Conciliu ecumenic

Conciliu ecumenic sau sinod ( σύνοδος în grecește, cuvânt format din particulele „împreună” și „cale”) ecumenic ori sobor a toată lumea este, pentru creștini, o adunare de episcopi, reprezentând un număr cât mai mare de biserici locale, pentru a dezbate învățături de credință sau orientări pastorale universal valabile.

Potrivit diferitelor biserici creștine, sunt recunoscute primele două (asirienii), primele trei (necalcedoneenii), primele patru (luteranii), primele șapte (ortodocșii) sau toate cele douăzeci și una de sinoade ecumenice (catolicii).

Primele șapte concilii (sinoade) ecumenice

 I. Primul conciliu de la Niceea, (325): condamnă doctrina lui Arie. Conciliul a stabilit învățătura trinitară a Bisericii, formulând forma scurtă a crezului creștin (simbolul niceean).

 II. Primul conciliu de la Constantinopol, (381): a extins crezul creștin prin articolele 9-12 din simbolul niceno-constantinopolitan, articole valabile până în prezent în Biserica Romano-Catolică și în Bisericile Ortodoxe Răsăritene. 

 III. Conciliul de la Efes, (431): condamnă nestorianismul și adoptă titlul de „Născătoare de Dumnezeu” (gr. Theotokos) pentru Maria din Nazaret.

 IV. Conciliul de la Calcedon, (451): condamnă doctrina lui Eutihiu I de Constantinopol (monofizismul), și afirmă două firi în Iisus. Se retușează simbolul niceno-constantinopolitan. Acest conciliu, precum nici următoarele, nu este recunoscut de bisericile vechi orientale.

 V. Al doilea conciliu de la Constantinopol, (553): se reafirmă unele declarații ale conciliilor anterioare, se condamnă noile teze ariene, nestoriene și monofizite, se condamnă toate tezele anterioare referitoare la pre-existenta sufletului, se condamnă toate tezele anterioare referitoare la creație (tohu-wabohu), se condamnă toate tezele anterioare referitoare la ierarhiile îngerești și demonice. Deciziile acestui conciliu au întâlnit mare rezistență, dar până la cel de-al treilea conciliu de la Constantinopol majoritatea opozanților au fost convinși să le accepte. Însă unele dovezi ale pre-existenței sufletului au fost omise, ele se găsesc încă în Evangheliile acceptate de către acest conciliu.

 VI. Al treilea conciliu de la Constantinopol, (660-681): condamnă monotelismul, afirmă că Christos are două voințe: una dumnezeiască și una omenească.

 VII. Al doilea conciliu de la Niceea, (787): reintroduce cultul icoanelor și pune capăt iconoclasmului.

Următoarele concilii (sinoade) ecumenice

 VIII. Al patrulea conciliu de la Constantinopol, (869-870). Înlăturarea din funcție a patriarhului Fotie al Constantinopolului. Depunerea nu a fost recunoscută de bisericile răsăritene. Acest conciliu, precum și următoarele nu sunt recunoscute de Bisericile ortodoxe, ci doar de Biserica Catolică.
 IX. Primul conciliu de la Lateran, (1123)
 X. Al doilea conciliu de la Lateran, (1139)
 XI. Al treilea conciliu de la Lateran, (1179)
 XII. Al patrulea conciliu de la Lateran, (1215)
 XIII. Primul conciliu de la Lyon, (1245)
 XIV. Al doilea conciliu de la Lyon, (1274)
 XV. Conciliul de la Vienne (Franța), (1311-1312)
 XVI. Conciliul de la Constanța (sau Konstanz), (1414-1418) încheierea Schismei apusene și adoptarea conciliarismului. Au participat și reprezentanți ai Țării Românești și ai Moldovei
 XVII. Conciliul de la Basel, Ferarra și Florența, (1431-1445); unirea șubredă, pentru puțin timp, a bisericilor răsăritene cu Roma. Va urma și o împăcare cu câteva biserici necalcedoneene.
 XVIII. Al cincilea conciliu de la Lateran (1512-1517): încercări de reformare a Bisericii.
 XIX. Conciliul de la Trento, (1545-1563, cu întreruperi): reacție la învățăturile Reformei protestante; reforma din interior a Bisericii (Contrareforma).
 XX. Conciliul Vatican I, 1870: infailibilitatea papală
 XXI. Conciliul Vatican II, (1962-1965); reforma liturghiei în ritul latin și a liturgicii; introducerea limbilor vorbite în cult; decrete pastorale despre natura Bisericii și despre legăturile sale cu lumea modernă; teologia părtășiei, studiul biblic, ecumenism.

Realitatea istorică a conciliilor

Toate elementele teologiilor aflate în conflict erau simple chestiuni de credință, drept pentru care învingătorii au prevalat prin simpla putere de convingere retorică, teroare sau violență fizică , căci nici una dintre aripile în dispută nu putea demonstra că are dreptate bazându-se pe logică sau dovezi faptice, istorice  - se cunoaște foarte bine că din partizanat religios sau pur și simplu din necesitatea politică și pragmatică de a păstra ordinea, împărații impuneau prin forța brută opinia unei tabere în dispută; așa a procedat de exemplu împăratul Marcian la Sinodul ecumenic de la Calcedon (451 e.n.), când a impus cu forța armată  dogma unității de persoană a lui Iisus dar a dualității sale de natură (umană și divină); la primul Sinod ecumenic, anume cel de la Niceea din 325 e.n. (când s-a adoptat Crezul în vigoare și azi), împăratul Constantin a fost acela care „a prezidat adunarea și tot el a fost acela care a spus ce trebuie să fie votat la acest sinod, și tot împăratul a fost cel care a hotărât ce poziție trebuie luată de către sinodali față de această învățătură.” dar implicarea arbitrară a împăraților depășește cazuistica acestor 2 exemple sus-citate.

Conform lui Bart Ehrman, Constantin considera disputa despre Sfânta Treime drept o prostioară teologică împiedicând unificarea imperiului și nu dorea altceva decât unitatea creștinismului.

Note

Legături externe 
 Convocarea Sinoadelor ecumenice, 20 mai 2010, Virgil Valcu, CrestinOrtodox.ro
 Unitatea de credință a Sinoadelor Ecumenice - „Urmând credinței evanghelice“ , 1 septembrie 2010, Adrian Agachi, Ziarul Lumina
 Sinoadele ecumenice ca expresie a universalității bisericii, Crestinism-Ortodox.ro
 Sinoadele in cultul si iconografia Bisericii Ortodoxe, 25 iunie 2007, Parintele Vladut Vasiliu, CrestinOrtodox.ro

 
Ortodoxie orientală
Ortodoxie răsăriteană
Termeni creștini