ordre al país normalitzant la situació social italiana, no proclamà l'estat de setge proposat pel Primer Ministre Luigi Facta i pel general Pietro Badoglio, sinó que encarregà a Mussolini que formés un nou govern de coalició (29 d'octubre). Si el rei hagués acceptat el consell de Facta i Badoglio, no hi havia esperança pels camises negres, car el mateix De Vecchi havia optat per la fidelitat al Rei.

Mussolini President del Consell de Ministres 
Com a Primer Ministre, els primers anys del mandat de Mussolini es caracteritzaren per un govern de coalició de dretes compost per feixistes, nacionalistes, liberals i dos clergues catòlics del Partit Popular. Els feixistes construïren una petita minoria als seus primers governs. L'objectiu domèstic de Mussolini era l'establiment eventual d'un estat totalitari amb ell mateix com a líder suprem (Il Duce), un missatge que va ser articulat pel diari feixista Il Popolo, ara editat pel germà de Mussolini, Arnaldo. El 16 de novembre Mussolini es presentà a la Cambra i pronuncià el seu primer discurs com a President del Consell (el Discurs de Bivac), en el que va dir:

Mussolini rebé l'aprovació amb 316 vots favorables, 116 en contra i 7 abstencions; obtenint poders dictatorials legislatius per a un any (legal sota la constitució italiana d'aquella època). Davant dels resultats favorables Giovanni Giolitti, Vittorio Emanuele Orlando, Luigi Facta, Antonio Salandra i Francesco Saverio Nitti abandonaren l'hemicicle en senyal de protesta. El 24 de novembre va obtenir poders plens en els àmbits econòmic i administratiu fins al 31 de desembre de 1923, a «fi de restaurar l'ordre». El 15 de desembre es reuní per primera vegada el Gran Consell del Feixisme. El 14 de gener de 1923 els camicie nere s'institucionalitzaren mitjançant la creació de la  Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale, integrant-les a les Forces Armades. El 9 de juny presentà a la Cambra la Llei Acerbo, que transformava Itàlia en una única circumscripció nacional. També garantia una majoria de dos terços dels escons al Parlament al partit o al grup de partits que hagués obtingut un mínim del 25% dels vots. (aquesta llei s'aplicà a les eleccions del 6 d'abril de 1924. «L'Aliança Nacional», formada per feixistes, vells liberals i d'altres, va obtenir el 64% dels vots, principalment gràcies a la violència i a la intimidació. Aquestes tàctiques van ser habituals especialment al sud.); aprovant-se el dia 21 de juliol. També al juliol, i gràcies al suport britànic, la Conferència de Lausana reconegué el domini italià sobre les illes del Dodecanès, ocupades el 1912.

El 28 d'agost tingué lloc la massacre de Giannina, on l'expedició militar Tellini, que havia de definir la línia fronterera entre Grècia i Albània, van ser massacrats. Mussolini envià un ultimàtum a Grècia exigint reparacions i, després de la negativa del govern grec, ordenà a la Marina que ocupés Corfú. Amb aquesta acció, el nou President del Consell demostrà que volia seguir una política exterior forta i, al final, la Societat de Nacions es demostrà impotent i Grècia va veure's obligada a satisfer les exigències italianes (després que els italians abandonessin l'illa).

El 19 de desembre presidí la signatura de l'acord entre la Confindustria i la Confederació de les Corporacions Feixistes. El Reial Decret 284 de 30 de desembre de 1923 establí la creació dels Ents Comunals d'Assistència (Enti Comunali di Assistenza - ECA) amb competències de «coordinar totes les activitats, públiques o privades, destinades a ajudar els indigents, proporcionant-los cura si és necessari i, si és possible, mitjançant la promoció de l'educació, la instrucció i la bona voluntat de les professions, arts i oficis». Es veié unificat en dos ents territorials destinats a l'assistència sanitària i material dels pobres i dels nens abandonats mitjançant Reial Decret 383 del 3 de març. En política i economia social, aprovà legislació que afavorí els grans industrials i les classes agràries (privatitzacions, liberalitzacions de les lleis de lloguers i desmantellament dels sindicats).

El 27 de gener se signà el Tractat de Roma entre Itàlia i Iugoslàvia, mitjançant el qual els iugoslaus reconeixien que Fiume era italiana. De resultes d'aquest tractat, el Rei conferí a Mussolini el Collar de l'Anunciació. A partir del 7 de febrer, el govern italià establí relacions diplomàtiques amb la Unió Soviètica. Un acord amb el Regne Unit va permetre a Itàlia adquirir la regió de Oltregiuba, que va ser annexionada a la Somàlia Italiana. El 24 de març es realitzà el primer intent de retransmetre per ràdio un discurs polític.

A les eleccions del 6 d'abril de 1924, la Lista Nazionale (coneguda com a «Listone») va obtenir el 60,% dels vots i 356 diputats (que després de la mort de Giuseppe De Nava van reduir-se a 355, car no va ser substituït); als que s'afegiren el 4,8% dels vots i 19 escons aconseguits per la «Segona Llista». En general, les dues llistes del govern aconseguiren el 64,9% dels vots, aconseguint 375 parlamentaris, dels quals 275 estaven inscrits al Partit Nacional Feixista. A més de la llista del PNF la majoria del «Listone» eren liberals i demòcrates (incloent-hi a Vittorio Emanuele Orlando, Antonio Salandra, i Enrico De Nicola, que retirà la seva candidatura abans de les eleccions), un expopular expulsat del partit, demosocials i sards filofeixistes i nombroses personalitats de la dreta italiana.

Les eleccions es portaren a terme enmig d'un clima general de violència i intimidació, malgrat les crides reiterades de Mussolini a l'ordre i els telegrames enviats als prefectes perquè impedissin qualsevol intimidació, provocació i agressions, que podrien haver portat a les forces minoritàries a sol·licitar l'anul·lació de les eleccions. Al mateix temps, Mussolini havia demanat telegràficament als prefectes que no s'escatimessin esforços per assegurar la victòria de la Llista Nacional, mitjançant la persuasió dels indecisos i la lluita contra l'abstencionisme, mitjançant la propaganda i, especialment, mitjançant les manifestacions i les celebracions públiques patriòtiques i religioses, mitjançant les quals els feixistes locals podien presentar-se com els únics que tenien la legitimitat de representar la nació.

Les eleccions van concloure amb una victòria aclaparadora de la Llista Nacional, superant les expectatives de Mussolini, que sobre la base de les informacions rebudes pels prefectes s'esperava un resultat de poc més del 50%. El «Listone» va obtenir un 64,9% a escala nacional, suficient per aconseguir per si sola la majoria del 65% requerida per la Llei Acerbo pel partit amb una majoria relativa. La derrota de l'oposició portava el segell antifeixista, i encara que els antifeixistes van fer un atac intens contra la violència i les il·legalitats comeses pels feixistes i els òrgans de l'estat alineats al feixisme. Només alguns diaris van reconèixer la victòria electoral del bloc nacional. Els abusos, els fraus i la violència perpetrada pels feixistes van ser denunciats el 30 de maig pel diputat socialista Giacomo Matteotti, que en un dur discurs a la Cambra demanà anul·lar els resultats de les eleccions. El discurs provocà una sessió agitada, i Matteotti va ser detingut en diverses ocasions, sobretot per Farinacci, qui culpà a l'oposició de les il·legalitats comeses pel moviment antifeixista, mentre que la majoria i l'oposició s'intercanviaven acusacions mútuament. Alguns membres de la Llista Nacional abandonaren l'hemicicle com a protesta per les acusacions de Matteoti.

El 10 de juny de 1924 Matteoti va ser segrestat i assassinat en mans d'esquadrons feixistes. El fet causà una gran torbació a tot el país i els partits d'oposició respongueren tímidament o generalment quedaren sense resposta. Molts dels socialistes, liberals i moderats boicotejaren el Parlament a la Secessió de l'Aventí, esperant que obligarien al Rei que despatxés a Mussolini. Malgrat el lideratge de comunistes com Antonio Gramsci, socialistes com Pietro Nenni i liberals com Piero Gobetti o Giovanni Amendola, mai no s'arribà a cristal·litzar un moviment antifeixista. Tot i que la premsa, l'oposició i alguns dels seus aliats senyalaren a Mussolini com l'ideòleg, no va ser imputat al judici, que va condemnar a 6 anys de presó per homicidi a 3 militants feixistes (Amerigo Dumini, Albino Volpi i Amleto Poveromo), que segons la sentència havien actuat per iniciativa pròpia. Mussolini ordenà que es tapés, però diversos testimonis van veure el cotxe que es va fer servir per transportar el cos de Matteotti aparcat fora de casa seva, la qual cosa enllaçava amb Dumini a l'assassinat. La crisi de Matteotti provocà proclames per la justícia i contra l'assassinat d'un crític contra la violència feixista; però la violència política dels squadristi havia treballat, i no va haver-hi cap manifestació en protesta per l'assassinat de Matteotti. Mussolini posteriorment confessaria que una colla d'homes decidits podrien haver alterat l'opinió pública i iniciar un cop que hagués fet fora el feixisme. Dumini va ser empresonat dos anys. Al seu alliberament Dumini afirmà que Mussolini n'era el responsable, motiu pel qual passà més temps a la presó. Durant els següents 15 anys, Dumini rebé una pensió de Mussolini, del Partit Feixista i d'altres fons. El procés davant el Tribunal Suprem del Regne contra Emilio De Bono no involucrà a Mussolini. Malgrat el fet que alguns exponents de la historiografia contemporània sostenen la responsabilitat de Mussolini a l'homicidi com a director, aquesta és una opinió contestada per Renzo De Felice a la seva biografia de Mussolini, senyalant que aquell va ser el període més corrupte de la seva política i la seva persona.

La tardor de 1924 va estar plena de tensions per a Mussolini: diversos feixistes van anar distanciant-se d'ell, i molts demanaren la seva dimissió, per la qual cosa «el feixisme podia restaurar-se a si mateix lliure de les responsabilitats dels poders suprems» (com el Ministre d'Hisenda De Stefani, que presentà la seva dimissió, rebutjada per Mussolini). La publicació del «memoriale Rossi» (potser volgut per Mussolini) portà una nova acusació, però per les incoherències internes Mussolini va obtenir una beneficiosa campanya de premsa a favor seu. Mussolini es limità a cedir durant l'ínterim el ministeri d'Interiors a Federzoni, que va haver de fer front a la repressió de tot el moviment espontani de l'oposició i dels squadristi (que després de l'assassinat de Matteotti van matar com a venjança a Armando Casalini, que tornava a casa amb la seva filla, el 12 de setembre de 1924 es reconstituïren algunes squadracce i es va reprendre la violència arbitrària).

Mentre que la situació es tornava cada cop més tensa i agitada, circulant fins i tot rumors segons els quals Mussolini pensava a donar un cop d'estat per resoldre la qüestió; una tesi que De Felice desmenteix: la voluntat inicial de Mussolini era resoldre la crisi dins dels límits de la legalitat constitucional. Després d'una duríssima campanya de premsa portada a terme pels diaris feixistes extremistes, al vespre del 31 de desembre un grup de cònsols de la Milizia encapçalats per Aldo Tarabella i per Enzo Galbiati es dirigiren al Palazzo Chigi. L'enfrontament verbal va ser molt violent: els esquadristes acusaren a Mussolini de voler desfer-se'n de la Milizia i del partit i l'amenaçaren amb un pronunciamiento . A Florència, mentrestant, s'havien reunit més de deu mil  squadristi , preparats per a l'acció violenta: van cremar la seu del Giornale nuovo, així com d'altres seus antifeixistes, i van assaltar la presó de Murate, on estaven tancats els feixistes que havien estat presoners. Enmig de tota aquesta situació, el Rei restà en silenci i ordenà a l'Exèrcit que no es mogués. Mussolini, en aquell moment, decidí jugar gros: aprofità la letargia del rei per deixar l'oposició fora del joc, reafirmant el seu poder que trontollava i satisfent els partidaris de la línia dura, alhora que donava un cop mortal.

Davant la gran indecisió de l'oposició i la pressió dels seus companys més radicals (principalment Balbo, Farinacci i Bianchi), el 3 de gener de 1925, Mussolini va pronunciar un truculent discurs davant la Cambra sobre l'assassinat de Matteotti), en el que es responsabilitzà de la violència dels squadristi; i acceptava ser portat davant un tribunal especial si se'l considerava còmplice de l'assassinat, després de rebutjar totes les acusacions sobre l'homicidi, exposà la història de la revolució feixista, les lluites internes i l'ascensió al poder, arribant a desafiar a la Cambra sobre si el feixisme no era més que una «colla de criminals», que es preparessin immediatament «la corda i el sabó» per penjar-lo allà mateix i concloent, per reafirmar el seu poder, que volia assumir «tota la responsabilitat històrica, política i moral» del moment en què tingué lloc l'assassinat. Va prometre una ofensiva contra els dissidents. Abans del seu discurs, els destacaments de la  Milizia atacaren l'oposició i evitaren la publicació dels seus diaris. Mussolini correctament havia previst que tan aviat l'opinió pública el veiés controlant als indecisos, la majoria silent es posaria darrere seu.

L'endemà que Mussolini va fer que Federzoni cursés una sèrie de telegrames als prefectes abocant per a una aplicació més estricta de qualsevol motí o tumult de qualsevol facció, especialment dels comunistes i dels subversius, el control de la premsa i després, dirigint-se directament als dirigents de les federacions feixistes, una crida a l'ordre amb una amenaça directa contra els dirigents que haguessin permès els desordres per part dels propis membres del partit.

Al gener s'iniciaren les accions policíaques de segrests de diaris (el primer va ser La conquista dello stato, de l'esquerra feixista), de clausura de les seus i dels cercles de l'oposició (95 seus i 150 exercicis públics de reunió pública, en particular comunistes i del cercle de «Italia libera») i la detenció d'elements sospitosos (van detenir-se 111 «subversius perillosos»). Les dimissions d'alguns membres liberals moderats del govern de Mussolini va ser resposta amb una veloç «ronda de seients», portant als ministeris personalitats destacades del feixisme com l'advocat Alfredo Rocco o Giovanni Giuriati. Aquests homes, liderats per Mussolini, construirien en un any el marc jurídic i operatiu de l'estat dictatorial feixista.

Mussolini primer ministre: la dictadura feixista 

Mitjançant la llei 473 del 17 d'abril de 1925 se sancionaren les noves normes higièniques per a les empreses, amb l'obligació d'oferir servei sanitari a l'empresa, que les dones i els nens no haguessin de fer tasques excessives, i que s'informés sobre com es custodiaven les substàncies nocives. El contracte nacional de treball assumia forma de llei i els «patrons» podien estipular contractes individuals amb categoria col·lectiva només si es milloraven les condicions pels treballadors. En compliment d'aquesta llei es constituí la Inspecció d'Empreses. Mitjançant el Reial Decret 582 de l'1 de maig de 1925 es fundà l'Opera Nazionale Dopolavoro (OND), amb l'objectiu de «promoure un ús sa i rendible de les hores de lleure dels treballadors manuals i intel·lectuals amb l'objectiu de desenvolupar el seu potencial físic, intel·lectual i moral».

Mussolini llançà diversos programes de construcció pública i iniciatives governamentals per tot Itàlia per combatre els entrebancs econòmics o els nivells d'atur. L'11 de juny de 1925 el President del Consell anuncià l'inici de la «Batalla pel Blat», en què s'establiren 5.000 granges noves i 5 noves ciutats agrícoles (entre elles Littoria i Sabaudia) sobre les terres adquirides dessecant els Aiguamolls Pontins. La campanya tenia com a objectiu aconseguir l'autosuficiència italiana pel que fa a la producció de blat (la importació del qual era la causa directa del 50% de dèficit de la balança de pagaments) i, més generalment, de tots els productes agrícoles. Tot i que l'objectiu de l'autosuficiència no va aconseguir-se, sí que va assolir-se un èxit notable en termes d'augment de producció. A Sardenya es fundà una ciutat agrícola model anomenada Mussolinia, però posteriorment passà a anomenar-se Arborea. Aquesta va ser la primera del que Mussolini esperava que hi hauria milers de nous assentaments agrícoles pel país. La «Batalla pel Blat» va distreure valuosos recursos per la producció de cereals d'altres econòmicament més viables. Els terratinents van llaurar blat sobre terra apte usant tots els avantatges de la ciència moderna, i malgrat que s'incrementà, els preus van pujar, el consum caigué i s'imposaren altes tarifes. Les tarifes van provocar una ineficàcia generalitzada i els subsidis que el govern concedí als grangers no va fer més que augmentar el deute de l'estat. L'agricultura havia perdut rendibilitat, i registrà una pèrdua dels mercats d'exportació pels productes agrícoles de major valor, a causa que moltes zones destinades a altres cultius van ser sembrades de cereals.

Més fortuna va tenir el projecte de recuperar els terrenys d'aiguamolls encara existents a la península italiana (incloses els Aiguamolls Pontins), que es portà a terme entre 1928 i 1932. Els nous municipis van néixer sovint en relació a un destí econòmic determinat (Carbonia, per exemple, va ser fundada per explotar les vetes de carbó de la zona). La rehabilitació també va permetre la implementació d'un programa de salut eficaç que va permetre erradicar la malària, aconseguint-se resultats significatius també en la lluita contra la tuberculosi, la verola, la pel·lagra i la ràbia.

El 21 de juny de 1925 va tenir lloc el quart i darrer congrés del Partit Nacional Feixista, on Mussolini invità els camicie nere a abandonar definitivament la violència. Molts dels esquadristes van quedar reduïts a la impotència a final d'any gràcies a la reforma de la policia (la qual cosa permeté reforçar el poder de l'executiu), però la història de Giovanni Amedola i Piero Gobetti, que van morir tràgicament a inicis de 1926, demostrà que els esquadrons encara estaven actius.

El 18 de juliol Itàlia i Iugoslàvia van signar el Tractat de Neptú per definir les seves fronteres a la Dalmàcia; al mateix període, de resultes de la decisió d'italianitzar el Tirol del Sud, que sovint es realitzà de manera brutal (el mateix Mussolini parlà de la deportació en massa de les minories lingüístiques), el govern italià posà en perill durant un temps les relacions diplomàtiques amb Àustria.

Per tal de guanyar el control del sud del país, el 20 d'octubre Mussolini nomenà a Cesare Mori prefecte de Palerm, amb poders extraordinaris i jurisdicció sobre tota Sicília, amb la missió d'eliminar el fenomen mafiós existent a l'illa a qualsevol preu. El «prefecte de ferro», tot i que emprà mètodes il·legals (no dubtà en posar setge a les ciutats, en torturar o retenir dones i nens com a ostatges per obligar a rendir-se als sospitosos), amb el suport explícit de Mussolini, va obtenir resultats significatius i les seves accions s'estengueren durant el bienni 1926-27. Al telegrama Mussolini va escriure a Mori:

Vostra Excel·lència té carta blanca; l'autoritat de l'Estat ha de ser absolutament, repeteixo absolutament, restablert a Sicília. Si les lleis encara en vigència li impedeixen fer-ho, no hi ha problema, ja farem lleis noves.

Entre les «víctimes excel·lents» figuraren personalitats com el general de cos d'exèrcit Antonio de Giorgio, que tot i que podia aconseguir entrevistar-se en privat amb Mussolini, no li evitaria la jubilació anticipada. Ben aviat, però, els cercles polítics de la zona feixista començarien una política de connivència amb la Màfia, iniciant una activitat d'expedientació, les investigacions de Mori i del fiscal general Luigi Giampietro sobre l'ala radical del feixisme, amb la participació d'Alfredo Cucco, un dels màxims exponents del feixisme a l'illa. Cucco seria expulsat del Partit Feixista el 1927 per «indignitat moral» i sotmès a judici acusat de rebre diners per afavorir la Màfia, tot i que va ser absolt quatre anys després, però per llavors el feixisme sicilià havia estat decapitat dels seus elements més radicals. L'eliminació de Cucco de la vida política de l'illa afavorí l'assentament al Partit Feixista dels latifundistes de l'illa, afiliant-se a si mateixos o en connivència amb la Màfia.

A aquestes accions s'afegí l'anomenada de les «cartes anònimes», que innundaren els despatxos de Mussolini i del ministeri de justícia Alfredo Rocco, advertint de l'exasperació dels habitants de Palerm i amenaçant de revoltes, si el treball massa moralista de Giampedro no es moderava. Al mateix temps el procés a Cucco revelà un escàndol, en el qual Mori va ser representat pels advocats de Cucco com un perseguidor polític i el 1929 decidí rellevar a Mori, nomenant-lo Senador. La propaganda feixista afirmà orgullosa que la Màfia havia estat derrotada, però el treball de Mori i Giampietro va tenir uns efectes dràstics només en les xifres de segon terme, deixant intacta el que es considerava la cúpula (formada pels notables, latifundistes i polítics), els quals podien reaccionar mitjançant l'eliminació de Cucco i, per tant, instal·lar-se dins de la federació del feixisme sicilià.

Encara que alguns autors sostenen que Mussolini havia retirat a Mori perquè les seves inquisicions apuntaven massa a dalt, dirigides a colpejar els interessos i les connexions entre l'Estat i la Màfia. Aquesta tesi, però, és rebutjada per molts autors, com Alfio Caruso.

Entre 1925 i 1926 es promulgaren les lleis feixistíssimes, inspirades pel jurista Alfredo Rocco, destinades a desmantellar progressivament totes les restriccions constitucionals i convencionals al seu poder, construint un estat policial. La llei 2029 del 26 de novembre de 1925 establia que els òrgans col·lectius que operaven a Itàlia (associacions, instituts i organitzacions) havien, a sol·licitació de les Autoritats de la Seguretat Pública, havien de declarar els estatuts, constitucions, reglaments interns i les llistes de mèrits i dirigents, amb risc de si ho ometia o si lliurava informació incorrecta, de ser dissolt, ser sancionat amb una multa d'entre 2.000 i 30.000 lires. D'aquesta manera, el govern disposava d'un mapa detallat del tipus i del nombre d'organitzacions no-governamentals existents.

La llei 2.300 de 24 de desembre de 1925 requeria que tots els funcionaris públics que es neguessin a jurar fidelitat a l'Estat italià serien destituïts. La Llei 2263 modificà el títol de Mussolini de «President del Consell de Ministres» al de «Cap del Govern Primer Ministre Secretari d'Estat»; el «cap del govern» era nomenat i revocat només pel Rei i era responsable només davant de si mateix. Els ministres passaven a ser responsables tant davant del Rei com de Mussolini (a la pràctica era impossible governar contra la voluntat expressa del Parlament; i la Llei de la Vigília de Nadal acabà amb aquesta pràctica, a més de fer de Mussolini l'únic competent per determinar l'agenda del cos.). La Llei de Premsa de 31 de desembre de 1925 reconeixia com a il·legals tots els diaris que no tinguessin un responsable reconegut pel prefecte (i, indirectament, per Mussolini). La llei 100 del 31 de gener de 1925 atribuïa a Mussolini, com a Cap del Govern, la facultat de promulgar lleis.

Amb la llei 237 del 4 de febrer de 1926 s'eliminaren els ordenaments municipals i els consells comunals i els batlles, sent substituïts aquests darrers per la figura del podestà, qui exercia les funcions del batlle, de la junta i del consell comunal, sent nomenat mitjançant reial decret de l'executiu. El 3 d'abril de 1926 s'abolí el dret a la vaga i s'establí que els convenis col·lectius només podien ser estipulats pels sindicats legalment reconeguts per l'Estat; i en aquest context, el 8 de juliol de 1926 es constituí el Ministeri de Corporacions, del qual Mussolini assumí la cartera.

Mentrestant, Mussolini imposà a l'Albània d'Ahmet Zogu una forma no oficial de protectorat. A més, Itàlia s'uní al Tractat de Locarno per la garantia de les fronteres i la seguretat general. A l'abril de 1926, en un discurs a Trípoli (Líbia), Mussolini avançà la idea del mare nostrum (és a dir, una talassocràcia italiana sobre la Mediterrània), i creà una gran base naval a l'illa grega de Leros per reforçar la presència estratègica a la Mediterrània oriental; i contraposà per primera vegada feixisme i democràcia. També el 1926, els límits de Líbia van ser redefinits a favor d'Itàlia, adquirint, entre d'altres, el Fezzan.

El 3 d'abril es fundà l'Opera Nazionale Balilla (ONB), amb el propòsit de «reorganitzar la joventut des d'un punt de vista moral i físic», o per l'educació espiritual i cultural, així com per la instrucció pre-militar, de gimnàstica i esport, professional i tècnica dels joves italians entre 8 i 18 anys. El 1927 tota la resta d'agrupaments juvenils van ser dissoltes per llei, a excepció de la Joventut Catòlica Italiana. El 1937 la ONB seria substituïda per la Gioventù Italiana del Littorio (GIL).

El 18 d'agost el Duce pronuncià un discurs a Pesaro on proclamà que, per combatre la devaluació, el canvi lira-lliura esterlina s'establiria en la fatídica «Quota 90»: durant el període següent a aquesta declaració la lira continuà caient fins a arribar a un canvi de 150 lires per lliura, però insistí que calia arribar a la taxa de 90 al preu que fos, pel prestigi personal i polític que comportaria a ell personalment, així com al feixisme i a Itàlia, tot i que no li importaven les conseqüències econòmiques pels ciutadans. El ministre d'economia Giuseppe Volpi era conscient que s'havia arribat massa lluny (els valors de les accions queien mentre que augmentaven els costos de producció i el preu de la vida), però Mussolini va mantenir-se ferm i no va voler admetre que estava equivocat. Uns anys després va veure's obligat a acceptar una devaluació massiva, però ningú no podia dir en públic que la «Quota 90» havia estat un error. També va combatre la recessió econòmica introduint la iniciativa «Or per la Pàtria», encoratjant la gent a donar públicament la joieria en or (com collars i anells de casament) al govern, rebent a canvi de polseres d'acer, amb la inscripció «Or per la Pàtria». Fins i tot Rachele Mussolini donà el seu propi anell de noces. L'or recollit va ser fos i convertit en lingots, que van ser distribuïts als bancs nacionals.

El 8 d'octubre el General Consell va presentar el nou estatut del Partit Feixista, amb el qual s'abolien les eleccions internes dels membres del Partit. A més, el 12 d'octubre Mussolini assumí el control de la Milícia Voluntària per a la Seguretat Nacional. El 5 de novembre es van dissoldre tots els partits polítics, fora del Partit Feixista, i s'establí la censura sobre les publicacions. S'introduí el confinament policial i la pena de mort per les accions perpetrades contra les principals figures de l'Estat, i s'instituí el Tribunal Especial per la Seguretat de l'Estat. El 30 de desembre el símbol del feix] passaria a ser un símbol de l'Estat.

El 15 de gener de 1927, Winston Churchill, llavors Canceller de l'Erari, va ser rebut a Roma per Mussolini. Mentrestant, Mussolini llançà la campanya a favor del creixement de la població: els solters haurien de pagar un impost especial, i amb motiu del matrimoni l'Estat atorgaria un premi monetari als noucasats, així com ajut financer per l'educació dels infants i excepcions fiscals per a les famílies nombroses (premis de natalitat).

S'instituïren els Grups Universitaris Feixistes (Gruppi Universitari Fascisti - GUF) per a la formació de la futura classe dirigent. El 21 d'abril el Gran Consell aprovà la Carta del Treball per a la reforma de l'economia italiana en el sentit corporatiu. El 5 de juny, parlant al Senat, Mussolini reforçà la línia del revisionisme en política exterior, declarant que els tractats estipulats després de la I Guerra Mundial eren vàlids, però no es consideraven eterns ni immutables.

Mitjançant la llei 2693 del 9 de desembre de 1928 s'institucionalitzà el Gran Consell del Feixisme, òrgan suprem del Partit Nacional Feixista (presidit pel mateix Mussolini) i passa a ser l'òrgan constitucional suprem de l'Estat. El 15 de gener de 1928 es fundà l'Ente Italiano Audizioni Radiofoniche (EIAR), un ens estatal amb competència exclusiva sobre la gestió del servei públic radiofònic sobre el territori italià. El 1944 passaria a anomenar-se RAI (Radio Audizioni Italiane).

El 14 de març Mussolini presentà a la Cambra un disseny de reforma (que seria aprovada) per la reducció del nombre de diputats a 400, que haurien estat elegits en un únic col·legi nacional; la confederació nacional del sindicat feixista i les associacions culturals habilitades s'ocuparien de la presentació de les candidatures.

L'11 de febrer de 1929 Mussolini conclouria dècades de disputes per la qüestió romana, signant amb el cardenal Peitro Gasparri els Pactes del Laterà, mitjançant el qual l'Església Catòlica reconeixia finalment l'estat italià, i l'estat italià reconeixia la independència de la Ciutat del Vaticà. El Pacte va ser ratificat per la Cambra al maig. El tractat de 1929 incloïa una previsió segons la qual el govern italià protegiria l'honor i dignitat del Papa perseguint els ofensors. El 1927, Mussolini tornar a ser batejat per un capellà catòlic per alleugerir certes crítiques de l'oposició catòlica, que encara era crítica. Després de 1929, Mussolini, amb les seves doctrines anti-comunistes, va convèncer molts catòlics per a donar-li suport activament. A l'encíclica Non abbiamo bisogno de juny de 1931 però, el Papa Pius XI atacà el règim feixista per les seves polítiques contra l'Acció Catòlica i certes tendències per anul·lar l'educació catòlica.

A les eleccions del 24 de març de 1929, per renovar la Cambra de Diputats, es realitzà un plebiscit que finalitzà amb la victòria de Mussolini. Els electors van ser cridats a votar «si» o «no» per aprovar una llista de diputats decidits pel Gran Consell del Feixisme. La consulta es va realitzar en un ambient intimidatori: les paperetes amb el «sí» eren tricolors, mentre que les del «no» simplement eren blanques, reconeixent-se així què votava la gent. La participació va ser del 90%, i els vots favorables a la llista proposada va ser del 98,4%.

El 2 d'abril el Duce es reuní amb el Canceller de l'Erari britànic Neville Chamberlain i, a final d'any, la seu del govern es traslladà del palazzo Chigi al palazzo Venezia. El 1930 Itàlia signà un tractat d'amistat amb Àustria. El gener de 1931 Mussolini, a una entrevista al diari anglès Daily Mail, va remarcar la necessitat d'una revisió dels tractats de pau de la Gran Guerra. El 9 de juliol rebé el Secretari d'Estat dels Estats Units Henry Lewis Stimson, mentre que a l'octubre rebia Mahatma Gandhi al Palazzo Venezia. Entre el 23 de març i el 4 d'abril de 1932 Mussolini es reuniria en diverses ocasions amb Emil Ludwig, qui escriuria Converses amb Mussolini.

Durant aquest període començaria a abandonar la relació sentimental amb Margherita Sarfatti; i a inicis de 1932 va conèixer a Claretta Petacci.

El 12 d'abril es presentà a la Fira Internacional de l'Automòbil de Milà el nou FIAT Balilla, el qual Mussolini volia que es convertís en l'automòbil de tots els italians; a partir d'aquí s'afavoriria la publicitat, tot i que no s'assolirien els resultats esperats (Adolf Hitler adoptaria una iniciativa semblant amb el Volkswagen Escarabat)

Al juny es publicà a Enciclopedia Treccani l'article Feixisme, signat per Mussolini i escrit conjuntament amb Giovanni Gentile; on s'explicava la doctrina del Partit Feixista. En ocasió del desè aniversari de la «Revolució Feixista», el 28 d'octubre s'inaugurà la (actual), i va tornar a ser possible afiliar-se al Partit Feixista, car no era possible fer-ho des de 1928. El 18 de desembre Mussolini inaugurà Littoria (futura (Latina), la primera de les ciutats noves construïdes als Aiguamolls Pontins, dessecats durant els anys anteriors.

El 29 de març de 1933 es reuní a Roma amb el ministre de propaganda alemany Joseph Goebbels. Per iniciativa de Mussolini, el 4 de juny se signà a Roma el Pacte a Quatre entre Itàlia, França, el Regne Unit i Alemanya, segons el qual aquests quatre estats eren responsables del manteniment de la pau a Europa, així com del respecte als principis i els procediments previstos als estatuts de la Societat de Nacions.

També el 1933 es creà l'Institut Nacional Feixista de la Seguretat Social (Istituto Nazionale Fascista della Previdenza Sociale INFPS), que el 1943 assumiria el nom de INPS, un ens públic amb personalitat jurídica i gestió autònoma amb l'objectiu de garantir la seguretat social als treballadors. Aquell any s'originà el primer sistema real de pensions italià: a càrrec de l'INFPS havia de fer-se l'assegurança (obligatòria) contra la vellesa, estesa només als funcionaris públics (per això reberen el nom de «pensionistes»). El mateix any els casos d'accidents de treball (assegurança obligatòria des del 1898, però limitada a alguns sectors) s'unificà a l'Institut Nacional Feixista per les Assegurances per Accidents de Treball (Istituto Nazionale Fascista per l'Assicurazione contro gli Infortuni sul Lavoro - (INFAIL), rebatejat INAIL el 1943. L'objectiu de les empreses estatals era «exercir l'assegurança contra els accidents de treball i les malalties professionals (part de les quals s'equiparaven jurídicament als accidents de treball), les reassegurances per altres ens autoritzats i assumir funcions i serveis particulars en nom d'ells».

El 5 de febrer de 1934 es crearen les 22 Empreses. El 1934 se celebrà la primera edició de la Littoriali de la Cultura i de l'Art, i s'instituí, a l'àmbit de la tercera edició del Festival Internacional de Cinema de Venècia, la Copa Mussolini, predecessora del Lleó d'Or.

El 14 de març Mussolini es trobà a Roma amb el Canceller d'Àustria Dollfuß i amb el cap del govern hongarès Gyula Gömbös per discutir una revisió dels ents territorials als Balcans. El dia 17 es conclouria el Pacte a Tres amb Hongria i Àustria, amb un objectiu antialemany i antifrancès (els Protocols de Roma).

A les eleccions del 25 de març de 1934 per la renovació de la Cambra dels Diputats, realitzades amb el mateix sistema dels «listone», amb la papereta tricolor pel «sí» i la blanca pel «no», es resolgué en un nou plebiscit: augmentà el nombre dels participants, i els vots negatius van ser 15.201 (el 0,15%).

La Llei 654 del 22 de març de 1934 per la protecció de les treballadores que havien estat mares i la llei 653 del 26 d'abril de 1934 per la protecció de les dones treballadores i dels drets dels nens per la conservació de la feina per a les embarassades, un període de baixa posterior al part, i s'havia de permetre obligatòriament l'alletament (per a les empreses amb més de 50 treballadors havia l'obligació de disposar una habitació per aquesta finalitat). La llei 2316 del 24 de desembre de 1934 establia la creació de l'Institut Nacional de la Protecció de la Maternitat i la Infància (Opera Nazionale per la Protezione della Maternità e dell'Infanzia - ONMI); per finançar les institucions privasdes que operaven als mateixos camps. El 1935 s'instituïa el Dissabte Feixista.

El 14 i 15 de juny Mussolini i Hitler es trobaren a Stra i a Venècia, i les converses se centraren principalment sobre la qüestió austríaca (el canceller alemany apuntava a l'annexió d'Àustria). Malgrat això, les relacions entre ambdós seguiren sent tenses: el 25 de juliol, després del fracassat cop d'estat a Àustria (mitjançant el qual l'Alemanya nazi intentava annexionar-se el país) comportà l'assassinat de Dollfuß. La situació es resolgué després que Hitler desistís del seu propòsit. El 21 d'agost Mussolini es trobà amb Kurt von Schuschnigg, successor de Dollfuß. El 6 de setembre, a Bari, es manifestà contrari a la política exterior i la doctrina racial nazi, proclamant que «trenta segles d'història que ens permeten mirar amb pietat suprema certes doctrines més enllà dels Alps».

Guerres d'Etiòpia, Espanya i l'aproximació vers l'Alemanya nazi 

El tractat entre Itàlia i Etiòpia del 1928, signat amb el beneplàcit de la Gran Bretanya, fixava la frontera entre la Somàlia Italiana i Etiòpia mitjançant una línia distant a 21 milles de la costa del Benadir i paral·lela a ella. Pretenent actuar sota la base d'aquest acord (mentre que els etíops creien que l'acord es referia a «milles imperials», més curtes que les «milles nàutiques»), els italians començaren la construcció d'un fort el 1930 a l'oasi de Ual-Ual, al desert d'Ogaden, destinant-hi com a guarnició tropes somalis comandades per oficials italians. L'oasi va ser elegit pels militars italians com un lloc on estar-s'hi en absència d'altres posicions possibles al desert. El novembre de 1934, tropes regulars etíops, escortant una comissió mixta britànico-etíop per la delimitació de les fronteres, impugnant la invasió italiana. Els britànics, per tal d'evitar un conflicte internacional, abandonaren la comissió i les tropes italianes i les etíops van estar acampades a poca distància les unes de les altres. Als primers dies de desembre, enmig de circumstàncies estranyes, un incident entre italians i etíops costà la vida a 150 soldats etíops i a 50 soldats somalís).

Mussolini exigí una excusa oficial i el pagament d'una indemnització per part del govern etíop, d'acord amb el que s'estableix en un tractat signat el 1928. El negus Haile Selassie I, decidí dirigir-se a la Societat de Nacions el 2 de gener, en virtut a les disposicions de l'acord. Per donar llum a l'afer, es realitzà un arbitri, però les relacions italo-etíops estaven irremeiablement compromeses i Mussolini es referí a l'episodi com a causa per amenaçar amb la guerra i pressionar així a britànics i francesos. Els abissinis ja havien penetrat la frontera anteriorment, per exemple, el 4 de novembre de 1934, quan el cònsol italià a Gondar va ser atacat per un grup armat etíop. Per l'altre costat, eren freqüents i deliberades les incursions italianes. La tensió italo-etíop era deguda al desig italià d'unificar territorialment Eitrea, Somàlia a costa d'Etiòpia i el desig etíop de disposar d'un accés al mar. També cal tenir present que Etiòpia era un dels pocs estats africans independents, és a dir, no controlat per cap potència colonial europea, i un estat ideal per a les ambicions expansionistes de Mussolini.

Entre el 4 i el 7 de gener de 1935 Mussolini es trobà a Roma amb el Primer Ministre francès Pierre Laval, signant acords en virtut dels quals França es comprometia a cedir a Itàlia la Somalia Francesa, a reconèixer la minoria italiana existent a Tunísia (que havia estat objecte de reivindicacions per part dels italians) i de donar suport diplomàtic als italians en cas de guerra amb l'Etiòpia. Laval i Mussolini esperaven que s'establís un apropament entre Itàlia i França, a fi d'establir una aliança davant l'Alemanya Nazi.

El 16 de gener Mussolini assumí la direcció del Ministeri de Colònies. El 19 de gener la Societat de Nacions reconegué la bona fe d'Itàlia i d'Etiòpia a l'incident d'Ual-Ual i decidí que el cas calia ser tractat per les dues parts interessades, però el 17 de març els etíops presentaren un nou recurs, apel·lant a l'article XV de l'organització. A la Conferència de Stresa, celebrada entre l'11 i el 14 d'abril, Itàlia, França i el Regne Unit condemnaren conjuntament la violació del Tractat de Versalles per Alemanya. El 8 de juny, a Cagliari, davant de l'hostilitat mostrada per la Gran Bretanya, Mussolini reivindicà el dret d'Itàlia a aplicar la seva pròpia política colonial. El 18 de setembre, en un article publicat al Morning Post, s'afirmava que no es veurien afectats els interessos francesos i britànics a l'Àfrica Oriental.

En atacar Etiòpia, membre de la Societat de Nacions, Mussolini havia violat l'article XVI de l'organització. Per aquest motiu, la Societat de Nacions, impulsada per França i el Regne Unit (els dos estats llavors més forts i influents) condemnaren l'atac italià del 7 d'octubre. Els Estats Units, a més que condemnaven l'operació italiana, també condemnava les sancions franceses i britàniques, car també posseïen imperis colonials.

El 31 d'octubre de 1937 inaugurà la nova ciutat de Guidonia, un important centre estratègic de recerca aeronàutica amb la DSSE, i Pontinia el 13 de novembre.

El 18 de novembre Itàlia va veure's afectada per les sancions econòmiques (tot i que no se n'havien imposat al Japó per la invasió de Manxúria ni a Alemanya el 1934 per l'intent d'annexionar-se Àustria) imposades per la Societat de Nacions, amb 52 vots favorables (i únicament els vots contraris d'Àustria, Hongria i Albània), en resposta a les quals es promocionaren els programes autàrquics. Les sancions van resultar ineficaces, car nombrosos països, tot i que les havien votat oficialment, mantenien bons tractes amb Itàlia exportant-li matèries primeres. L'Alemanya Nazi va ser un d'aquests, i la Guerra d'Etiòpia representaria l'inici de l'apropament entre Hitler i Mussolini. El 1935 les sancions no s'aplicaven íntegrament per tots els països de la Societat, i el 15 de juliol de 1936 se suprimirien.

La guerra a Etiòpia s'hauria evitat en el cas que la Gran Bretanya hagués tingut una actitud més resolta, car no era conscient que havia concedit a la Itàlia feixista el pretext per a la guerra amb la signatura del Tractat Naval Angloalemany, i perquè volia salvaguardar el Front de Stressa. Les línies de reforç italianes passaven pel Canal de Suez, i un bloqueig britànic del canal hauria capgirat la logística italiana, en haver de circumval·lar Àfrica.

Conducció del conflicte i crims de guerra 

Conscient de la dolorosa derrota patida a Àdua per les tropes italianes, i conscient de la força del seu armament, Mussolini seguí personalment els preparatius i la realització de les operacions armades, que en només 7 mesos comportarien la destrucció de les forces armades del darrer estat independent africà, hereu de l'antic Imperi Etíop.

Per tal d'assegurar-se una victòria ràpida, Mussolini, després d'examinar les peticions dels militars, gairebé triplicà la quantitat d'homes i mitjans: al maig de 1936 hi havia destinats gairebé mig milió d'homes (incloent-hi 87.000, 492 tancs, 18.932 automòbils i 350 aeronaus. A més, els italians disposaven de grans quantitats d'armes químiques, prohibides per la Convenció de Ginebra i portades en secret a Massaua: 60.000 granades d'arsina per artilleria, 1.000 tones de bombes de gas mostassa per l'aviació i 270 tones d'agents químics per a ús tàctic.

Finalment, és important remarcar que el feixisme sempre va ser considerat pels seus seguidors com un moviment revolucionari, poc convencional i rebel (emblemàtic en aquest sentit era el lema de «no m'importa») en un contrast radical amb el liberalisme de la Itàlia pre-feixista. Encara que a principis protegís els interessos de la burgesia industrial, Mussolini rebutjà qualsevol suggeriment de connivència amb ella.

L'educació i moviments juvenils 

Els nacionalistes als anys de la postguerra es trobaren combatent tant els liberals com les institucions dominants creades pels gabinets com el de Giovanni Giolitti, incloent l'educació tradicional. El Futurisme, un moviment cultural revolucionari que serví com catalitzador pel feixisme, demanava una «escola pel coratge físic i el patriotisme», com expressà Filippo Tommaso Marinetti el 1919. Marinetti expressà el seu desdeny pel «l'actualment prehistòric i troglodita dels cursos de grec i llatí», argumentant la seva substitució per model exercit pels soldats Arditi («aprenent a avançar en les mans i els genolls al front davant el foc d'una metralladora; esperant amb els ulls oberts a un travessany per moure's cap als costats sobe els seus caps, etc.») Va ser en aquests anys que es formaren els primers grups jovenils feixistes: la Avanguardia Giovanile Fascista el 1919 i els Gruppi Universitari Fascisti el 1922.

Després de la Marxa sobre Roma que portà a Mussolini al poder, els feixistes començaren considerant els camins per ideologitzar la societat italiana, amb un accent sobre l'escola. Mussolini assignà l'exardito i vicesecretari per l'Educació Renato Ricci la tasca de «reorganitzar la joventut a partir d'un punt de vista moral i físic». Ricci buscà inspiració en Robert Baden-Powell, el fundador de l'escoltisme, reunint-se amb ell a Anglaterra, així com amb els artistes Bauhaus a Alemanya. Es creà l'Opera Nazionale Balilla mitjançant un decret de Mussolini del 3 d'abril de 1926, dirigida per Ricci els següents onze anys. Incloïa nens entre els 8 i els 18 anys, agrupats com els Balilla i els Avanguardisti.

D'acord amb Mussolini: «L'educació feixista és moral, física, social i militar: es dirigeix a crear un humà completa i harmoniosament desenvolupat, un feixista d'acord les nostres opinions.» Mussolini estructurà aquest procés tenint en punta el costat emocional de la infantesa: «La infància i l'adolescència no pot ser només alimentada mitjançant concerts, teories i ensenyament abstracte. La veritat és que ens dirigim a ensenyar-los hauria de fer una crida davant tot a la seva fantasia, als seus cors i, només llavors, a les seves ments».

El «valor educatiu situat mitjançant l'acció i l'exemple» havia de substituir els mètodes establerts. El feixisme oposà aquesta versió de l'idealisme per prevaldre el racionalisme, i va usar l'Opera Nazionale Balilla per eludir la tradició educativa imposant el col·lectiu i la jerarquia, així com el culte a la personalitat cap a Mussolini.

Lleis racials 
Mussolini era sensible en particular a les acusacions alemanyes que els italians eren una raça mestissa. Va respondre amb sorna referint-se a la pròpia mancança de puresa racial alemanya en diverses ocasions. Quan discutien el decret nazi sobre que els alemanys havien de portar un passaport on s'indiqués la seva afiliació racial ària o jueva, a l'estiu de 1934, Mussolini es preguntava com es designarien als membres de la «raça alemanya»:

Quan el periodista judeoalemany Emil Ludwig li preguntà sobre les seves opinions sobre la raça, Mussolini exclamà:

En un discurs a la Província de Bari, reiterà la seva actitud vers el racisme alemany:

El rebuig de Mussolini tant al racisme com a la importància de la raça el 1934 durant l'apogeu del seu antagonisme amb Hitler contradiu les seves pròpies declaracions sobre la raça, com la que va fer el 1928 emfatitzant la importància de la raça:

Tot i que el feixisme italià modificà les seves posicions oficials sobre la raça entre la dècada de 1920 i 1934, ideològicament el feixisme italià no discriminà originàriament la comunitat jueva italiana: Mussolini reconeixia que un petit contingent vivia allà «des dels temps dels Reis de Roma» i calia «seguir sense destorbar-los». Fins i tot havia alguns jueus al Partit Feixista, com Ettore Ovazza, que el 1935 fundà el diari jueu feixista La Nostra Bandiera.

Malgrat això, a partir del 1938, d'acord amb l'aliança amb Alemanya, el règim feixista promulgà una sèrie de decrets que, en conjunt, es coneixen com les lleis racials, que introduïren mesures segregacionistes contra els jueus italians i contra els súbdits de color de l'Imperi. Van llegir-se per primera vegada el 18 de setembre de 1938 a Trieste, amb motiu de la visita de Mussolini a la ciutat.

Entre els diversos documents i lleis que formes el cos de les lleis racials figura el Manifest de la Ciència Racial, publicat de forma anònima la primera vegada al Giornale d'Italia el 15 de juliol de 1938, sota el títol de «El Feixisme i els problemes de la raça», i tornat a publicar al número 1 de La difesa della razza el 5 d'agost de 1938.

El 25 de juliol, després d'una trobada entre el 10 redactors de les tesis, el ministre de cultura popular Dino Alfieri i el secretari del Partit Feixista Achille Starace, es va fer públic el text final de l'obra, la llista sencera de signataris i adhesions, els membres i simpatitzants del Partit Feixista. Al reial decret del 5 de setembre de 1938 s'establien «les mesures per a la defensa de la raça a l'escola feixista»; i al del 7 de setembre que establia «Mesures contra els jueus estrangers», seguides el 6 d'octubre per una «declaració sobre la raça» emesa pel Gran Consell del Feixisme. Totes aquestes declaracions van ser successivament adoptades per l'Estat mitjançant un reial decret publicat el 17 de novembre. La influència alemanya en la política italiana va resultar molt impopular entre els italians, i el mateix Papa Pius XII envià una carta a Mussolini protestant contra aquestes lleis.

S'ha especulat àmpliament sobre que el raonament de Mussolini per adoptar el Manifest de la Raça el 1938 va ser merament tàctic, per tal d'enfortir les relacions italianes amb Alemanya. Al desembre de 1943, Mussolini va fer una confessió a Bruno Spampanato que sembla indicar que lamentava el Manifest de la Raça

Entre 1943 i 1943, el govern de la República Social Italiana declarà els jueus com «estrangers que pertanyen a una nació hostil durant la durada de la guerra» i procedí a la concentració de molta gent de confessió jueva, en particular al camp de presoners de Fossoli. Al territori italià sota control alemany, a Risiera di San Sabba, prop de Trieste, es creà un camp de presoners que també serví com a lloc de reunió pel transport de jueus als camps de concentració alemanys. Al camp les autoritats alemanyes assassinaren antifeixistes locals i s'hi instal·là un forn crematori per eliminar els cadàvers dels presoners morts o executats.

El culte a la personalitat 

Mussolini deia que el feixisme perseguia el naixement d'una nova classe d'italians, amb un major esperit col·lectiu, més sans i treballadors, amb major obstinació vers el triomf: concretament, la seva proposta era que els italians se semblessin el màxim possible a ell mateix, i per tant procurà ser un guia digne d'imitació.

Segons les cròniques oficials de l'època, la seva jornada començava a les 7 del matí, es banyava en aigua freda, bevia un got de llet i practicava equitació durant una hora. A més, practicava assíduament l'esquí, la natació o l'esgrima, especialitat en la que se'l considerava un expert. L'esport es convertí en una qüestió d'estat a la Itàlia feixista i per tant, les capacitats esportives de Mussolini es van presentar com un paradigma i van rebre sempre molta publicitat. El primer exemplar de la revista Sport Fascista mostrava els seus respectes al Duce «aviador, espadatxí, genet, el primer esportista d'Itàlia». L'empenta del règim donà resultats, i els esportistes italians aconseguiren durant aquell decenni resultats excel·lents (entre ells, el segon lloc al medaller dels Jocs Olímpics de 1932 i dos mundials de futbol, el 1934 i el 1938).

Les fotografies i les notícies de premsa mostraven al Duce no només com un esportista impecable, sinó també com un superhome, pilot intrèpid al volant d'un automòbil, d'una motocicleta o d'un avió. Igualment circularen per tot el país milions de targetes postals que el presentaven com un home d'una ferma convicció i una capacitat de treball inesgotable, amb escenes molt variades. S'estima que van posar-se en circulació entre 8 i 30 milions de postals que el mostraven en més de 2.500 situacions, postures i contexts diversos. Fidel al seu personatge, Mussolini es complaïa a mostrar el seu pit nu abans d'esquiar o durant la seva col·laboració a la sega.

Per a les dones italianes, el Duce es convertí fins i tot en un model de virilitat, no exempt de connotacions sexuals. Els rumors sobre el pretès vigor sexual de Mussolini amb les seves nombroses amants (es deia que cada dia estava amb alguna dona) mai no van ser desmentits pel règim, sinó que es consideraven com a molt beneficiosos pel seu carisma.

Vida personal 
Mussolini tenia dos germans més petits: Arnaldo i Edvige.

El 1914 Mussolini es casà amb Ira Dalser a Trento. La parella tindria un fill un any més tard, que es diria Benito Albino Mussolini. Quan Mussolini ascendí políticament la informació sobre aquest primer matrimoni va ser elminiada i tant Ira com el seu fill serien perseguits. El 1915 es casà mitjançant ritus civil a Treviglio amb Rachele Guidi, la seva dispesera des de 1910, i filla de la nova companya del seu pare. El 28 de desembre de 1925 Mussolini i Rachele es casarien pel ritu catòlic.

Rachele i Benito Mussolini van tenir cinc fills: Edda (1910-1995), que es casà amb Galeazzo Ciano el 24 d'abril de 1930; Vittorio (1916-1997); Bruno (1918-1941), oficial pilot, mort el 7 d'agost de 1941 en un accident aeri; Romano (1927-2006), notori pianista de jazz; i Anna Maria (1929-1968).

Alessandra Mussolini, filla d'Anna Maria Scicolone, germana petita de l'actriu Sophia Loren, i de Romano Mussolini és una neta del Duce.

Amants i fills il·legítims 
A Mussolini se li han atribuït diverses amants, principalment durant la seva joventut. De totes les seves amants les més conegudes són Margherita Sarfatti, escriptora i intel·lectual jueva que el 1925 publicà una famosa biografia de Mussolini a Anglaterra, i Claretta Petacci, que va voler compartir amb ell la seva sort els darrers dies de la República Social Italiana i que va ser afusellada amb ell.

Encara que la quantitat exacta de les dones amb les que va mantenir relacions no és cert, es creu que almenys va tenir quatre fills fora de casament: un nen nascut a Trento el 1909 amb una jove socialista, Fernanda Oss Facchinelli, i el nen no hauria sobreviscut més que uns pocs mesos. Benito Albino, fill d'Ida Dalser, que va reconèixer com a fill natural donant-li el seu cognom.

Hauria tingut una tercera filla, de nom Elena Curti, que hauria nascut a Milà filla d'Angela Curti Cucciati. Elena va ser secretària d'Alessandro Pavolini i assistent de Mussolini fins a la seva captura a Dongo. El 1929 hauria tingut un altre fill amb Romilda Ruspi, presumpta rival de Claretta Petacci al paper d'amant.

Creences religioses

Ateisme i anti-clericalisme 
Mussolini va ser criat per una mare catòlica devota i per un pare anticlerical. La seva mare va batejar-lo segons la fe catòlica i portava els seus fills a missa cada diumenge. El seu pare no hi anava mai. Mussolini veia el temps que passà en un internat religiós com un càstig, comparant l'experiència amb l'infern, i recordava que «una vegada que no vaig voler anar a missa al matí van haver d'arrossegar-me a la força.»

Mussolini es convertiria en anti-clerical com el seu pare. De jove es definí com a «ateu i que en diverses vegades ha intentat sorprendre al públic reclamant a Déu que el fulminés». Denuncià els socialistes que es mostraven tolerants vers la religió, o que feien batejar els seus fills. Creia que la ciència ja havia demostrat que no hi havia Déu, i que el Jesús històric era ignorant i boig. Considerava la religió com una malaltia psicològica, i acusava el cristianisme de promoure la resignació i la covardia.

Mussolini era un admirador de Friedrich Nietzsche. D'acord amb Denis Mack Smith, «En Nietzsche trobà justificació per la seva creuada contra les virtuts cristianes de la humilitat, resignació, caritat i bondat.» Valorava el concepte nietzschià del superhome, «L'egoisme suprem que desafià tant Déu i les masses, que menysté l'igualitarisme i la democràcia, que creu que el més feble anirà a la paret i els empenyerà si no anaven prou de pressa.»

Mussolini feia vitriòlics atacs contra el cristianisme i l'Església Catòlica, «que acompanyava amb comentaris blasfems sobre l'hòstia consagrada i sobre una relació amorosa entre Crist i Maria Magdalena.» Creia que els socialistes que eren cristians o que acceptaven casar-se per l'Església haurien de ser expulsats del Partit. Denunciava l'Església Catòlica «pel seu autoritarisme i per la seva negativa a permetre la llibertat de pensament». El diari de Mussolini, La Lotta di Classe, sovint tenia editorials anti-cristians.

Els Pactes del Laterà 
Malgrat aquests atacs, Mussolini intentà aconseguir suport popular tranquil·litzant la majoria catòlica a Itàlia. El 1924, Mussolini va fer que tres dels seus fills rebessin la comunió. El 1925 va fer que un capellà fes una cerimònia de casament religiós per a ell i la seva esposa Rachele, que s'havien casat deu anys abans en una cerimònia civil. L'11 de febrer de 1929 signà un concordat i tractat amb l'Església Catòlica Romana. Sota el Tractat del Laterà, la Ciutat del Vaticà va rebre el reconeixement de ser un estat independent, situada sota la llei eclesial (i no pas la llei italiana), i el catolicisme va ser reconegut com la religió estatal italiana. L'Església també va tornar a obtenir autoritat sobre el matrimoni, el catolicisme podia tornar a ensenyar-se a les escoles secundàries, la masoneria i el control de natalitat quedaven prohibits i el clergat rebé subsidis de l'estat, així com rebia l'excepció fiscal. El Papa Pius XI lloà Mussolini, i el diari oficial catòlic afirmà que «Itàlia ha tornat a Déu i Déu ha tornat a Itàlia».

Després d'aquesta conciliació, afirmà que l'Església estava subordinada a l'Estat, i «es referí al Catolicisme com, en el seu origen, una secta de menor importància que s'estengué més enllà de Palestina només perquè penetrà l'organització de l'imperi romà.» Després del concordat, confiscà més propietats dels diaris catòlics en tres mesos que en els set anys anteriors. Durant aquesta època Mussolini va estar a prop de ser excomunicat per l'Església Catòlica.

Mussolini es reconcilià públicament amb Pius XI el 1932, però tingué cura que no es publiqués cap fotografia seva de genolls o mostrant deferència vers el Papa. Volia convèncer els catòlics que «el feixisme era catòlic i que ell mateix era un creient que resava cada dia…» El mateix Papa començà a referir-se a Mussolini com «un home enviat per la Providència». Malgrat els esforços de Mussolini per semblar pius, per ordre del seu partit, els pronoms que es referissin a ell, «havien d'estar en majúscules, com quan es refereixen a Déu…»

El 1938 Mussolini tornà a mostrar el seu anticlericalisme. A vegades es referia a si mateix com i, en una ocasió, va dir al seu govern que «l'Islam potser era una religió més efectiva que el cristianisme» i que «el Papat era un tumor maligne al cos d'Itàlia i que ha de ser extirpat d'una vegada per totes, car no hi havia espai a Roma pel Papa i per a ell mateix». Públicament es retractà d'aquestes afirmacions anti-clericals, tot i que continuà fent-les en privat.

Després de la seva caiguda del poder el 1943, Mussolini començà a parlar «més de Déu i de les obligacions de consciència», tot i que va admetre que «no feia servir gaire els capellans ni els sagraments de l'Església». També començà a traçar paral·lelismes entre ell mateix i Jesucrist. La vídua de Mussolini, Rachele, afirmà que el seu marit havia estat «bàsicament irreligiós fins als darrers anys de la seva vida». Mussolini va rebre un funeral catòlic el 1957.

Llegat 
A Mussolini li va sobreviure la seva esposa, Rachele Mussolini, dos fills, Vittorio i Romano, i les seves filles Edda (vídua del comte Ciano) i Anna Maria. El seu fill Bruno va morir en un accident aeri mentre volava un bombarder P108 en una missió de prova, el 7 d'agost de 1941. El seu fill gran, Benito Albino Mussolini, fill d'Ida Dalser, se li ordenà que deixés d'afirmar que Mussolini era el seu pare i el 1935 va ser internat a la força en un manicomi a Milà, on va ser assassinat el 26 d'agost de 1942.

Alessandra Mussolini, neta del Duce, va ser membre del Parlament Europeu representant el partit d'extrema dreta Alternativa Sociale, i actualment exerceix a la Cambra de Diputats com a membre del Popolo della Libertà.

La caiguda del feixisme i el temor al ressorgiment de tendències neofeixistes durant la postguerra van determinar que s'introduís el delicte d'apologia del feixisme. El Partit Nacional Feixista de Mussolini va ser prohibit a la Constitució Italiana redactada en la postguerra, però han aparegut diversos partits neo-feixistes per seguir el seu llegat. Històricament el partit neo-feixista més poderós va ser el Movimento Sociale Italiano (MSI), que va ser dissolt el 1995 i va ser substituït per Alleanza Nazionale, que es distancià ell mateix del feixisme (el seu líder Gianfranco Fini declarà que el feixisme era «una maldat absoluta»). Tots aquests partits van ser unificats per la coalició Casa delle Libertà de Silvio Berlusconi el 2009, una coalició de partits de dreta, que incloïen la Alleanza Nazionale de Gianfranco Fini i Azione Sociale d'Alessandra Mussolini, que es fusionarien per crear Popolo della Libertà, liderat pel primer ministre Berlusconi.

Mussolini a la cultura popular 

La pel·lícula The Great Dictator, de Charlie Chaplin (1940), satiritza Mussolini sota el nom de «Benzino Napaloni», interpretat per Jack Oakie. A I'll Never Heil Again de Three Stooges, Cy Schindell interpreta «Chizzolini», a partir de l'insult tòpic chisler (triler).

Entre les descripcions biogràfiques més serioses s'inclouen una mirada dels darrers dies de la vida de Mussolini a la pel·lícula de Carlo Lizzani Mussolini: Ultimo atto (1974), protagonitzada per Rod Steiger i la mini-sèrie televisiva Mussolini: The Untold Story, protagonitzada per George C. Scott (1985).

Una altra pel·lícula també de 1985 va ser Mussolini and I, on Bob Hoskins interpretà el Duce amb Susan Sarandon interpretant la seva filla Edda i Anthony Hopkins com el Comte Ciano. Antonio Banderas també interpretà Mussolini a la pel·lícula Benito (1993), que abraçava els seus anys de mestre d'escola i fins a l'inici de la Primera Guerra Mundial, abans del seu ascens com a dictador. Mussolini també apareixia a les pel·lícules Tea with Mussolini, Lion of the Desert (de nou amb Steiger) i a la guanyadora de l'Oscar Vincere.

Al capítol «Calés» de la sitcom britànica The Young Ones, en Balowski apareix vestit com a Mussolini, participant en un concurs de cançons com «Il Duce».

Condecoracions

Condecoracions italianes 
  Orde Suprem de la Santíssima Anunciació (1924) 
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde de Sant Maurici i Sant Llàtzer (1924)
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde de la Corona d'Itàlia (1924)
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde Militar de Savoia (7 de maig de 1936) R.D. n. 177
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde Colonial de l'Estrella d'Itàlia
  Gran Creu de Cavaller amb Estrella de l'Orde de la Besa
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde de Skandeberbeg
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde Civil i Militar de l'Àguila Romana (classe militar)
  Creu al Mèrit de Guerra
  Medalla commemorativa de la guerra italo-austríaca 1915-1918
  Medalla commemorativa italiana de la Victòria de 1918
  Medalla commemorativa de la Unitat d'Itàlia 1848-1918
  Medalla Commemorativa de la Marxa sobre Roma en or
  Creu de l'Antiguitat al Servei de la Milícia Voluntària per la Seguretat Nacional (20 anys)
  Cap i Gran Canceller de l'Orde Civil i Militar de l'Àguila Romana (R.S.I.) (2 de març de 1944)
  Cap i Gran Canceller de l'Orde dels Sants Patrons d'Itàlia (R.S.I.) (11 de febrer de 1945)

Condecoracions estrangeres 
  Cavaller de l'Orde de l'Esperó d'Or (Vaticà)
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde de Pius IX (Vaticà)
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde del Sant Sepulcre de Jerusalem (Vaticà)
  Gran Creu d'Honor i Devoció del Sobirà Orde Militar de Malta (2 d'abril de 1923)
  Gran Creu d'Or i Diamants de l'Orde de l'Àliga Alemanya (Alemanya) (25 de setembre de 1937)
  Collar de l'orde de Carles III (Espanya)
  Gran Collar de l'Orde Imperial del Jou i les Fletxes (Espanya)
  Orde de Lāčplēsis (Letònia)
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde del Bany (Regne Unit) (1923, expulsat al 1940)
  Creu de la Llibertat (Estònia) 
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde Nacional de la Creu del Sud (Brasil) (12 de gener de 1934)
  Cavaller de l'Orde del Serafí (Suècia)
  Cavaller de l'Orde de l'Elefant (Dinamarca)
  Gran Cordó de l'Orde del Crisantem (Japó)
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde de l'Estrella de Romania
  Gran Creu de Cavaller de l'Orde del Segell de Salomó (Etiòpia)

Galeria

Vegeu també 
 Atemptats contra Benito Mussolini
 Caiguda del règim feixista a Itàlia
 Villa Carpena

Notes

Referències

Bibliografia 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Primers ministres italians
Polítics d'extrema dreta
Dictadors feixistes
Feixistes italians
Polítics d'Emília-Romanya
Polítics de la Segona Guerra Mundial
Militars italians de la Primera Guerra Mundial
Militars italians de la Segona Guerra Mundial
Mariscals d'Itàlia
Militars d'Emília-Romanya
Cavallers de l'Orde Suprem de la Santíssima Anunciació
Gran Creu de l'orde de Sant Maurici i Sant Llàtzer
Gran Creu de l'orde Militar de Savoia
Gran Creu de l'orde de la Corona d'Itàlia
Gran Creu de l'Orde de Carles III
Cavallers de l'Orde de l'Elefant
Distingits amb l'Orde de la Creu del Sud
Orde del Bany
Membres de l'orde del Sant Sepulcre de Jerusalem
Distingits amb l'Orde de Lāčplēsis
Receptors de la Insígnia combinada de Pilot–Observador en Or i Diamants
Persones de la província de Forlì-Cesena
Alumnes de la Universitat de Lausana
Doctors honoris causa per la Universitat de Lausana
Morts a la Llombardia
Afusellats
Naixements del 1883
Morts el 1945