alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Sinònim

Si cerqueu el terme taxonòmic, vegeu Sinònim (taxonomia).
Dues paraules són sinònimes quan tenen un significat igual o molt similar. Els sinònims són objecte d'estudi de la semàntica. Totes les paraules poden tenir un sinònim potencial, si bé les classes obertes tenen més probabilitats de tenir-ne un o d'incorporar-lo (és a dir, és més probable que un nom tingui un sinònim ara o en el futur que una preposició, per exemple).

De fet, la sinonímia total no existeix gairebé mai, perquè cada paraula aporta un matís nou o tendeix a usar-se en un context propi. Existeixen varietats geogràfiques (es prefereix un mot propi de la zona a un altre), per formalitat del discurs (els cultismes són més freqüents en la llengua formal), per grup social de pertinença (no parlen igual joves que adults o membres de diferent classe), per connotació… Per això, la psicosemàntica i certs corrents de la lingüística cognitiva defineixen la sinonímia no per la similaritat de significats, sinó justament com un fenomen de contrast, ja que hi ha cert sema de la paraula o certa convenció social sobre el seu ús que fa que no sigui exactament igual que l'altra de la qual és sinònima.

Una perífrasi pot actuar com un sinònim, de manera que s'usa una expressió en comptes d'una paraula, usualment per a eufemismes o per a evitar repeticions.

Exemples:
 Casa: llar, domicili, residència...
 Cotxe: vehicle, automòbil...
 Costum: hàbit, pràctica, ús...
 Persona: individu, ésser...

Enllaços externs 
 Diccionari Manual de Sinònims Antònims Vox
 Jané, Albert. Diccionari de sinònims 3a ed. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2015.

Semàntica
Tipus de paraules
Dualisme

El dualisme creu que l'origen de l'univers es pot trobar en dues substàncies bàsiques o dos déus. Tradicionalment, les religions dualistes parlen d'una divinitat masculina i una femenina o bé d'un déu benigne i un maligne (per exemple, el maniqueisme defensa aquesta tesi). Per extensió, el dualisme filosòfic és la creença que proposa que l'ésser humà té una part física (cos) i una mental o espiritual (ànima).

El dualisme religiós apareix a molts pobles antics, com Xina i Egipte, però especialment a Pèrsia. La seva religió, impulsada i reformada per Zaratustra vers el ., estableix un principi diví del bé, Ormuz o Ahura Mazda, i un altre del mal, Ahriman. Aquestes formes de dualisme es troben després en l'orfisme (vers el .), en el gnosticisme (.), en el maniqueisme, en la doctrina gnòstica-maniquea de Priscil·lià, i ja en l'edat mitjana, en els bogomils, albigesos i càtars. La més influent d'aquestes doctrines, després del mazdeisme de Zaratustra, fou el maniqueisme.

En línies generals, les doctrines dualistes coincideixen en els següents trets: El principi del Bé és identificat amb la Llum i l'Esperit; el principi del Mal amb les Tenebres i la Matèria, o amb el diable o dimoni (maniqueisme). La matèria és, doncs, dolenta, i principi del mal; o bé creada per un demiürg diferent del Déu bo (gnosticisme de Marció), o pel diable, principi del mal (Priscil·lià) rigorista i extrema; o bé justifiquen la relaxació: perquè no és possible resistir al principi del mal que inclina a pecar, i és aquest principi, no la persona, el responsable del pecat.

Creences
Filosofia de la ment
Art major

En la poesia, els versos d'art major són aquells que tenen més de set o vuit síl·labes en la majoria de les llengües. És una de les divisions tradicionals de la mètrica pel que fa a la poesia.

Mètrica catalana 
En la mètrica catalana els versos d'Art major:
són aquells que tenen de 9 a 12 síl·labes amb cesura (pausa que divideix el vers en dues parts anomenades hemistiquis, coincidents amb pausa sintàctica o no, i que pot admetre síl·labes addicionals que no afecten al recompte) o sense.

 9 síl·labes: enneasíl·lab
Sense cesura

 10 síl·labes: decasíl·lab
Sense Cesura: accent a la sisena; o bé a la quarta i vuitena (imita l'hendecasíl·lab italià)
Amb Cesura: 4+6 (el model més clàssic de la poesia antiga catalana)
Amb Cesura: 5+5 (origen castellà)

 11 síl·labes: hendecasíl·lab
En Mètrica Catalana és poc emprat però apareix en alguns casos del Romancer

 12 síl·labes:
Alexandrí
Sempre té cesura: 6+6
Dodecasíl·lab (12 síl·labes)
No té cesura, sense hemistiquis

 Versos de més de 12 síl·labes:
Tredecasíl·lab (13 síl·labes)
No hi ha casos de tetrasíl·labs en la tradició sil·làbica catalana
Octonari (16 síl·labes)
No hi ha casos d'octonaris en la tradició sil·làbica catalana
Els versos més llargs que els alexandrins són combinacions de dos versos i apareixen en versificacions anisosil·làbiques.

Mètrica espanyola 
En la mètrica espanyola, els versos d'art major són tots aquells que tenen nou o més síl·labes, amb cesura o sense.

 9 síl·labes: enneasíl·lab
Sense cesura, poc utilitzat en llengua espanyola

 10 síl·labes: decasíl·lab
Pot tenir cesura (5+5) o no, emprat a la poesia romàntica

 11 síl·labes: hendecasíl·lab
Utilitzat durant el Renaixement

 12 síl·labes: dodecasíl·lab
Amb cesura 6+6, 5+7 o 7+5

 13 síl·labes: tredecasíl·lab
Molt poc utilitzat en espanyol

 14 síl·labes:
Tetradecasíl·lab
Sense cesura
Alexandrí
Amb cesura 7+7

 15 síl·labes: pentadecasíl·lab
Amb cesura 6+9, 7+8 o 5+5+5, molt poc utilitzat en espanyol

 16 síl·labes: octonari

Bibliografia 
 Julio Saavedra Molina: El verso de arte mayor. Santiago de Chile 1946
 Martin J. Duffell: Modern metrical theory and the verso de arte mayor. London, 1999. 
 Stephen Cushman, Clare Cavanagh, Jahan Ramazani, Paul Rouzer (ed.). "The Princeton Encyclopedia of Poetry and Poetics: Fourth Edition." Princeton, 2012.

Mètrica catalana 
 Bargalló Valls, Josep (1991): Manual de Mètrica i versificació catalanes. Ed. Empúries. Col·lecció Les Naus. Barcelona.
 Oliva i Llinàs, Salvador (1988): Introducció a la Mètrica. Quaderns Crema. Assaig Minor, núm. 4. Barcelona.
 Parramon i Blasco, Jordi (2000): Diccionari de Poètica. Edicions 62. Col·lecció El Cangur Diccionaris, núm. 265. Barcelona.
 Serra i Baldó, A i Llatas, Rossend (1986): Resum de Poètica Catalana. Mètrica i Versificació. Ed. Barcino. Col·lecció Popular, núm. 75. Barcelona.

Tipus de vers
Assen

Assen és una ciutat del nord de la província de Drenthe, als Països Baixos, de la qual és capital. L'1 de gener del 2009 tenia 66.477 habitants repartits a 89 km².

És conegut pel circuit de curses de motos, on se celebra anualment el Dutch TT (Tourist Trophy), o Gran Premi dels Països Baixos, puntuable per al Campionat del Món de motociclisme de velocitat.

Centres de població 
Anreep, Assen, De Haar, Graswijk, Loon, Rhee, Schieven, Ter Aard, Ubbena, Vries, Witten, Zeijen, Zeijerveen, Zeijerveld.

Agermanaments 
  Poznań
  Bad Bentheim
  Naledi

Resultats electorals

Galeria d'imatges

Enllaços externs 
 Web oficial
 Mapa d'Assen
 TT Circuit d'Assen
 NAM Dutch Oil Company
Mar Menor

El Mar Menor és una albufera al costat del mar Mediterrani situada a la Regió de Múrcia.

Les seves característiques ecològiques i naturals tan especials fan del Mar Menor un indret natural únic i el llac d'aigua salada més gran d'Europa. De forma semi-circular, està separat del Mediterrani per un cordó de sorra de 24 km de longitud i entre 100 i 1.200 m d'ample, anomenat La Manga del Mar Menor. L'albufera ha estat designada per les Nacions Unides com a Zona Especialment Protegida per al Mediterrani.

En el perímetre litoral compta amb 73 km de costa en què es van succeint platges d'aigües transparents i poc fondes (la profunditat màxima no és superior als 7 metres), i amb 170 quilòmetres quadrats de superfície. A la banda nord hi ha el Parc regional de Las Salinas y Arenales de San Pedro del Pinatar. Al sud d'aquest petit mar s'aixequen els illots d'illa Perdiguera, Mayor, Redonda, Ciervo i Sujeto, que porten reminiscències del seu origen volcànic. El territori del Mar Menor pertany als municipis de San Javier, San Pedro del Pinatar, Los Alcázares i Cartagena, i conforma una subcomarca del Camp de Cartagena.

Actualment el mar menor està greument amenaçat per episodis d'eutrofització, derivats principalment de l'arribada de grans quantitats de nitrats procedents d'explotacions agràries i agropecuàries dels voltants (Camp de Cartagena).

Referències 

Comarques de Múrcia
Menor
Geografia de la Regió de Múrcia
Escombreras

Escombreras és una antiga pedania i un actual polígon industrial situat a dos quilòmetres a l'est de la ciutat de Cartagena i pertanyent a aquest municipi murcià. Destaca per la seva activitat petroquímica, amb una refineria de petroli. També és port industrial de la ciutat de Cartagena.

Referències 

Ports d'Espanya
Diputacions de Cartagena
Aseret Yemei Teixuvà

Aseret Yemei Teixuvà (en hebreu: עשרת ימי תשובה) : Són els deu dies de penediment entre Roix ha-Xanà, i Yom Kippur, inclosos aquests dos dies. El propòsit dels deu dies és el penediment, la reconciliació i l'expiació dels pecats de l'any anterior. Durant aquests dies els creients demanen perdó a Adonai pels pecats comesos contra ell, al mateix temps que cerquen la reconciliació amb aquelles persones contra qui s'han comès greuges, car les faltes contra altres persones només es poden expiar previ perdó de la persona agreujada. Durant els deu dies, també coneguts amb el nom de Yamim noraïm es treballa i es duen a terme les activitats d'un dia normal, excepte els dos dies de Roix ha-Xanà (1 i 2 de Tixrí), el dia de Yom Kippur (10 de Tixrí), i el Sàbat.

Vegeu també 
 Roix ha-Xanà
 Yom Kippur

Referències 

Aseret Yemei Teixuvà
Judaisme
Gelderland

Gelderland (tradicionalment en català Güeldes) és una província de l'est dels Països Baixos, la capital de la qual és la ciutat d'Arnhem. Dues altres ciutats, Nimega i Apeldoorn tenen més habitants. Té una superfície de 5137 km² habitada per uns 2 milions de persones.

Geografia 
Gelderland es divideix geogràficament en tres regions: la Veluwe al nord, la Betuwe al sud-oest i l'Achterhoek (que significa literalment la "cantonada del darrere") o Graafschap (que originalment volia dir "comtat") a l'est.

Principals municipis

Història 
L'actual província de Gelderland cobreix voltant de la zona de tres dels quarts històrics del ducat de Gueldre. Gelderland era un comtat a finals del  i després un ducat al Sacre Imperi Romanogermànic, que inclou també les parts de l'actual Limburg i el districte alemany de Clèveris (Cleves) amb la ciutat de Geldern, seu original dels ducs. Es va convertir en una de les Disset Províncies dels Països Baixos dels Habsburg el 1543, encara que no una de les més riques o més densament poblades. Durant la Segona Guerra Mundial va ser l'escenari d'alguns dels combats més intensos en la guerra entre els paracaigudistes aliats del XXX Cos britànic i el II Cos Panzer SS, també coneguda com la Batalla d'Arnhem.

Estats provincials

Enllaços externs 

 Gelderland
Fets del Palau de la Música

Els fets del Palau de la Música es van produir al Palau de la Música Catalana de Barcelona el 19 de maig de 1960 durant l'homenatge del centenari del naixement del poeta català Joan Maragall organitzat per l'Orfeó Català amb presència de ministres de Franco. Són considerats com l'inici del renaixement del catalanisme polític després de la Guerra Civil espanyola i l'inici de la carrera política de Jordi Pujol, futur president de la Generalitat de Catalunya.

L'homenatge va tenir no solament ressò musical, sinó també cívic, a causa dels aldarulls produïts arran de la prohibició governativa d'interpretar El cant de la Senyera. Aquest dia l'Orfeó no va interpretar El cant de la Senyera, però una part del públic sí. Entre els diversos detinguts hi havia el futur president de la Generalitat de Catalunya Jordi Pujol, que tot i no ser al Palau era un dels organitzadors de la protesta, i que va ser sotmès a un consell de guerra per raó del qual va anar a la presó.

Història 
La dictadura de Francisco Franco havia planejat una sèrie de concessions, patrocinades per l'alcalde barceloní Josep Maria de Porcioles, per congraciar-se amb certs sectors de l'opinió pública catalana. Amb tal finalitat, havia anunciat la concessió d'una carta municipal a Barcelona (cosa que permetria certa autonomia municipal), la cessió del castell de Montjuïc al municipi, la compilació del codi civil català i la celebració oficial del centenari del poeta Joan Maragall, tot això en el marc d'una visita del mateix Franco a Barcelona.

No obstant això, aquests gestos d'aparent obertura van ser posats en evidència quan es prohibí, en un concert que anava donar al Palau de la Música l'Orfeó Català, la interpretació del Cant de la Senyera, obra del mateix Maragall, amb el qual tradicionalment s'havien finalitzat les audicions corals; inicialment estava, previst al programa però fou exclosa uns dies abans pel governador civil de Barcelona Felipe Acedo Colunga. El sector més activista de l'organització Cristians Catalans, moviment cultural catalanista sorgit el 1954, que havia dirigit un reeixit boicot contra el director del diari La Vanguardia uns mesos abans, va organitzar una manifestació per a aquest concert que s'anava a celebrar el 19 de maig de 1960.

Tan sols iniciar-se l'acte, un grup de joves es va aixecar per entonar el Cant de la Senyera i llançà unes octavetes titulades Us presentem el General Franco el text del qual havia escrit Jordi Pujol. Immediatament van començar les detencions. Jordi Pujol, de trenta anys, el qual no era present a l'acte, va ser alertat a les dues del matí perquè s'ocultés; tanmateix, la seva esposa Marta Ferrusola l'empenyé a no fer-ho. Pujol va ser sotmès a un consell de guerra que el va condemnar a set anys de presó, dels quals en va complir tres.

Jordi Pujol declararia uns anys més tard que els fets del Palau van ser la primera victòria del catalanisme contra el franquisme.

Referències

Bibliografia 
 
 

Antifranquisme a Catalunya
1960 a Catalunya
Torino

Geografia: ciutat del nord d'Itàlia, Torí.
 Futbol: club de futbol de la capital del Piemont, Torino Football Club.
 Automòbils: automòbil de gran potència, molt popular a l'Argentina, Renault Torino.
Equador (desambiguació)

Astronomia: Línia de l'equador o línia equatorial, paral·lel mémass llarg d'un cos celest, corresponent als 0°.
 Geografia:
 Equador, república de l'Amèrica del Sud.
 Equador (República Democràtica del Congo), província de la República Democràtica del Congo.
Dunkerque

Dunkerque o Dunquerca (en neerlandès Duinkerke, en flamenc occidental Duunkerke) és una ciutat portuària del nord de França, al departament del Nord i a la regió dels Alts de França.

Geografia 
Situada a 10 km de la frontera amb Bèlgica. Limita a l'oest amb els municipis de Grande-Synthe, Fort-Mardyck i Saint-Pol-sur-Mer, a l'est amb Leffrinckoucke, al sud-oest amb Cappelle-la-Grande, al sud amb Coudekerque-Branche i al sud-est amb Téteghem.

Toponímia 
El nom prové dels mots neerlandesos duin ('duna') i kerk ('església'), ja que la ciutat, centre del Flandes francès, havia estat neerlandòfona, del dialecte flamenc occidental.

Demografia 
La població del municipi era de 70.850 habitants segons el cens de 1999 i s'estimava el 2004 en 71.300. Incloent-hi poblacions properes, la població de tota la seva àrea metropolitana era de 265.974 habitants.

Història 

Regió molt disputada entre Espanya, Anglaterra, els Països Baixos i França, no fou fins al 17 d'octubre de 1662 quan passà definitivament a sobirania francesa, quan Carles II d'Anglaterra la hi vengué per 40.000 lliures. Durant el regnat de Lluís XIV serví de base per a un gran nombre de pirates, el més famós dels quals fou Jan Bart, conegut per atacar vaixells neerlandesos.

Ja bombardejada durant la Primera Guerra Mundial, la ciutat patí especialment durant la Segona. El 1940 fou escenari de l'evacuació de més de 300.000 soldats francesos i britànics cap a Anglaterra davant de l'avanç alemany.

El 14 de desembre del 2002, el Tricolor, un vaixell noruec destinat al transport de cotxes, xocà amb el Kariba (registrat a les Bahames), i s'enfonsà, cosa que va representar un immens perill per a la navegació al canal de la Mànega. Ja la nit següent el Nicola, vaixell alemany, tocà el nàufrag i hagué de ser remolcat per alliberar-se'n. L'1 de gener del 2003 el vaixell sota bandera turca Vicky embarrancà amb les restes del Tricolor, però pogué marxar en pujar la marea.

Economia 

Dunkerque és el tercer port més gran de França després de Le Havre i Marsella. Hi tenen també importància les indústries metal·lúrgica, alimentària, petroquímica i naval.

Dunkerque és, a més, un important nus de comunicacions, amb enllaços per TGV amb Lilla i París (a més de trens TER per la rodalia), per autopista amb Flandes i Calais i per ferri amb Ramsgate i Dover, a Anglaterra.

Administració

Personatges il·lustres 
 Michel de Swaen, dramaturg flamenc.
 Jean-Baptiste Descamps, pintor i escriptor.
 Henriette Méric-Lalande, (1798-1867) soprano dramàtica.

Agermanaments 
  Krefeld (Rin del Nord-Westfàlia)
  Middlesbrough

Referències 

 
Ciutats condecorades amb la Legió d'Honor
Passos fronterers
Fuente Álamo

Fuente Álamo és una vila i municipi de la Regió de Múrcia, comarca del Camp de Cartagena, amb una extensió de 272,70 km², una població de 16.338 habitants (2014) i una densitat de població de 43,77 hab/km². És el municipi menys poblat de la seva comarca, i el d'una menor densitat de població. Limita al nord amb Múrcia, al sud amb Cartagena i Mazarrón, a l'est amb Torre Pacheco i a l'oest amb Alhama de Murcia.

Demografia 
Els habitants se distribueixen per les localitats Balsapintada amb 1867 habitants, El Estrecho on resideixen 467 persones, Cuevas de Reyllo on en viuen 1661, Los Cánovas habitat per 800 persones, La Pinilla que té 486 habitants, Los Almagros amb 262, Los Paganes on resideixen 98 persones i El Escobar on habiten 386.

Història 
L'origen d'aquest poble està a l'any 1520, quan un grup de llauradors i de camperols decidiren assentar-se a aquest territori, aleshores anomenat la Fuente del Álamo (la font de l'àlber en català). Ja hi havia algunes construccions rudimentàries, petites cabanyes de pastors, que eren utilitzades com albergs pels ramaders transhumants.

Alguns anys després ja hi habitaven 25 veïns, i al 1640 eren aproximadament 240 llars amb 1000 habitants. Una ermita ermita fou bastida a dalt del poblat, amb el nom d'ermita de la Concepción; una altra fou construïda a la part oest, aquesta amb el nom d'ermita de San Roque.

Aquest lloc era inhòspit, i fou escenari de plagues, sequeres i d'atacs de moriscs i de bandolers. Gradualment adquirí importància, s'hi implantà una duana (1620), l'escrivania de nombre (1620), el pòsit de llauradors, una presó pública, i es construí l'hospici de San Bernadino de Sena. El 1621 fou acabada la construcció de la torre de l'església.

La vida dels pageses d'aquest poble esdevenia cada vegada més penosa, a causa de la peculiar estructura jurisdiccional d'aquest lloc: el terme estava dividit en tres parts, cadascuna de les quals pertanyia a una jurisdicció o consell diferent (Cartagena, Llorca, Múrcia). El 31 d'agost de 1694 hi hagué una assemblea per a protestar per la situació jurisdiccional del territori. Els veïns elegiren un delegat que els representés davant la cort de Felip IV i hi pledegés a fi d'aconseguir el títol de vila per a Fuente Álamo. El rei tenia una bona disposició envers les pretensions, però Cartagena, Llorca i Múrcia oferiren al rei 80.000 ducats per tal que el rei no concedís l'exempció de jurisdicció a Fuente Álamo.

Felip IV morí, i el succeí Carles II, que era un benefactor d'aquest lloc. Els veïns decidiren continuar amb les peticiones i els plets, i el 5 de juliol de 1700 el rei decidí que fos redactat a Madrid el despatx i la cèdula reial que concedia el títol de vila al poble de Fuente Álamo. El municipi comprenia les poblacions de Escobar, Cuevas, Balsapintada, Pinilla i El Estrecho. El document que atorgava el títol de vila a Fuente Álamo fou cremat i destruït quan tropes de Llorca i de Múrcia entraren a la vila el 1702 a fi de sufocar l'aixecament dels habitants de Fuente Álamo.

Referències 

Municipis de la Regió de Múrcia
Camp de Cartagena
Illes Shetland

Les Illes Shetland són un grup d'illes de l'Atlàntic Nord situades entre les Illes Fèroe, el sud-oest de Noruega i Gran Bretanya. Lleugerament per sobre del 60°N de latitud, representen l'extrem septentrional del mar del Nord. Administrativament constitueixen un dels 32 comtats d'Escòcia.

Les illes totalitzen 1.469 km², amb una població d'uns 22.000 habitants, dels quals uns 7.000 viuen a Lerwick, la capital.

El clima n'és humit i fresc (si bé suavitzat per la influència del corrent del Golf). A Lerwick acumulen 1.140 mm en 181 dies de precipitació a l'any. Les temperatures, molt constants al llarg de l'any (per la latitud), són de 7 °C de mitjana, amb 12 °C al juliol i l'agost i 3 °C al gener i febrer.

Geografia 
Del centenar d'illes que conformen l'arxipèlag, només quinze n'estan habitades:

 Mainland, l'illa més important i on s'aplega el major nombre de població. Hi ha la ciutat de Lerwick, l'antiga capital Scalloway, la terminal petroliera de Sullom Voe i nombrosos jaciments arqueològics, alguns dels quals s’estan excavant (brochs, que són torres de pedra neolítiques o construccions més recents dels víkings i escocesos).
 Yell, immediatament al nord de Mainland, amb uns 900 habitants.
 Unst, al nord de Yell, l'illa habitada més al nord del Regne Unit, amb 600 habitants. Antiga base de radar de la Royal Air Force, important colònia d'aus marines (frarets, etc.) a la reserva natural Hermaness, a l'extrem nord de l'illa.
 Bressay.
 Fetlar.
 Whalsay.
 Muckle Roe.
 Papa Stour, famosa per haver allotjat una gran comunitat hippie als anys seixanta i setanta
 Out Skerries.
 Foula.
 Fair Isle.

Les illes deshabitades més conegudes són Mousa, pel broch de Mousa (el millor exemple d’un edifici de l’edat del ferro a Escòcia), i Out Stack, l’illa més septentrional de les Illes Britàniques.

La ubicació de les Shetlands permet una sèrie de registres similars, incloent-hi el castell de Muness, el castell més al nord del Regne Unit.

Història i cultura 
Després de ser colonitzades per escandinaus i formar part de Noruega durant l'edat mitjana, les illes passaren a la Corona Escocesa el 20 de febrer de 1472. Durant la Segona Guerra Mundial barques de les Shetland conegudes com a "Shetland bus" proporcionaren ajuda a la Noruega Ocupada, i n'evacuaren fugitius.

Com a llengua de la població, l'antic norn fou suplantat per l'escocès, que al seu torn està sent substituït per l'anglès.

Política

Referèndum sobre la independència d'Escòcia de 2014 
A les Illes Shetland el No a la independència d'Escòcia va guanyar amb 9.951 vots enfront dels 5.669 a favor del Sí a la independència durant el Referèndum sobre la independència d'Escòcia de 2014. Hi va haver 15 vots nuls.

Economia 
La pesca i la ramaderia han vist perdre pes davant l'explotació del petroli i gas natural dels jaciments propers.

Referències

Bibliografia
Papa Joan II

Sant Joan II (Roma, ? - Roma, 8 de maig del 535), de nom Mercurius, va esdevenir Papa el 2 de gener del 533. Va ser el primer a adoptar un nou nom en ser elevat a Papa, sent el seu nom el d'una divinitat pagana. Va intentar independitzar-se d'Atalaric, rei dels Ostrogots, mitjançant la confimació del decret contra la simonia (compravenda de càrrecs eclesiàstics).

Referències 

Joan II
Morts a Roma
Religiosos de Roma
Polítics de Roma
Dahira

Dahira (gènere), gènere de papallones de la família dels esfíngids
 Daira o Dahira, divisió administrativa
 Dahida o Dahira, principat de l'Índia
Precisió

En estadística, ciència i tecnologia, la precisió d'un valor ve determinada per la dispersió de les diferents mesures realitzades, és a dir, la qualitat d'una mesura de donar valors propers entre si. Cal observar que un resultat molt precís pot no ser exacte, és a dir, pròxim al valor real. Normalment la precisió d'un valor es quantifica mitjançant càlculs estadístics com la desviació estàndard o algun derivat d'aquesta com la variància o la desviació estàndard relativa i l'interval de confiança.

En metrologia s'entén per precisió la capacitat d'un aparell de mesura per donar resultats amb l'error mínim.

En química analítica s'entén que un mètode amb una precisió alta és aquell que permet uns alts graus de repetibilitat (variació en tornar a fer la mateixa anàlisi en les mateixes condicions) i de reproductibilitat (variació del resultat en fer la mateixa anàlisi una altra persona en condicions diferents).

Estadística
Anàlisi numèrica
Aiguille Verte

L'Aiguille Verte és un esmolat pic dels Alps, al massís del Mont Blanc, que forma part de l'aresta que fa de partió entre l'Argentière i la Vallée Blanche. El seu cim és a 4.122 metres d'altitud.

És considerat un dels quatre mils més difícils dels Alps, ja que no té cap via amb gradació inferior a MD i els itineraris glacials són prou drets i sostinguts per merèixer també aquesta qualificació.

Aquesta agulla va ésser conquistada per Edward Whymper, C. Almer i F. Biener el 29 de juny de 1865. L'itinerari triat –un corredor de neu que puja des de la base de la muntanya a l'aresta terminal– va ésser anomenat a partir d'aquell moment Corredor Whymper. És un recorregut llarg, ja que supera uns 1.400 metres de desnivell, i difícil, ja que comença amb una inclinació d'uns 45 graus i arriba fins als 55 graus. Val a dir, però, que aquesta darrera part més pendent l'evitaren Whymper i els seus companys en aquella primera pujada, sortint cap a la seva dreta, a un terreny mixt de neu i roca.

Indubtablement, el precari material de l'època (botes amb sola de cuiro clavetejada i crampons d'artesania) afegia un grau a la dificultat –ja considerable– d'un pendent tan exposat.

Sigui com sigui, l'èxit assolit per Whymper en aquesta empresa va ésser determinant per atorgar-li la convicció personal i el prestigi que li permetria –dues setmanes després– organitzar l'assalt victoriós al més cobdiciat dels trofeus alpins en aquella època: el Cervino.

El Corredor Whymper, va ésser considerat per més de cinquanta anys l'única via possible de pujar la Verte. No és fins al 1925 que es completa el recorregut de l'aresta dels Grands Montets, un recorregut mixt de neu i roca accessible des de la Petite Verte.

El 1926 s'obriria una nova via d'escalada, des del refugi de la Charpoua, base també de les ascensions als Drus. Aquesta via remunta l'aresta sense nom fins al cim de la Verte.

El 1932 un nou itinerari glacial és obert per M. Couturier, A. Charlet i J. Simond, des de la gelera d'Argentière, al vessant oposat de la muntanya. Són mil metres de desnivell amb una inclinació estimada de 45 a 55 graus. Naturalment rebria el nom de corredor Couturier i és actualment la via més freqüentada.

Finalment, el 1935, quan ja semblava que aquesta muntanya havia rendit tots els seus secrets, una nova via, austera, sense sol, però de gran bellesa, va ésser oberta a la seva cara més ombrívola: el Nant Blanc, cosa que suposaria el preludi a una sèrie de conquestes de gran dificultat als Alps i que s'estendrien ràpidament a totes les muntanyes del món.

Referències 

Quatremils dels Alps
Muntanyes de Chamonix-Mont-Blanc
Massís del Mont Blanc
Muntanyes de l'Alta Savoia
Papua Nova Guinea

Papua Nova Guinea (oficialment Estat Independent de Papua Nova Guinea) és un estat d'Oceania que ocupa la meitat oriental de l'illa de Nova Guinea (l'altra meitat correspon a la província indonèsia de Papua). Està situat al Pacífic sud-occidental, al nord d'Austràlia (de la qual està separat per l'estret de Torres) i a l'oest de Salomó. Està banyat pel mar de Bismarck al nord, el mar de Salomó a l'est i el mar del Corall al sud.

Història 

A Nova Guinea s'hi han trobat restes humanes d'uns 60.000 anys d'antiguitat. Probablement aquests antics pobladors provenien del sud-est d'Àsia i hi van establir una civilització senzilla, basada en l'agricultura. Del país se'n sap ben poc fins al , tot i que l'illa ja havia estat descoberta per exploradors europeus al . El nom del país també ve d'aquella època; Papua deriva d'una paraula malaia que descriu el cabell rinxolat melanesi, i Nova Guinea és el nom que li va donar un explorador espanyol a causa de la semblança amb la població de la Guinea, a l'Àfrica.

La meitat nord del país va passar a mans dels alemanys a la fi del  amb el nom de Nova Guinea Alemanya. Durant la Primera Guerra Mundial, fou ocupada pels australians, que també passaren a administrar-ne la part sud amb el nom de Territori de Papua (l'antiga Nova Guinea Britànica). Els dos territoris foren units sota el nom de Territori de Papua i Nova Guinea, que més endavant es va convertir en Papua Nova Guinea.

El país va aconseguir la independència el 1975. A partir del 1988, a l'illa de Bougainville es va produir una revolta secessionista que va costar 20.000 vides, fins que es va produir una situació de compromís el 1997, el 2019 s'ha reobert el conflicte però d'una forma democràtica, entre el 23 de novembre i el 7 de desembre del 2019 es va celebrar un referèndum d'independència per a Boungaiville. Van votar 178.000 persones, el 97,7%, van votar a favor de la independència, mentre 3.000 persones van votar per una autonomia més gran.

Geografia 
Papua Nova Guinea és un país majoritàriament muntanyós (la seva màxima altitud és el mont Wilhelm, amb 4.509 m, que forma part de la serralada Bismarck i és considerat el pic més alt de l'Oceania política) i cobert de selva tropical excepte a partir els 3.400 m d'altitud, on hi ha un prat alpí; vora la costa hi ha petites planes. Situat en una línia de falles, els terratrèmols i els tsunamis subseqüents hi són relativament comuns.

La part més extensa del país es troba a Nova Guinea (on hi ha la capital, Port Moresby, amb més de 250.000 habitants, i la ciutat principal, Lae, amb uns 75.000); les illes principals de Papua Nova Guinea inclouen Nova Irlanda i Nova Bretanya, ambdues de l'arxipèlag de Bismarck, i Bougainville, on es troba la ciutat d'Arawa, la tercera del país, amb 40.000 habitants.

Economia

Religió 
Les tribus jaben i bakava creien en el déu Anutu, que seu a l'horitzó en el mar sostenint el cel.

Referències

Vegeu també 

 Maisin
 Etoro
Valldoreix

Valldoreix és un poble que és una entitat municipal descentralitzada pertanyent a Sant Cugat del Vallès. Està situada a l'extrem sud del terme municipal, als contraforts septentrionals de la serra de Collserola. Cap al nord es troba unida a Mira-sol, un altre barri residencial de Sant Cugat; i cap al sud-est s'uneix amb la Floresta. El 2019 tenia 8.401 habitants.

La població actual va néixer cap als anys 1916-1918, com a ciutat jardí, o urbanització residencial, entorn de l'antiga església de Sant Cebrià d'origen romànic, i la parada dels Ferrocarrils de Catalunya, actualment Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC). El 2009 tenia una població de 7.455 habitants. A part del tren, està comunicada per carretera local amb Sant Cugat i Barcelona, i hi passa l'autopista C-16.Antigament el seu terme, anomenat Aiguallonga, havia pertangut a la baronia de Canals, les ruïnes del castell de la qual es troben al sud-oest del nucli urbanitzat; i a mitjan  fou agregat a Sant Cugat. El 1959 es va crear l'Entitat Local Menor de Valldoreix, precedent de l'actual entitat municipal descentralitzada.

Llocs d'interès 
 Alzina de Valldoreix
 Castell de Canals
 Museu Parroquial de Valldoreix.
 Camp d'esports de Valldoreix

Referències

Enllaços externs
Escut de Valldoreix

L'escut oficial de Valldoreix té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una vall d'or amb una faixa ondada d'atzur, sobremuntada d'una domus d'argent oberta.

Història 

Al 1979 l'ajuntament va acordar un concurs popular per triar l'escut municipal per Valldoreix, durant la Festa Major d'aquell any es va fer públic el guanyador del concurs. El 23 de novembre de 1979 es va oficialitzar el nou escut, on l'ajuntament havia afegit els quatre pals de gules al disseny guanyador. La seva forma no correspon a la tipologia d'escut municipal de Catalunya. L'escut figurava un senyal parlant referent al nom del municipi, ja que hi havia representada una vall daurada amb un eix (entre les dues muntanyes).

El 29 d'abril de 2004, la Junta de veïns de l'Entitat Municipal Descentralitzada de Valldoreix (el Vallès Occidental) va adoptar l'acord d'aprovar l'escut heràldic de l'Entitat. El 22 de juny del 2004 va ser aprovat pel Director general d'Administració Local, Albert Pereira i Solé i publicat al DOGC el 22 de juliol del mateix any amb el número 4180.

La vall d'or és un senyal parlant referent al nom del poble; també la faixa ondada és un senyal parlant que al·ludeix al nom antic del terme, Aiguallonga. La domus, o casa forta, és una referència a l'antic castell de la quadra de Canals, avui en ruïnes.

Com és preceptiu en tots els escuts de les entitats municipals descentralitzades, el de Valldoreix no porta corona.

Vegeu també 
 Bandera de Valldoreix
 Escuts i banderes del Vallès Occidental
 Escuts oficials de les entitats municipals descentralitzades de Catalunya

Referències 

Valldoreix
Valldoreix
Escut de Puigpelat

L'escut oficial de Puigpelat té el següent blasonament:

Escut caironat: de sable, un mont de gules movent de la punta carregat d'una creu de Malta i sobremuntat d'un muntant d'argent sobremuntat d'una flor de lis d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 19 de novembre del 2004.

El mont és el senyal parlant tradicional que fa referència al "puig" del nom del poble. El muntant i la flor de lis són els atributs de la Mare de Déu, a qui està dedicada l'església parroquial. Finalment, la creu de Malta és l'emblema dels cavallers de l'orde de Sant Joan de Jerusalem, que encapçalaven la comanda hospitalera (abans templera) de Sant Cristòfol de Selma, a la qual pertanyia Puigpelat.

Vegeu també 
 Bandera de Puigpelat
 Escuts i banderes de l'Alt Camp

Referències 

Puigpelat
Puigpelat
Escut de Biure

L'escut oficial de Biure té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una faixa ondada abaixada d'atzur acompanyada, al cap, d'un burro de sable, i a la punta, de tres còdols de gules. Per timbre, una corona de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juny del 2004.

El burro recorda el passat de Biure, quan aquests animals transportaven guix d'un cantó a l'altre de les muntanyes. També es van fer servir aquests mateixos animals per portar vinyes noves de l'altra banda de la frontera a l'època de la fil·loxera, segons explica Pere Coromines a Les gràcies de l'Empordà, de 1919.

A sota, la faixa ondada representa el riu Ricardell, que passa per davant del poble. Els tres còdols del peu són l'atribut del martiri de sant Esteve, patró de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Biure
Biure
Arties e Garòs

Arties e Garòs és una entitat municipal descentralitzada dependent de l'ajuntament de Naut Aran, a la part sud-occidental del terme. Els dos pobles que la formen, Arties (el cap de l'entitat, amb 497 habitants el 2019) i Garòs (132 habitants), estan situats al llarg de la Garona i de la carretera nacional C-28 que uneix Vielha amb Esterri d'Àneu pel port de la Bonaigua, entre Casarilh a l'oest i Gessa a l'est. El seu terme coincideix en bona part amb la conca del riu de Valarties.

Arties i Garòs, juntament amb altres pobles del municipi actual de Naut Aran, ja havien format part del terçó de Garòs, antiga batllia de la Vall d'Aran. Quan els terçons es van dividir en sesterçons es va crear l'actual d'Arties e Garòs. Va tenir ajuntament propi fins al 21 de desembre del 1967, en què es va fusionar amb Salardú, Gessa, Tredòs i Bagergue per constituir el municipi de Naut Aran. El seu terme coincideix en bona part amb la conca del riu de Valarties i es correspon amb el de l'antic municipi d'Arties, d'uns 78,58 km². L'entitat municipal descentralitzada es va crear el 9 de juliol del 1970.

Referències 

Entitats de població de Naut Aran
Entitats municipals descentralitzades de la Vall d'Aran
Antics municipis de la Vall d'Aran
Canalda

Canalda és un poble de la part oriental del municipi d'Odèn, i forma una entitat municipal descentralitzada des del 1973.

El municipi té uns 18,31 km² d'extensió i una població de 51 habitants (2019). És al nord del Solsonès, al vessant sud de la serra de Querol. Pel terme hi passen, entre altres, la Riera de Canalda, el Torrent d'Urdoll, la Rasa de Coll de Jou i la Rasa d'Encies. A l'est té la Serra d'Encies, i a l'oest la del Puig Sobirà. Està comunicat per carretera comarcal amb Odèn i amb Sant Llorenç de Morunys pel Coll de Jou, i per carretera local amb Lladurs i Solsona.

L'església parroquial, romànica, està dedicada a Sant Julià. Els absis, quadrats, són del -X. El campanar, la nau central i la portalada són del , mentre que la sagristia i el creuer són barrocs, del . Canalda, juntament amb la quadra d'Encies, ja havia tingut ajuntament propi a mitjan , si bé no es té constància de quan es va incorporar a Odèn.

Segons el Diccionari Alcover-Moll, la seva etimologia és preromana, probablement cèltica, ja que en l'acta de consagració de la catedral de la Seu d'Urgell, l'any 839, hi apareix amb el topònim Kanavita.

Del 2011 al 2019 va ser l'alcalde pedani fou Valentí Garrigasait, pare de Raül Garrigasait.

Vegeu també 
 Font de la Rectoria (Canalda)
 Avenc Montserrat Ubach

Referències

Enllaços externs 

 Canalda 

Entitats municipals descentralitzades
Entitats de població d'Odèn
Constel·lació de la Quilla

La Quilla (Carina) és una constel·lació que formà part de l'antiga constel·lació Argo Navis, juntament amb Vela i Puppis. Conté Canopus, el segon estel més brillant del cel nocturn, i l'estel supermassiu eta Carinae, una estrella variable que fou observada per Halley l'any 1677, quan tenia una magnitud aparent de 4. Cap a 1843 es va fer tan brillant com Canopus, però des de 1900 la seva magnitud canvia entre 6 i 8.

A prop d'aquest estel hi ha una nebulosa d'uns dos graus d'arc d'amplada, molt fàcil d'observar, inclús amb prismàtics. A dins d'aquesta constel·lació també hi ha alguns cúmuls estel·lars oberts, algun d'ells bastant brillant.

Referències

Vegeu també 

 SNR G292.0+01.8
 Nau Argos
Escut de Canalda

L'escut oficial de Canalda té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una faixa semipal d'argent, acompanyada, al cap, d'un card d'or de tres flors.

Història 
Va ser aprovat el 9 de maig del 2002.

El card d'or sobre camper de gules prové de les armes parlants dels Cardona, als quals pertanyia el castell de Canalda. La faixa semipal d'argent al·ludeix a l'etimologia del poble: Canalda ve del mot preromà Kanavita, que significa "el camí de la gorja", en referència a la situació geogràfica del lloc; la faixa simbolitza el camí, mentre que el pal es refereix a la gorja.

Com és habitual en tots els escuts de les entitats municipals descentralitzades, el de Canalda no porta corona.

Vegeu també 
 Escuts oficials de les entitats municipals descentralitzades de Catalunya
 Escuts i banderes del Solsonès
 Bandera de Canalda

Canalda
Odèn
Gerb

Gerb és un poble a la vall del Segre que forma una entitat municipal descentralitzada pertanyent al terme d'Os de Balaguer, a l'extrem sud-oriental del municipi.

L'antic terme de Gerb, de 18,19 km², que es va dissoldre a mitjan  i que va existir també durant els anys 1937-1939, només té continuïtat territorial amb el municipi d'Os de Balaguer en un sol punt, la Torreta dels Quatre Batlles. El funcionament d'una junta veïnal amb autonomia respecte a Os de Balaguer es remunta al 1904. Segons el cens del 2019 tenia una població de 591 habitants.

Gerb es troba vora el barranc del Macip i al marge dret del riu Segre, a només tres km de la capital de la comarca, Balaguer, a la qual l'uneix una carretera local. Del poble surten dues carreteres més, una cap a Sant Llorenç de Montgai i Camarasa vora el Segre, i l'altra cap a Vilanova de la Sal.

Està situat al peu de l'antic castell de Gerb, bastit pel comte Ermengol IV d'Urgell cap al 1082 com a base per a la conquesta de Balaguer, i durant uns anys va ser la capital del comtat. Més tard (1106) fou cedit a l'església de Santa Maria de Solsona. L'església parroquial està dedicada a Sant Salvador. La presidenta de l'entitat municipal descentralitzada de Gerb és Paqui Marquina.

Persones 
 Josep Pla i Agulló (1931-1993): llatinista i traductor català

Vegeu també 
 Antiga estació de Gerb

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web del poble de Gerb 

 
Antics municipis de la Noguera
Escut de Gerb

L'escut oficial de Gerb té el següent blasonament:

Escut caironat: escacat d'or i de sable; ressaltant sobre el tot un castell de sinople tancat d'argent. Va ser aprovat el 9 de setembre de 1991.

El castell de Gerb (representat a l'escut) fou construït pel comte Ermengol IV d'Urgell el 1082, i durant uns quants anys va ostentar la capitalitat del comtat. L'escacat d'or i de sable són les armes dels comtes d'Urgell. Com és habitual en tots els escuts de les entitats municipals descentralitzades, el de Gerb no porta corona.

Bandera 

La bandera oficial de Gerb té el següent blasonament:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, escacada, amb quatre rengles horitzontals de cinc escacs grocs i negres, i al vol un pal blanc de gruix 2/9 de la llargada del drap, que deixa incomplet el darrer escac de cada rengle, i, centrat sobre les files verticals segona i tercera que queden formades, un castell verd fosc tancat de blanc d'alçada 2/3 de la del drap i d'amplada 2/7 de la llargada del mateix drap.

Va ser aprovada el 17 d'abril de 2007 i publicada en el DOGC el 7 de maig del mateix any amb el número 4877.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Noguera
 Bandera de Gerb
 Escuts oficials de les entitats municipals descentralitzades de Catalunya

Gerb
Gerb
Banderes de la Noguera
Escut de Vilamitjana

Escut oficial de l'entitat municipal descentralitzada de Vilamitjana, antic municipi independent agregat al de Tremp el 1970.

Aquest escut té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r de sinople; 2n d'argent; ressaltant sobre la partició una flor de lis de l'un en l'altre.

Història 
Va ser aprovat el 15 de novembre de 1991. Vilamitjana perdé, oficialment, el seu escut municipal antic el 1970, en quedar el seu terme i vila agregats a Tremp. El 1991, amb l'aprovació esmentada, Vilamitjana recuperà el seu símbol oficial propi.

Interpretació 
La flor de lis és l'atribut de la Mare de Déu, a qui està dedicada l'església parroquial. La partició de l'escut és un senyal parlant referent al nom del poble (mitjana). Com és habitual en tots els escuts de les entitats municipals descentralitzades, el de Vilamitjana no porta corona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà
 Escuts oficials de les entitats municipals descentralitzades de Catalunya
 Bandera de Vilamitjana

Escut
Vilamitjana
Illes Anglonormandes

Les illes Anglonormandes o illes del Canal (en anglès, Channel Islands; i en francès, Îles Anglo-normandes) són un grup d'illes del canal de la Mànega situades a l'oest de la península de Cotentin. Pertanyen a la Corona Britànica, si bé no formen part del Regne Unit (ni de la Unió Europea). Administrativament estan separades en dues batllies (bailiwicks): Jersey i Guernsey.

La seva superfície total és d'uns 195 km², en la qual viuen uns 150.000 habitants, repartits en les illes de:
 Jersey
 Guernsey (Guernesey, en francès)
 Alderney (Aurigny, en francès)
 Sark (Sercq, en francès)
 Jethou
 Herm
 Brecqhou
 Lihou

Orografia 
Les illes estan fetes de roques granítiques i de gneis. Tot l'arxipèlag conforma una perllongació de la península de Cherbourg, a la Normandia, amb poques alçàries importants, però que són molt rocalloses i accidentades. El relleu és pla, però de caràcter abrupte. Hi ha alguns rierols d'aigua dolça, moltes petites badies i d'altres accidents geogràfics.

Història 
Les illes van ser annexades al ducat de Normandia el 933. El 1066 el duc Guillem el Conqueridor envaí Anglaterra i en va esdevenir el monarca. Posteriorment, el 1204, la pèrdua d'altres possessions continentals deixà les illes com l'únic reducte del que fou la Normandia originària de la monarquia anglesa (amb posteriors canvis de dinastia).

Durant la Segona Guerra Mundial, les illes foren l'única porció de sòl britànic ocupat per Alemanya.

Cultura 
Tradicionalment la cultura dels habitants de l'illa havia estat normanda, això és, els seus habitants parlaven el dialecte normand de la llengua d'Oïl. A partir del , una major facilitat de transport amb la Gran Bretanya hi propicià l'assentament d'anglesos, que unit a més comunicacions acabaren per anglicitzar les illes. Actualment, el normand ja està completament extingit a l'illa d'Alderney i a la resta el seu nombre de parlants no arriba al 10%, majoritàriament d'edat avançada. Amb tot, el francès hi segueix sent una llengua (cerimonialment) oficial.

Economia 
El turisme és la principal font d'ingressos de les illes més petites (unit en menor part a l'agricultura). Jersey i Guernsey, per la seva banda, han basat la seva economia des dels anys 60 en els serveis financers, si bé Guernsey ha mantingut una certa agricultura (hivernacles, horticultura) i indústria lleugera.

Cada una de les batllies emet els seus propis bitllets i monedes, si bé les divises del Regne Unit emeses pel Banc d'Anglaterra i d'Escòcia també hi són admeses.

Vegeu també 
 Llista de peixos de les illes Anglonormandes
Índex de massa corporal

LÍndex de massa corporal (IMC) és una xifra que permet avaluar la corpulència d'una persona tot relacionant-ne la seva massa amb la seva talla.

Va ser desenvolupat pel belga Adolphe Quételet mentre elaborava el seu sistema de "física social" entre els anys 1830 i 1850 (per tant, també es coneix com a Índex de Quételet). La seva fórmula és:

On m és la massa de la persona i h la seva alçària; ambdues introduïdes en unitats del S.I., és a dir, kg i m. La seva interpretació és la següent (aplicable només a persones adultes, per infants la classificació és diferent):

Tot i ser una simple eina estadística, és àmpliament emprat com a mesura de l'obesitat o l'estat nutricional, fins i tot per part de l'Organització Mundial de la Salut. Tot i ser una estimació de la presència de greix en una persona, no té en compte les proporcions de massa òssia ni muscular. De fet, podria ser substituït per un assaig d'impedància bioelèctrica, però la realització d'aquest és molt més complexa, mentre que l'alçada i el pes són molt fàcils de mesurar.

El seu valor potencial, a més, varia amb l'edat i el sexe.

El IMC és una eina fiable per detectar possibles problemes de pes, però no és una eina de diagnòstic. Els resultats de la calculadora d'IMC només mostren el percentatge de greix corporal en excés i els problemes de pes. Per estar segurs s'haurien de realitzar proves i avaluacions addicionals.

Per exemple, una persona que tingui un IMC sensiblement alt, però a causa de la seva constitució muscular, pot tenir un percentatge molt baix de greix corporal. En general, si una persona cau en la categoria d'obès, és probable que tingui excés de greix i pes.

Referències

Enllaços externs 

 
 Vídeo TV3 Quèquicom El control del pes. Aliments i pautes per seguir una bona dieta i controlar el pes. 24 de desembre del 2014. 

Nutrició
は

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) は (hiragana) i ハ (katakana) ocupen la 26a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre の i ひ; i el tercer en el poema iroha, entre ろ i に. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la sisena columna (a la que dona nom: は行, "columna HA") i la primera fila (あ段, "fila A").

El caràcter は prové del kanji 波, mentre que ハ prové de 八.

Poden dur l'accent dakuten: ば, バ; així com el handakuten: ぱ, パ.

Existeix una versió hentaigana de は, , que prové del kanji 者.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 は, ハ es romanitzen com a "ha".
 ば, バ es romanitzen com a "ba".
 ぱ, パ es romanitzen com a "pa".

La partícula は no es pronuncia ha sinó wa (que la resta de casos correspondria al caràcter わ), per tant, se sol romanitzar wa.

Escriptura 

El caràcter は s'escriu amb tres traços:
 Traç vertical de dalt avall i lleugerament corbilini que acaba torçant-se cap amunt.
 Traç horitzontal a la dreta del primer.
 Traç que comença essent vertical de dalt avall, talla el segon traç i acaba girant a l'esquerra i formant un bucle.
El caràcter ハ s'escriu en dos traços:

 Traç diagonal cap avall a l'esquerra.
 A la dreta del primer traç, un nou traç diagonal cap avall a la dreta.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「はがきのハ」 ("el ha de hagaki", on hagaki significa targeta postal) 
 Codi Morse: −・・・

Ha