alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Marius Stănescu

Marius Stănescu (n. 11 iunie 1966, Petroșani) este un actor român. A absolvit UNATC București în 1993, la clasa profesorului Alexandru Repan. În prezent este membru al trupei Teatrului Odeon din București.  

Actorul Marius Stănescu a fost decorat la 13 decembrie 2002 cu Ordinul național Pentru Merit în grad de Cavaler, alături de alți actori, „pentru devotamentul și harul artistic puse în slujba teatrului romanesc, cu prilejul împlinirii unui veac și jumătate de existență a Teatrului Național din București”.

Roluri în teatru 
 Hamlet în Hamletmachine de Heiner Muller, un spectacol de Dragoș Galgoțiu
 Știetot în Aventurile lui Habarnam de Nikolai Nosov, regia Alexandru Dabija
 Cloten în Cymbeline de William Shakespeare, regia Laszlo Bocsardi
 Contele Romeo Daddi în Nu se știe cum de Luigi Pirandello, regia Laszlo Bocsardi
 Lordul Henry Wotton în Potretul lui Dorian Gray de Oscar Wilde, regia Dragoș Galgoțiu
 Mosbie în Arden din Feversham, autor anonim, regia Dragoș Galgotiu
 Mircea Aldea în Gaițele de Alexandru Kirițescu, regia Alexandru Dabija
 Santiago în Alchimistul, scenariu Radu Macrinici, regia Anca Maria Colteanu
 Visător în Viața e vis de Calderón de la Barca, regia Dragoș Galgoțiu

Roluri în film 
 Cel mai iubit dintre pămînteni (1993)
 E pericoloso sporgersi (1993)
 Femeia în roșu (1997)
 Turnul din Pisa (2002)
 Examen (2003)
 Ambasadori, căutăm patrie (2003)

 Noro, regia Radu Gabrea
 Eu sunt Adam, regia Dan Pița
 Hotel de lux, regia Dan Pița
 Undeva în est, regia Nicolae Mărgineanu
 The Dancing Dogs of Dombrova   (2018) - 
 Boss (2016) -  Mihai Ionescu
 Mercy Street / Strada Speranței 
 The Day You Came   (2016) - David Lucas
 The Last Partisan (2016) - Jacob
 Dragoste pierdută    (2008)   
 Catherine the Great    (2005) - Count Stanislaw Poniatowski
 Breakout    (1997) - Stefan Popescu
 Mincinosul   (1995)
 Confesiune    (1994)
 Dark Angel: The Ascent (1994) - Profet mincinos
 Trenul din zori nu mai opreste aici    (1994) - Majordomul

Premii 
 2007 - Premiul pentru cel mai bun actor pentru rolul lui Hamlet din spectacolul "Hamletmachine" de la Teatrul Odeon
 2006 - Nominalizare pentru Cel mai bun actor in rolul Romeo Daddi din piesa Nu se știe cum, Teatrul Nottara
 2004 - Premiul UCIN pentru rol principal în filmele Examen și Ambasadori, căutam patrie
 2004 - Cel mai bun actor la Festivalul International de Film Anonimul, Sfântu Gheorghe pentru rolul principal din Examen

Note

Legături externe 
 

Interviuri

 "Ma simt ca un soldat in prima linie. Trebuie sa merg inainte", Formula AS - anul 2002, numărul 535
 Teatru. O intrebare, un raspuns, Alice Manoiu, Formula AS - anul 2006, numărul 718
 „Adevărul minților nedumerite“, Silvia Dumitrache, Observator cultural - numărul 477, iunie 2009

Nașteri în 1966
Actori români în viață
Premiul UNITER pentru cel mai bun actor în rol principal
Patrulaterul roșu

Patrulaterul roșu este formula prin care presa a denumit colaborarea politică dintre PDSR (actualul PSD), PRM, PUNR și PSM din timpul guvernării Văcăroiu. PRM era reprezentat la guvernare de 3 secretari de stat și un prefect. PUNR deținea temporar, începând din 1994, Ministerele Agriculturii, Justiției, al Transporturilor și al Telecomunicațiilor. Coaliția a luat ființă neoficial în 1992 și a funcționat în formula originară până la finele anului 1995, când s-a produs o ruptură între PRM și PDSR, după ce cele patru partide semnaseră la începutul anului 1995 un protocol oficial de colaborare.

Coaliții politice
Partide politice din România
România după 1989
Sintagme politice
Kanji

(în japoneză 漢字 kanji, „semne Han”) este una dintre cele patru scrieri japoneze, alături de hiragana, katakana și rōmaji. Importat, cu multe secole în urmă, din China, kanji conține pictograme (sau ideograme) tipice, adesea mult mai complexe decât cele din kana (denumire comună pentru hiragana și katakana). Pictogramele kanji se pot citi diferit și pot avea înțelesuri diferite, depinzînd de modul în care sunt combinate cu alte pictograme. Kanji reprezintă mai degrabă sensul cuvintelor decât pronunția, cu toate că se utilizează și alfabetele kana pentru a silabisi și pronunța kanji. Uneori, pictogramele kanji sunt însoțite deasupra de caractere kana, mai mici. Aceste kana, utilizate pentru a indica pronunția corectă, se numesc furigana.

Tipuri de kanji 
În mod tradițional, semnele kanji sunt împărțite în 6 categorii (六書 rikusho, în japoneză), primele 4 fiind bazate pe compoziția lor, iar ultimele 2 pe utilizarea lor.
Pictograme (shōkei-moji (象形文字)). Exemplu: 木 este „copac”.
Ideograme simple  (shiji-moji (指事文字)). Exemplu: 上 este „sus”.
Ideograme compuse (kaii-moji (会意文字)). Exemplu: 休 „odihnă”, compus din 人→亻 („om”) plus 木 („copac”), adică un om care se odihnește la umbra unui copac.
Ideograme fonetice (keisei-moji (形声文字)). Exemplu: practic toate semnele kanji cu 雨 („ame”, ploaie) au o legătură într-un fel sau altul cu vremea: 雲 („kumo”, nor), 雪 („yuki”, zăpadă), 霜 („shimo”, brumă).
Kanji cu sensul sau pronunțarea împrumutată (tenchū-moji (転注文字)). Exemplu:占 („sen”, cu sensul inițial de „divin”, dar ulterior folosit datorită pronunției identice și cu sensul de „a ocupa”).
Kanji împrumutate fonetic (kashaku-moji (仮借文字) Ex.: 亜米利加 („A-me-ri-ka”, America).

Unii lingviști adaugă o a 7-a categorie, acea a semnelor kanji inventate în Japonia (așa-numitele kokuji), de exemplu 腺 („sen”, glandă).

Vezi și 
Scrierea japoneză

Bibliografie 
 Kenneth G. Henshall, A Guide to Remembering Japanese Characters, Charles E. Tuttle Company, Tokyo, 1988

Kanji
Orfism (istoria artelor)

Orfismul în istoria artei este denumirea dată de poetul Guillaume Apollinaire unei orientări artistice, apărută la începutul secolului al XX-lea, care-și propune redarea muzicalității tonurilor și volumelor în pictură.

Reprezentanți 
Reprezentanți ai acestei orientări sunt Robert Delaunay și Sonia Delaunay-Terk, care, în anii 1910-1914, opun rigidității geometrice a cubismului un mod mai armonios de compoziție, unde culorile echivalează funcțiile sunetelor muzicale. Așa cum Arthur Rimbaud voia să acorde fiecărei vocale o încărcătură cromatică, pictorii adepți ai orfismului stabilesc o legătură directă între proprietățile fizice ale culorilor și ecoul pe care îl trezesc la privitor. Orfismul se afirmă public în cadrul "Salonului Independenților" de la Paris, în 1913, la care participă și František Kupka, Francis Picabia, Fernand Léger, și Wassily Kandinsky. El își originea în cubismul analitic, reluând reducerea spațiului la un plan abstract. Robert Delaunay fragmentează obiectele prin repetarea efectelor de lumină, care capătă o facultate vibratorie. În acest fel se detașează de aspectul static și monocrom al cubismului, preluând inspirația din lumină, creatoare de dinamism și forță, și nu din obiecte.

Orfism sau simultaneism sau sincronism 
Pentru a defini programul orfismului, se mai folosește termenul de "simultaneism" (Blaise Cendras publică prima "carte simultaneistă" în 1913) sau de "sincronism" (cum își considerau opera americanii Morgan Russel și Stanton Macdonald-Wright), tocmai pentru a marca „lectura imaginii” ca pe cea a unei compoziții muzicale. Pentru importanța acordată valorilor vizuale ale diferitelor culori, orfismul se află la baza căutărilor în "arta optică" (Vezi: Op-art). Un reprezentant contemporan al orfismului este Alvaro Querzoli (n.1955), pictor brazilian stabilit în Elveția.

Folosind culoarea pentru producerea formelor, orfismul se opune picturii tradiționale, care adopta liniile, pentrucă ele corespund realității empirice și permit producerea unei compoziții raționale. În felul acesta, Robert și Sonia Delaunay deschid drumul principiilor teoretice în arta modernă, conform cărora, fiecare element plastic se adresează unui simț specific.

Bibliografie 

 Werner Haftmann: Orphism, în volumul Malerei im 20. Jahrhundert, München, 1973.
 V. Spate: Orphism. The Evolution of Non-Figurative Painting in Paris 1910-1914, Oxford 1979.

Legături externe 
  Orfism pe Galeria de artă
  Orfismo pe Historia Arte
  Orphism pe The Art Minute
   Orphism Art pe HiSour

 
Curente artistice
Mișcări și genuri artistice
Secolul al XX-lea
Enrico Dandolo

Enrico Dandolo (n. ca. 1107, Veneția - d. 21 iunie 1205) a fost doge al Veneției în anii 1192-1205 și conducător al Cruciadei a IV-a.

Enrico Dandolo descindea dintr-o veche familie de nobili venețieni și a îndeplinit funcția de diplomat, cu misiuni în Sicilia și Imperiul Roman de Răsărit. Când, în calitate de ambasador, a prezentat împăratului Bizanțului Manuel I Comnen un protest în legătură cu apărarea intereselor navale ale Veneției în bazinul mediteranean, împăratul înfuriat - conform legendei - ar fi dat ordin să-l orbească. Dandolo ar fi jurat răzbunare. În 1192, orb și bătrân în vârstă de 85 de ani, este ales doge al Veneției. Primele sale acțiuni s-au limitat la spațiul Mării Adriatice, cucerind orașul Pula de sub stăpânirea pisanilor, și la cel al Italiei de nord, confruntându-se cu veronezii.

În 1202, împreună cu Bonifaciu de Montferrat, devine conducător al Cruciadei a IV-a. Când cruciații lombarzi și francezi, care trebuiau să fie transportați în Orient cu galerele venețiene, nu și-au plătit cheltuiele de transport, Dandolo propune cucerirea și jefuirea cetății Zara (azi Zadar), de pe coasta Dalmației, cândva posesiune venețiană, care aparținea acum de Regatul Ungariei. Deși locuitorii cetății au pus cruci pe ziduri și pe case, cruciații au distrus și au jefuit tot ce le stătea în cale. După această incursiune, Dandolo - între timp excomunicat de papa Inocențiu al III-lea - îi convinge pe participanții la cruciadă să ia curs asupra orașului Constantinopol, capitala Imperiului Roman de Răsărit, bântuit de lupte pentru succesiunea la tron. În 1204, orașul este cucerit și, potrivit legendelor, Dandolo ar fi fost primul care ar fi trecut peste zidurile de apărare. Astfel a fost întemeiat Imperiul Latin de Constantinopol sub conducerea lui Balduin I, anterior conte de Flandra, care va dăinui până în 1261. Un an mai târziu, la 21 iunie 1205, Enrico Dandolo își sfârșește zilele la vârsta de 98 de ani, în Constantinopol, orașul unde își pierduse vederea cu ani în urmă. A fost înmormântat în Biserica Sfânta Sofia. Se presupune că osemintele sale ar fi fost arse, iar cenușa aruncată în cele patru zări de către sultanul Mahomed al II-lea, cuceritorul metropolei de pe Bosfor la 1453.

Bibliografie
 Madden, Thomas F. - Enrico Dandolo and the Rise of Venice, Johns Hopkins University Press, 2003

Galerie de imagini

Nașteri în 1107
Decese în 1205
Oameni din Veneția
Cruciați
Cruciada a patra
Istoria Veneției
Dogi
Decese în Constantinopol
Abdul-Hamid al II-lea

Acest articol se referă la un sultan turc. Pentru alte persoane cu nume similar, vedeți: Abdul Hamid.

Abdul-Hamid al II-lea sau Abdülhamid al II-lea (în turca otomană: عبد الحميد ثانی , în ) () a fost al 34-lea sultan al Imperiului Otoman. A domnit de pe 31 august 1876 până la detronarea sa la 27 aprilie 1909. Pe 23 decembrie 1876, sub presiunea aliaților  europeni ai Imperiului, revoltați de cruzimea suprimării revoltelor din Bosnia-Herțegovina și Bulgaria, a decretat prima Constituție a Imperiului Otoman, consfințindu-se astfel trecerea de la monarhia absolutistă la monarhia constituțională. În constituția publicată la 23 decembrie 1876, România era prevăzută printre provinciile imperiului, fapt ce a provocat protestele guvernului român. Prima perioadă constituțională s-a încheiat în urma tulburărilor istorice la 13 februarie 1878 prin dizolvarea Parlamentului.

A condus Imperiul în războiul ruso-turc din 1877-1878. Războiul a avut ca urmări pierderea a două treimi din teritoriile din Balcani ale Imperiului Otoman, în urma tratatelor de pace de la San Stefano și Berlin. În 1882 Egiptul s-a desprins cu totul de Imperiul Otoman, intrând sub dominația Marii Britanii. În 1895-1896 a permis săvârșirea unor masacre comise de turci și kurzi împotriva armenilor. A fost înlăturat în 1909 de mișcarea Junilor Turci, murind exilat și încarcerat la Thesalonic.

Note 

Nașteri în 1842
Decese în 1918
Sultani ai Imperiului Otoman
Cavaleri ai Lânii de Aur
Șefi de stat din secolul al XX-lea
Abukir

Abu Qir (arabă أبو قير), Aboukir sau Abukir este o localitate în Egipt, la 23 km NE de Alexandria, pe coasta Mării Mediterane.

Etimologie
Numele orașului, în traducere „Părintele Chir”, provine de la cel al Sfântului Chir, medic fără plată din secolul al III-lea.

Istoric
În Golful Abukir, din dreptul gurii de vărsare a Nilului de la Rosetta, a avut loc bătălia navală de la Abukir la 1 august 1798 în care flota franceză a fost nimicită de flota engleză comandată de amiralul Horatio Nelson. Tot aici, la 24 - 25 iulie 1799 a avut loc a două bătălie de la Abukir, în care Napoleon Bonaparte a zdrobit armata otomană, adusă pe mare de escadra engleză, comandată de Horatio Nelson.

După bătălie Napoleon a cedat comanda generalului J.B. Kleber și a plecat în Franța.

În 1801 armata franceză din Egipt a fost înfrântă de cea engleză lângă Abukir.

Note 

Locuri istorice în Africa
Orașe din Egipt
Academia Mihăileană

Academia Mihăileană este prima instituție de învățământ superior modernă din Moldova (1835 - 1847). A fost inaugurată la Iași sub domnia lui Mihail Sturdza, prin strădania lui Gheorghe Asachi și a altor învățați români ai vremii. Aici se țineau cursuri de istorie, drept, chimie, matematică, științe biologice, astronomie, limba elină, geometrie și arhitectură. Este precursoare a Universității din Iași și a Colegiului Național.

Academia Mihăileană a funcționat în Casele Cazimir și Voinescu.

Profesori și elevi importanți 
 Dimitrie Asachi (1820-1868), matematician
 Simion Bărnuțiu (1808-1864), filosof și jurist 
 Damaschin Bojincă (1802-1869), profesor, politician, istoric
 Alexandru Costinescu (1812-1872), inginer, arhitect
 Iacob Cihac (1800-1888), medic, profesor de istoria științelor
 Anastasie Fătu (1816-1886), medic și naturalist, fondator a Grădinii Botanice din Iași
 Christian Flechtenmacher (1785-1843), jurist, profesor de drept
 Ion Ghica (1816-1897), politician, diplomat, scriitor, profesor
 Dimitrie Gusti (1818-1887), scriitor, politician, profesor
 Ion Ionescu de la Brad (1818-1891), revoluționar, agronom, economist, scriitor, profesor
 Mihail Kogălniceanu (1817-1891), politician, istoric, profesor 
 Gheorghe Lemeni (1813-1848), pictor
 Petre Maler-Câmpeanu (1809-1893), profesor de filosofie, filolog
 Eftimie Murgu (1805-1870), revoluționar, politician, profesor de filosofie 
 Gheorghe Năstăseanu (1812-1864), pictor
 Gheorghe Panaiteanu-Bardasare (1816-1900), pictor și grafician
 Gheorghe Săulescu (1798-1864), filolog, poet, profesor de istorie universală și logică
 Filaret Scriban (1811-1873), teolog, traducător, profesor de retorică, literatură și mitologie
 Neofit Scriban (1808-1884), teolog, scriitor
 Teodor Stamati (1812-1852), fizician și matematician
 Alexandru Grigore Suțu (1837-1895), profesor de franceză si greacă 
 Anton Velini (1812-1873), profesor de filosofie, pedagog

Vezi și 
 Universitatea Alexandru Ioan Cuza din Iași
 Academia Vasiliană
 Casele Cazimir
 Arcul Academiei Mihăilene

Bibliografie 
 Academia Republicii Populare Române, Dicționar Enciclopedic Român, Editura Politică, București, 1962-1964

Fondări în 1835
Desființări în 1847
Universități din Iași
Instituții de învățământ
Acornion

Acornion a fost un cetățean important al coloniei grecești ionice din Dionysopolis (astăzi orașul Balcic de pe coasta Marii Negre din Bulgaria).

El este menționat în Decretul din Dionysopolis, scris în jurul anului 48 î.Hr. de către cetățenii polisului. Decretul menționează că Acornion se afla departe într-o misiune diplomatică pentru a-l întâlni pe tatăl cuiva din Argedauon, posibil orașele dacice Argidava sau Argedava. Decretul, o inscripție de marmură fragmentară descoperită la sfârșitul secolului al XX-lea la Balcic, se află în prezent în Muzeul de Istorie Națională din Sofia. Iată un fragment: „Și în timpul din urmă regele Burebista ajungând cel dintâi și cel mai mare din regii din Tracia și stăpânind tot teritoriul de dincoace de fluviu (Dunărea n.n.) și de dincolo și a ajuns de asemenea la acesta (la Burebista n.n.) în cea dintâi și cea mai mare prietenie, a obținut cele mai bune foloase pentru patria sa [...] atrăgându-și și bunăvoința regelui spre binele orașului [...] Și fiind trimis de regele Burebista ca ambasador la Cn(aeius) Pompeius și întâlnindu-se cu acesta în părțile Macedoniei, lângă Heracleea Lyacestis (azi Bitolia-Monastir n.n.) ... a purtat cele mai frumoase negocieri.“

Inscripția se referă de asemenea la regele dac Burebista, o singură interpretare posibilă fiind cea că Acornion a fost consilierul șef al regelui (în , literal "primul prieten") la Dionysopolis. Alte surse indică faptul că Acornion a fost trimis ca ambasador al lui Burebista la Pompei, pentru a discuta despre o alianță împotriva lui Iulius Cezar.

Vezi și 
 Dionysopolis
 Burebista
 Dacia

Note

Referințe

Legături externe 

 Searchable Greek Inscriptions at The Packard Humanities Institute (PHI)  - Segment from Decree of Dionysopolis reviewed in Inscriptiones graecae in Bulgaria repertae by Georgi Mihailov

Dacia
Balcic
Marea Tireniană

Marea Tireniană este un braț al bazinului estic al Mării Mediterane ce se întinde între Peninsula Italică, Sardinia și Sicilia. Aici se găsesc insulele: Stromboli, Lipari, Elba,  Salina, Vulcano, Panarea, Filicudi și Alicudi, ce aparțin de grupa insulelor Eoliene sau Lipare.

Note

Vezi și 
 Listă de strâmtori

Tireniană, Marea
Alexandru Scarlat Ghica

Pentru alte persoane omonime vedeți Alexandru Ghica.

Alexandru Scarlat Ghica (? – 1768<), a fost un domnitor al Țării Românești între 12 decembrie 1766 - 28 octombrie 1768. Era fiul lui Scarlat Ghica.

A fost mazilit de turci pentru că a permis în țară recrutarea de militari pentru armata rusă.

Dragomani
AlexandruGhica
Domni și domnitori ai Țării Românești
Habitat

Habitatul (din latină, habitat = locuiește) este teritoriul locuit de o vietate, teritoriu care îi oferă toate condițiile de existență alcătuind și mediul ei de viață.

 O suprafață locuită, în mod natural, de o populație sau de o specie de plante sau animale. Habitatul în care coexistă mai multe specii de plante sau animale se numește biotop.

 Prin extensie, habitatul se poate referi și la ansamblul condițiilor de mediu care determină existența unei comunități într-un loc sau pe o arie.

Habitatul este rezultatul interacțiunii factorilor edafici, climatici, antropogeni și biotici.

În natură vietățile nu au  o răspândire uniformă. Știucile viețuiesc în apa curgătoare a râului, pisica sălbatică - în hățișurile pădurii, iar urșii albi- pe întinsurile înzăpezite ale Arcticii. Cu alte cuvinte, fiecare organism își are propriul său loc de viață, numit și habitat. Habitatul nu trebuie confundat cu biotopul,care reprezintă locul ocupat de o biocenoză într-un ecosistem, și nici cu arealul, care înseamnă spațiul geografic în care este răspindită o specie.
În același habitat pot viețui organisme din diferite specii, fiecare având rolul său bine determinat,numit nișă ecologică.

Factori de mediu 
Principalii  factori de mediu care afectează distribuția organismelor vii sunt temperatura,  umiditatea, clima, tipul de sol și intensitatea  luminii și prezența sau absența tuturor cerințelor pe care organismul trebuie să o susțină. Unele plante și animale sunt generaliste, iar cerințele privind habitatele acestora sunt îndeplinite într-o gamă largă de locații. Micul fluture alb (Pieris rapae), de exemplu, se găsește pe toate continentele lumii, cu excepția Antarcticii. Larvele sale se hrănesc cu o gamă largă de Brassicas și diverse alte specii de plante și se dezvoltă în orice loc deschis cu diverse asociații de plante. Fluturele albastru mare este mult mai specific în cerințele sale; se găsește numai în zonele de pajiște, iar larvele se hrănesc cu specii Thymus, iar din cauza cerințelor complexe de cicluri de viață, el locuiește numai în zonele în care trăiesc furnicile Myrmica.

Tipuri 
Tipurile de habitate terestre includ păduri, pășuni, zone umede și deșerturi. În cadrul acestor biomase largi sunt habitate mai specifice, cu diferite tipuri de climă, regimuri de temperatură, soluri, altitudini și tipuri de vegetație. Multe dintre aceste habitate se clasifică unul în celălalt și fiecare are propriile comunități tipice de plante și animale.

Note

Legături externe 

 
Ecologie
Vendetta

Vendetta este o răzbunare după principiul ultima ratio (ultima soluție), cel care a făcut o greșeală trebuie să primească răzbunarea prin vărsare de sânge a familiei care a suferit pierderea.

Această răzbunare merge frecvent ca o reacție în lanț, ducând la implicarea membrilor și mai îndepărtați ai clanului care caută de asemenea și ei „redobândirea onoarei familiei”. Aceast sistem de ucidere poate duce până la exterminarea completă a unei familii.

Vendetta provine din Italia de sud, Corsica și Sicilia, în prezent este practicat frecvent de mafia, extinzându-se obiceiul și în Peninsula Balcanică, Africa.

Origine 
Răzbunarea cu sânge în căutarea stabilirii unei ordini în societate, este un element arhaic în istoria omenirii. Teoretic acest principiu se poate reduce la zicalele vechi ca ochi pentru ochi sau dinte pentru dinte. Acest obicei avea de fapt țelul ca prin moartea unui om era încheiat conflictul, în care de cele mai multe ori nu era acceptat amestecul unui judecător. Primul cod de legi în istorie care interzice răzbunarea de sânge este codul lui Hammurabi (2000 î.Hr.).

Vezi și 
 Vendetta, film din 1995

Crimă în masă
Frăția

Frăția  a fost o societate secretă înființată în 1843 de Nicolae Bălcescu, Ion Ghica și Christian Tell, la care au aderat ulterior și alți pașoptiști, precum Alexandru G. Golescu-Negru, C. A. Rosetti și alții.

Deviza societății era „Dreptate, Frăție”. S-a constituit și o filială la Paris, al cărei secretar era C. A. Rosetti: Societatea studenților români.

Fundal istoric 
Valahia și capitala ei erau râvnite aproape „pe față” de ruși.
Testamentul lui Petru I, pe care ei îl calificau „apocrif” pentru a adormi vigilența celorlalte puteri europene, îi obseda aproape dureros.
Dacă rușii ar fi ocupat definitiv Moldova și Valahia, ar fi ajuns la Dunăre, la câteva sute de kilometri de Constantinopol, ținta primordială din Testament.

Constituirea Frăției 
Pentru a se opune acestei intenții și a salva națiunea, tinerii boieri luminați au pus atunci bazele unor societăți secrete, cea mai cunoscută fiind Frăția.
În același scop, cei mai mulți dintre membrii acestor societăți au intrat în lojile masonice propriu-zise; astfel, gândeau ei, vor putea stabili legaturi externe, „invizibile”, strânse și puternice.

Note

Bibliografie 
 Academia Română, Istoria românilor, vol. VII, tom I, Editura Enciclopedică, București 2001 ISBN 973-45-0430-4
 Lăzărescu, Dan A., Românii în francmasoneria universală, Centrul Național de Studii Francmasonice, București 1997 ISBN 973-97-103-5-2

Legături externe 
 Enciclopedia României

Organizații desființate din România
Secolul al XIX-lea în România
Societăți secrete românești
Cornelius Fuscus

Cornelius Fuscus () a fost un general roman care a luptat împotriva dacilor în timpul împăratului Domițian, căzând în luptă în Prima Bătălie de la Tapae, când se afla la comanda Legiunii a  V-a Alaudae.

Izvoare
 Prosopographia Imperii Romani² C 1365

Decese în 87
Generali romani
Conclav

Conclavul (din , în traducere „cu cheie”) este adunarea cardinalilor în vederea alegerii unui nou papă, conform unei proceduri instituite în 1274 de papa Grigore al X-lea. Cardinalii electori nu pot părăsi incinta până nu se obțin 2/3 din voturi pentru un candidat.

Originea termenului
În antichitate conclavul era încăperea care putea fi închisă cu cheia, încăpere care se care găsea de obicei lângă camera de culcare.

Vezi și
Habemus papam
Conclavul din 2013

Sfântul Scaun
Capela Sixtină
Stepa euroasiatică

Stepa euroasiatică, numită și Marea Stepa, este ecoregiunea vastă de stepă a Eurasiei cu ierburi mici de la est de Munții Urali (Câmpia Siberiei de Vest) și la vest de aceștia (Câmpia Europei de Est). Se întinde din Bulgaria, România și Moldova prin Ucraina, Rusia, Kazahstan, Xinjiang și Mongolia spre Manciuria, cu o exclavă majoră, stepa panonică sau Puszta, localizată, în mare parte, în Ungaria și, parțial, în Serbia și Croația.

Fauna
Mamiferele mari din stepa euroasiatică erau calul lui Przewalski, antilopa Saiga, gazela mongolă, gazelă gotică, cămilă sălbatică bactriană și Onagrul.  Lupul cenușiu și vulpea corsetului și, ocazional, ursul brun sunt prădătorii care cutreieră stepa. Speciile mai mici de mamifere sunt gerbilul mongol, micul souslik și marmotul bobac. 

Mai mult, stepa eurasiatică găzduiește o mare varietate de specii de păsări. Speciile de păsări amenințate care trăiesc acolo sunt, de exemplu, vulturul imperial, șoimul Falco, bustardul mare, porumbelul cu ochi galbeni și bushchatul alb-gât.

Note

Stepa eurasiatică
Raionul Ismail

Raionul Ismail este un raion al regiunii Odesa din Ucraina, format în 2020. Reședință este orașul Ismail. Se învecinează cu România pe Dunăre, se învecinează cu Republica Moldova la nord și nord-vest, iar la nord și nord-est cu raioanele Bolgrad și Cetatea Albă din regiunea Odesa.

Istorie 
Înainte teritoriul raionului făcea parte din raioanele Ismail (1940-2020), Chilia și Reni.

Înainte de 1940 zona făcea parte din județul Ismail din România.

Geografie 

În raion a fost creată rezervația peisagistică de semnificație locală Lung.

Datorită mediului natural divers, florei și faunei bogate, numeroaselor lacuri naturale: Ialpug, Cugurlui, Catlabuga, Chitai, Sofian, Rezervației Biosferei Dunării, Insulelor Ismail, Dallerul Mare și Mic raionul Ismail este un loc unic.

Organizare administrativă 
Raionul este împărțit în 6 comune (hromade) teritoriale.

Comune (hromade) urbane:

 Vâlcov
 Ismail
 Chilia
 Reni

Comune (hromade) urban-rurale:

 Șichirlichitai (Suvorove)

Comune (hromade) rurale:

 Sofian-Trubaiovca

Transport 

Raionul este traversat de șoseaua E87.

Note 

Raioane din regiunea Odesa
Raioane din Ucraina
Bugeac
Chilia Nouă

Chilia Nouă (în ) este un oraș-port dunărean situat pe malul stâng, nordic al Brațului Chilia, și aflat în prezent în Ucraina, Regiunea Odesa. 

Este capitala raionului omonim, ce mai are o populație românească de 16%. O mare parte din aceasta se găsește chiar în oraș (tradițional, românii locuiau în apropierea Dunării și a vechii cetăți).

Istoric

Orașul actual a început să se dezvolte în secolul al XIX-lea, sub stăpânire rusească, în jurul vechiului târg moldovenesc, el însuși apărut în jurul cetății Chilia, fortificație din timpul lui Ștefan cel Mare (același proces de urbanizare-colonizare s-a produs în toată Basarabia). În octombrie 1813 fosta moschee din Chilia transformată în biserică cu hramul Acoperământul Maicii Domnului, este sfințită și redată sfintei slujbe.

Evoluția istorică a populației
Populația băștinașă a orașului este cea românească, așa cum o arată și documentele și cronicile medievale, până la primele recensăminte din epoca modernă (care indicau o majoritate absolută românească). De exemplu, până în 1806 inclusiv, nu exista în oraș nici o familie de rusofoni, iar românii erau în jur de 92%. La 1808 (epoca războaielor ruso-turce), primul recensământ făcut sub ocupația temporară rusească arăta că în oraș trăiau cca 82% români, 12% ruși (probabil lipoveni) și 6% armeni, evrei și greci.

După ocuparea Basarabiei în 1812, autoritățile țariste au construit, în jurul vechiului târg, un oraș nou, cu străzile întretăindu-se în unghiuri drepte, populat cu ruși și ucraineni veniți din alte părți ale imperiului. Astfel, deja la 1816 românii scăzuseră la 42%, fiind urmați de ruteni colonizați (38%) și lipoveni (14%). Se observă că rușii ori dispăruseră - ceea ce înseamnă că la 1808 ei erau doar trupe temporare de ocupație și nu s-au sedentarizat - ori era vorba de fapt de ruși-lipoveni încă din 1808. De asemenea, comunitatea evreiască devenise insignifiantă.

În concluzie, după recensămintele oficiale rusești, în decurs de un singur deceniu (1806-1816), proporția românilor în oraș a scăzut drastic, cu 50 procente, ei devenind practic o minoritate (raportată la populația totală), chiar dacă încă erau cel mai numeros grup etnic.

Deznaționalizarea a continuat mai lent în perioada 1856-1878 (când Chilia Nouă a făcut parte din România), accentuându-se după 1878 (când orașul a redevenit rusesc). Astfel că la recensământul țarist din 1897, mai puțin de un sfert din populația orașului rămăsese românească (pe locul 1, deși nu majoritari, trecuseră deja ucrainenii).

Demografie 

Conform recensământului din 2001, majoritatea populației orașului Chilia Nouă era vorbitoare de rusă (%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (%), română (%) și bulgară (%).

Galerie de imagini

Referințe

Bibliografie
Poștarencu, Dinu, O istorie a Basarabiei în date și documente (1812-1940), Cartier istoric, Chișinău, 1998. ISBN 9975949185

Chilia Nouă, Chilia Nouă, Ismail, Odesa
Chilia Nouă, Chilia Nouă, Ismail, Odesa
Chilia Nouă, Chilia Nouă, Ismail, Odesa
Chilia Nouă, Chilia Nouă, Ismail, Odesa
Chilia Nouă, OChilia Nouă, Ismail, desa
Localități din Delta Dunării
Raionul Sărata

Raionul Sărata (în ) este unul din cele 26 raioane administrative din regiunea Odesa din Ucraina, cu reședința în orașul Sărata. A fost înființat în 1965, fiind inclus în componența RSS Ucrainene. Începând din anul 1991, acest raion face parte din Ucraina independentă. 

Acest raion are o suprafață de 1.475 km² și 46.700 locuitori (2001) , în majoritate de naționalitate ucraineni. Din componența raionului fac parte orașul Sărata și 37 sate. 

Înainte de ocuparea Basarabiei și Bucovinei de nord de către Uniunea Sovietică în 1940, teritoriul său a făcut parte din județul Cetatea Albă al României Mari.

Demografie

Numărul populației la 1 ianuarie

 Sursă:

Structura lingvistică

Conform recensământului din 2001, nu exista o limbă vorbită de majoritatea populației, aceasta fiind compusă din vorbitori de ucraineană (%), rusă (%), bulgară (%) și română (%).

Comunitatea românească
Populația raionului conține o minoritate românească de 19%, concentrată mai ales în Satu-Nou (Gura Cilighider) - lângă orășelul Sărata, dar și în nordul raionului, în satele Faraoani, Manja, Frumușica-Veche și Anești.

Localități 

Raionul Sărata este compus din:
 1 orășel (comună urbană) - Sărata - reședința administrativă

 37 sate , dintre care: 
 22 comune sau selsoviete  astfel:

 15 sate, care nu sunt și selsoviete, adică nu au administrație proprie, astfel:

Note

Legături externe 
 Raionul Sărata  -  site oficial 
 Situl Radei Supreme a Ucrainei - Diviziunile administrative ale Raionului Sărata 

 
Foste raioane din regiunea Odesa
Foste raioane din Ucraina
Bugeac
Someș (dezambiguizare)

Someș (Someșu-) sau Someșul (Râul Someșul) (= ) poate fi:

 Someș (, ), râu din România și Ungaria; județul Sălaj, județul Satu Mare, județul Maramureș
 Bazinul Someș
 Județul Someș (), fostă unitate administrativă din Regatul României
 Ținutul Someș, unul din cele zece ținuturi înființate în 1938
 Someș Dej, companie producătoare de celuloză și hârtie
 Someșu Cald (), o localitate în județul Cluj
 Someșu Rece (), județul Cluj
 Așezarea fortificată de la Someșu Rece
 Biserica de lemn din Someșu Rece

Someșul 
 Râul Someșul Mic (), județul Cluj
 Râul Someșul Cald (), județul Bihor, județul Cluj
 Râul Someșul Mare (), județul Bistrița-Năsăud, județul Cluj
 Râul Someșul Rece ({{hu|a Hideg-Szamos)), județul Cluj
 Tricotaje Someșul, producător de tricotaje din Cluj-Napoca

Vezi și 
 Podișul Someșan

Toponime românești
județul Bistrița-Năsăud
județul Cluj
județul Sălaj
județul Bihor
județul Satu Mare
județul Maramureș
Împrumuturi lingvistice din maghiară
Lemniu, Sălaj

Lemniu este un sat în comuna Letca din județul Sălaj, Transilvania, România.

Așezare geografică 

Lemniul este situat pe valea Someșului, în continuarea cotiturii de la Dej - Gâlgău - Ileanda - Jibou. Lângă sat se găsește o vale, numită Valea Lemniului. Prin Lemniu trece DN1H km. 123-124 care vine chiar din apropierea Drumului European E58 Cluj Napoca - Baia Mare. Lemniul este situat la 55 km de Dej, la 50 km de Zalău și la 49 km de Baia Mare. Gara localității este Letca situată la 2 km vest de sat. Prin gara Letca trece magistrala feroviară 400 București - Brașov - Dej - Letca - Jibou - Baia Mare - Satu Mare.

Localitatea își poartă numele de la "lemnul" abundent al pădurii virgine ce se întindea pe amplasamentul de acum al satului de pe valea Someșului. Legenda spune că din satul așezat pe "deal", preotul pasionat de vânătoare cobora mereu în pădurea din "vale", unde-și astâmpăra setea la fântâna ce azi se cheamă "fântâna popii". Atât de mult i-au plăcut locurile încât în poiana din jurul fântânii a ridicat o biserică și casa parohială, nucleul  satului strămutat, ridicat din lemn și denumit Lemniu.

Populație 

Populația localității în 1992 era de 518 persoane, din care:

 426 sunt ortodocși
 63 sunt greco-catolici
 27 sunt penticostali
 2 romano-catolici
Există 3 biserici: ortodoxă, greco-catolică și penticostală.

În anii 1970, o monografie a localității editată cu sprijin județean, evidenția că Lemniu era  localitatea cu cei mai mulți dascăli născuți în sat (raportat la numărul de locuitori) din România și foarte onorante locuri la două meserii: miner și CFR-ist.

Atracții turistice 
 Casa Memorială „Vasile Avram".

Personalități 

În Lemniu s-au născut Marius Cuteanu (1917 - 2013), compozitor, Vasile Avram (1940 - 2002), scriitor și filosof.

Galerie de imagini

Note 

Lemniu, Letca
Vasile Avram

Vasile Avram (n. 17 iunie 1940, satul Lemniu, comuna Letca, județul Sălaj, d. 12 decembrie 2002, Mănăstirea Nicula, județul Cluj) a fost un scriitor și etnolog român.

A urmat cursurile Liceului Clasic din Cluj, iar în perioada 1962–1967 a urmat Facultatea de Filologie de la Universitatea din Timișoara (având ca profesor de folclor pe prof. Ovidiu Bârlea) și Universitatea Babeș-Bolyai din Cluj (frecventând în paralel și cursurile de filozofie ale profesorilor D.D. Roșca, Liviu Rusu și alții). 

Activitate publicistică la: Informația Harghitei, Transilvania, Astra, Memoria ethnologica, Porolissum, Tribuna Sibiului, Opinia publică, Dimineața, Continent, Renașterea, Curierul de Transilvania, Casa, Cetatea literară — revista scriitorilor români de pretutindeni, Tribuna etc. Din 1994 până la sfârșitul vieții a fost cadru didactic la Universitatea „Lucian Blaga” din Sibiu. În 1998 a obținut doctoratul în filologie (specializarea etnologie) la Universitatea din București, cu teza Mit și religie în tradiția românească.

In memoriam
 Casa memorială „Vasile Avram” din Lemniu
 Volumul omagial Vasile Avram, 2006
 Volumul omagial Vasile Avram, omul și opera : din Lemniu la Nicula - un ocol prin lume, 2011

Opera 
 Spirala, Ed. Cartea Românească, 1987 (ed. 2: Ed. Ecclesia, Nicula, 2007);
 Zeul din labirint, Sibiu, 1992;
 Constelația magicului, Editura Universitatea Creștină, Năsăud, 1994<ref>[http://toread.bjai.ro:8080/opac/bibliographic_view/168884;jsessionid=A71143F1F1BB5423F8A36054298DE732?pn=opac%2FExpertSearch&q=author_sort%3A%22avram%2C+vasile%22 — o viziune românească asupra misterului existențial]</ref>;
 Cărțile eptimahice, Sibiu, 1996;
 Anima dr. Telea - Timp și destin la Noul Român, Sibiu, 1996 (ed. 2, Ed. Ecclesia, 2006);
 Creștinismul cosmic - o paradigmă pierdută?, Ed. Sæculum, Sibiu, 1999;
 Interviu transfinit. Mircea Ivănescu răspunde la 286 de întrebări ale lui Vasile Avram, Ed. Ecclesia, 2004;
 Elegiile orhideei, poem transcedental, Nicula, Ed. Ecclesia, 2004;
 Călătorii de sâmbătă, Nicula, Ed. Ecclesia, 2004;
 Fiul Apocrif, Nicula, Ed. Ecclesia, 2005;
 Chipurile divinității. O hermeneutică a modelelor teofanice în spațiul sud-est european (ortodox), Ed. Ethnologica, Baia Mare, 2006.
 Roata stelelor'' (Teatru), Editura Ecclesia, Nicula, 2010, ISBN 978-606-8166-01-8

Traduceri 

 Rainer Maria Rilke, Elegiile din Duino, Nicula, Ed. Ecclesia, 2007

Note

Casa memorială „Vasile Avram" din Lemniu
 

Nașteri în 1940
Decese în 2002
Scriitori români din secolul al XX-lea
Movileni

Movileni se poate referi la una din următoarele localități:

 din România:
 Movileni, Botoșani
 Movileni, Galați, reședința comunei cu același nume
 Movileni (Șendreni), Galați
 Movileni, Iași, reședința comunei cu același nume
 Movileni (Heleșteni), Iași
 Movileni, Olt, reședința comunei cu același nume
 Movileni, Suceava
 Movileni, Vaslui
 din Republica Moldova:
 Movileni, sat din cadrul comunei Cuhnești din raionul Glodeni

Vezi și 
 Movilă (nume de familie)
 Movila (dezambiguizare)
 Movilița (dezambiguizare)

Toponime românești
Giosefo Guami

Gioseffo Guami (n.1542 Lucca, Italia - d.1611 Lucca, Italia), unul dintre marii organiști ai epocii sale, este probabil elevul lui Adriano Willaert și Annibale Padovano, sigur fiind un produs al școlii de orgă al Capelei San Marco din Veneția. Își desfășoară activitatea în mai multe orașe din Europa printre care München, Geneva și Veneția, sfârșitul carierei și al vieții prinzându-l ca organist al catedralei din Lucca, orașul sau natal. Opera de compozitor constă în mai multe compoziții religioase pentru orgă în stilul lui Roland de Lassus,  precum și în două culegeri de madrigale (prima publicată în 1565 și dedicată finanțatorilor săi din anii uceniciei Gioseffo Bonvisi și Ludovico Penitesi, a doua fiind astăzi dispărută).

Gioseffo Guami este elogiat în diverse lucrări de specialitate ale timpului, de către Vincezo Galilei ("Dialogo della musica antica e della moderna", Florența 1581), Giovanni Maria Artusi ("Seconda parte dell’Artusi overo delle imperfettioni della moderna musica", Venezia 1603), Gioseffe Zarlino ("Sopplimenti musicali", Veneția 1588) și de Adriano Banchieri, care i-a dedicat o lucrare uneia din fele lui Guami ("Cartella musicale", Venezia 1614). Banchieri de asemeni îl menționează ca profesor pe Gioseffo Guami în "Conclusioni nel suono dell’organo" (Bologna, 1609) și în Lettere armoniche (Bologna 1628). 

Gioseffo Guami moare la Lecca în 1611 lăsând în urmă, pe lângă mai multe fete, trei fii, Domenico (8 decembrie 1583 Lucca, Italia - 2 iunie 1631 Lucca, Italia), Vincenzo (5 Iulie 1585 Lucca, Italia – 1614/1615 Lucca, Italia) și Valerio (14 aprilie 1587 Lucca, Italia – 4 noiembrie 1649 Lucca, Italia) toți trei organiști ai catedralei din Lucca, și compozitori.

Vezi și
Conpozițiile lui Gioseffo Guami

Guami, Gioseffo
Raionul Bolgrad

Raionul Bolgrad este un raion al regiunii Odesa din Ucraina, format în 2020. Reședință este orașul Bolgrad.

Note 

Raioane din regiunea Odesa
Raioane din Ucraina
Bugeac
Ismail (dezambiguizare)

Cuvântul Ismail se poate referi la:

 Orașul Ismail din regiunea Odesa, Ucraina.

Unități administrative
Ținutul Ismail (1818–1917), unitate administrativ-teritorială din gubernia Basarabia.
Județul Ismail (1919–1938, 1941–1944), unitate administrativă de ordinul întâi din Regatul României.
Regiunea Ismail, a existat în perioada 1940–1954 în Bugeacul de astăzi, fiind ulterior alipit regiunii Odesa.
Raionul Ismail, raion din Ucraina.

Personaj literar 
 Ismail (bucătar ficțional), unul din personajele principale ale romanului Toate pânzele sus! de Radu Tudoran;

Nume proprii
Românism

Cuvântul Românism, introdus de Vasile Alexandrescu Urechia în 1858, poate să însemne :
 dezvoltarea conștiinței de a vorbi o aceiași limbă și de a avea origini comune la vorbitorii limbii române începând cu cronicarii Miron Costin sau Grigore Ureche, și luând o amploare crescândă în secolele XVIII și XIX odată cu acțiunile educative ale „deșteptătorilor neamului” ;
 mișcarea politică unionistă pentru o Românie teritorial întregită în secolul XX, care se concretizează la sfârșitul anului 1918 (1 decembrie) prin formarea „României mari” ;

 în Republica Moldova, mișcarea unionistă (fie pe planul politic-teritorial, fie pe planul exclusiv cultural) a vorbitorilor limbii băștinașe pe care dânșii o denumesc „română”, în timp ce adversarii lor, Moldoveniștii, o denumesc „moldovenească”: românismul politic țintește unirea Republicii Moldova cu România, în timp ce românismul cultural țintește doar recunoașterea oficială și constituțională, în cadrul hotarelor actuale, ca în perioada de la independență până la data de 29 iunie 1994, a faptului că Moldovenii sunt și dânșii etnici români, pentru a pune capăt situației actuale, în care doar minoritățile din Republica Moldova se pot afirma ca membre ale unor popoare și culturi depășind granițele țării, astfel că băștinașii românofoni care se declară „moldoveni” sunt socotiți « cetățeni titulari » dar nu mai au dreptul de a se defini ca membri ai unui popor depășind hotarele republicii, iar cei care se declară „români” pentru a păstra acest drept, sunt socotiți « minoritate națională » în propria lor țară.

În general, Românismul este definit ca un sentiment cultural național al acelora dintre români care se consideră patrioți, și care se referă la etnogeneza poporului român, la originea sa latină, la continuitatea și permanența vorbitorilor limbilor romanice orientale în teritoriile locuite de ei, inclusiv în cele aflate temporar sub sceptrul unor state vecine. În versiunile mai religioase (susținute, de exemplu, de Mircea Păcurariu), etnogeneza este descrisă în legătură puternică cu pretenția apartenenței neamului românesc la creștinismul de rit ortodox, de unde ar rezulta câteva caracteristici morale și spirituale specifice.

Vezi și   
 Antiromânism
 Pan-românism
 Românime
Localizator uniform de resurse

Un localizator uniform de resurse (sau „Adresă uniformă pentru localizarea resurselor”, abreviat URL) este o secvență de caractere standardizată, folosită pentru denumirea, localizarea și identificarea unor resurse de pe Internet, inclusiv documente text, imagini, clipuri video, expuneri de diapozitive etc. Standardul a fost introdus de Tim Berners-Lee pentru a fi utilizat în World Wide Web, specificațiile actuale fiind cuprinse în RFC1738. URL-ul este un caz particular al unei specificații mai ample numite URI (Identificator uniform de resurse), standardizat de același W3C.

Schema care este folosită este:
 <protocol>://<nume_DNS>/<nume_local>
unde 
 protocol - este protocolul folosit (de cele mai multe ori HTTPS),
 nume_DNS - este numele domeniului pe care se află resursa,
 nume_local - este format din calea și numele resursei de pe discul local.
Exemplu de URL: http://ro.wikipedia.org/wiki/Localizator_uniform_de_resurse (este chiar adresa acestei pagini).

Vezi și 
 World Wide Web Consortium

Note 

Identificare
World Wide Web
Tigrii Est Asiatici

Tigrii Est Asiatici este un termen ce denumește economiile Hong Kongului, Singaporelui, Coreei de Sud și Taiwanului. Aceste teritorii și state s-au remarcat prin creștere economică susținută și industrializare accelerată între anii 1960-1990. 

La inceputul anilor 1960, unele dintre aceste țări erau la un stadiu de dezvoltare economică similar țărilor africane, care, în mare parte, au rămas la același nivel. Tigrii asiatici au beneficiat însa din plin de o populație în general mai bine educată, acces mai ușor la piețele internaționale (acces la coastă și râuri navigabile) precum și investiții străine care au ajutat la declanșarea creșterii economice.

În timp, termenul de tigru a început să fie aplicat oricărei țări cu o creștere economică spectaculoasă datorată unei strategii de comerț axată pe exporturi. În Asia de Sud Est, Indonezia, Filipine, Tailanda și Malaysia sunt cunoscute ca tigrii. În Europa, Irlanda este cunoscută ca Tigrul Celtic, iar Estonia ca Tigrul Baltic, în timp ce Chile este cunoscut ca Tigrul Latino-american.

Economia Asiei
Letca, Sălaj

Letca este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Sălaj, Transilvania, România. Se află în nord-estul județului, în podișul Purcăreț-Boiu Mare-Jugăstreni, la o distanță de 48 km față de municipiul Zalău).

Istorie 
Deși urmele locuirii pe aceste meleaguri se pierd mult în negura timpului, localitatea este atestată documentar doar în anul 1405, sub denumirea de Letka.

Economie 
Economia așezării este predominant agrară, unde culturile de porumb, grâu, orz și cartofi au ponderea cea mai mare. Activitățile din sectorul secundar sunt legate de exploatarea calcarului în cariere și a nisipurilor și pietrișurilor în balastiere.

Obiective turistice 
Fondul turistic al localității este unul de excepție cuprinzând atât elemente naturale cât și elemente de origine antropică de mare valoare.
 
 Biserica de lemn "Sfanta Maria", monument de arhitectură datând din secolul al XVII-lea
 Biserica de lemn "Sfinții Arhangheli", datând din secolul al XVIII-lea

Alături de acestea, râul Someș reprezintă un adevarat paradis pentru pescarii amatori. De Letca se leagă numele scriitorului Paul Augustin Delaletca (1866 - 1921), autor al povestirilor cuprinse în volumul "Între Someș și Prut" publicat la editura "Minerva" în anul 1905.

Vezi și 
 Biserica de lemn Sf Maria din Letca
 Biserica de lemn Sf Arhangheli din Letca

Note 

Letca, Letca
Letca, Letca
Drăgaica

Drăgaica este un ritual de origine agrară, practicat la 24 iunie prin Muntenia, Moldova și Oltenia, în preajma solstițiului de vară. Ritualul vizează prosperitatea și protecția culturilor, mai ales de cereale. Această sărbătoare coincide cu sărbătoarea creștină a Nașterii Sf. Ioan Botezătorul. Tradiția cere ca în această zi nimeni să nu lucreze pentru că în această zi este cap de vară, iar Soarele joacă pe cer sau stă în loc la amiază. 

Drăgaica se sărbătorește printr-un dans făcut de un grup de 5-10 fete din care una este aleasă, ca Drăgaică. Ea este îmbrăcată ca o mireasă și împodobită cu spice de grâu, în timp ce fetele celelalte se îmbracă în alb, poartă un val pe față în care sunt prinse flori de sânziene, iar în mână țin o coasă. Odată constituit, alaiul Drăgaicei pornește prin sat și pe ogoare. La popasuri, în special la răscruci, fetele se așează în cerc, cântând și executând un dans săltat ale cărui mișcări desenează o cruce.

Se spune că Drăgaica face ca fructele să se coacă mai repede, ferindu-le de stricăciuni și putrezire. În alte părți această sărbătoare are denumirea de Sânziene, dar și mai multe semnificații. 

De asemenea, drăgaica poate desemna și floarea galbenă denumită științific Galium verum, sau sânziană, care de obicei înflorește în perioada ritualului. Dacă florile nu sunt înflorite, este semn rău, înseamnă că ceva a încurcat desfășurarea anului, sau că oamenii au supărat sânzienele.

Vezi și

 Sânziană

Legături externe
O pagină de prezentare 
 Dragaica - Sanzienele, 3 iulie 2012, Ion Ghinoiu, CrestinOrtodox.ro
 Cum a reînviat Drăgaica , 24 iunie 2010, Andrei Dumitru, România liberă
 Dansul Dragaicei, 3 iulie 2012, Ion Ghinoiu, CrestinOrtodox.ro

Referințe 

24 iunie
Tradiții românești
Comosicus

Comosicus a fost un rege și mare preot al statului dac intracarpatic, urmaș direct al lui Deceneu, probabil în perioada cuprinsă între 44 î.Hr.  - 28/29 d. Hr.. Unica referință pentru Comosicus e un pasaj într-una din scrierile istoricului roman Iordanes.

Sursă 
Iordanes se referă la Burebista ca rege al Daciei, continuând cu menționarea marelui preot Deceneu ce i-a învățat pe daci astronomie și a cărui înțelepciune era venerată. Mai apoi menționează că „după ce Deceneu a murit, (dacii) l-au avut în aproape aceeași venerație pe Comosicus, deoarece acesta nu era mai prejos în iscusință. El era socotit, datorită priceperii sale, și rege peste dânșii și mare preot, și judeca poporul ca judecător suprem. Iar când acesta a murit Coryllus [Scorilo] a urcat pe tron ca rege al goților [geților] și a domnit peste poporul său din Dacia vreme de patruzeci de ani“ (Iordanes; Getica; 73-74).

Interpretări 
"Coryllus" se crede a fi identic cu Scorilo, dar în privința lui Comosicus nu există alte izvoare. Ambiguitatea textului lui Iordanes cu privire la statutul lui Deceneu în relația cu Burebista e posibil să derive din faptul că după asasinarea lui Burebista din anul 44 î.Hr., imperiul acestuia s-a destrămat, cu excepția unui nucleu în Munții Orăștiei, celelalte părți ale fostului imperiu dacic grupându-se în varii regate. Conceptul de preot-judecător ar putea releva existența unei unități trans-tribale. 

Din moment ce Scorilo, succesorul lui Comosicus, pare să fi ajuns la putere cândva între anii 30 și 40, ascensiunea lui Comosicus imediat după moartea lui Burebista ar însemna o domnie imposibil de lungă. Alte izvoare sugerează că un alt conducător, Cotiso, reprezenta puterea dominantă în Dacia la sfârșitul secolului I î.Hr. Ioana A. Oltean susține că probabil Comosicus i-a succedat lui Cotiso în timpul campaniei lui Marcus Vinicius în Dacia (c.9 î.Hr.) și că ar fi domnit până în anul 29 d.Hr. Totodată, Comosicus e posibil să fi fost cel dintâi conducător dac ce a combinat poziția de preot cu cea de rege.

Note

Legături externe 
 Date despre Comosicus
Regi daci
Preoți daci