Andreu Alfaro i Hernández

Andreu Alfaro i Hernández (València, 5 d'agost de 1929 – Rocafort, Horta Nord, 13 de desembre de 2012) fou un escultor valencià, relacionat amb el Grup Parpalló (1957) i influït pels constructivistes, com Brâncuşi o Pevsner, i per Jorge Oteiza. Se'l considerava un dels referents artístics dels Països Catalans de la segona meitat del .

Biografia 
Andreu Alfaro va néixer el 1929 a València en una família de carnissers. La seua educació, tant l'escola com l'institut, va estar marcada per docents seguidors de la Institució Lliure d'Ensenyament. El 1933 ingressà a l'Escola Cossío, una iniciativa pedagògica promoguda a la ciutat de València per seguidors de l'ILE, entre els quals s'hi trobaven Angelina Carnicer, María Moliner i Salvador la Casta. El 1936 ingressà en l'Institut Escola de Segona Ensenyança, un centre públic sota la tutela de la Junta per a l'Ampliació d'Estudis i promogut també per l'ILE.

Acabada la Guerra Civil va començar un temps difícil per a la seua família, a causa del seu suport a la causa republicana. El seu tio Vicent Alfaro i Moreno, que havia sigut alcalde de València el 1932 i més tard fundador del partit Esquerra Valenciana, va ser empresonat i condemnat a mort, que li va ser finalment commutada. En el context de la repressió franquista, les autoritats dificultaren l'abastiment al negoci familiar.

Degut a la dissolució de l'Institut Escola, va haver de seguir els seus estudis en el Col·legi Acadèmia Cervantes. Posteriorment va estudiar el batxiller en l'Acadèmia Santo Tomás de Villanueva i aprovar l'examen per estudiar a la universitat, però no es va arribar a matricular a causa de les seues obligacions en el negoci familiar.

Al llarg dels anys 50 va despertar novament el seu interés per l'art, i va entaular amistat amb altres pintors valencians com Joaquim Michavila, Nassio Bayarri i Salvador Soria. Va freqüentar així mateix algunes tertúlies amb intel·lectuals valencians com Vicent Ventura, Josep Iborra i Joan Fuster.

Fou al 1954, durant un viatge a Itàlia, que Alfaro va recuperar l'interès pel dibuix, plasmant en un quadern paisatges i monuments. El 1956 va iniciar la seua formació artística, plenament autodidacta, pintant els seus primers quadres sense seguir una orientació estilística específica. L'any següent va realitzar la primera exposició individual, de dibuixos en la Sala Mateu de la ciutat de València, i de dibuixos i pintura en La Decoradora d'Alacant. També al 1957 es va començar a relacionar amb el Grup Parpalló i va començar a utilitzar llandes i filferros per anar aprofundint en les possibilitats i formes que es poden obtindre dels metalls.

L'any 1958 es va desplaçar, junt amb diversos amics, fins Brussel·les, on s'estava celebrant l'Exposició Universal. Fou a la capital belga on es va posar en contacte amb l'obrar de Brâncuşi, la qual cosa fou determinant perque el valencià decidira prioritzar les seues creacions al camp de l'escultura.

A la dècada de 1960 Alfaro va treballar en l'agència de publicitat "Publipress", junt amb Ventura, Paco Jarque, J.J. Pérez Benlloch o Rafa Gassent, entre altres. Aquests van treballar per nombroses companyies, convertint-se en una de les primeres agències de València. Així i tot, l'interès artístic d'Alfaro anava més enllà del món de la publicitat, pel que es va endinsar en el disseny gràfic. D'aquesta manera, en paraules del crític d'art Daniel Giralt-Miracle, Alfaro va desenvolupar els esquemes de l'escola suïssa, duent fins les últimes conseqüències el rigor de la Bauhaus.

Tot i que sempre s'interessà a l'art, només va ser als 44 anys que s'hi dedicà completament. Les seves obres, exposades a la Biennal de Venècia del 1966 (My Black Brother), assoliren un ressò internacional. A final de la dècada de 1960 experimentà profusament amb elements metàl·lics.

Serà als anys 1970 quan es va consolidar com artista, participant de nou en la Biennal de Venècia de 1976 i protagonitzant una gran mostra al Palau de Velázquez al Parc del Retiro de Madrid al 1979.

El 1980 experimentà amb el filferro i el marbre. El mateix any rep el Premi d'Honor Jaume I i el 1981 el Premi Nacional d'Arts Plàstiques d'Espanya. A mitjan aquesta dècada, va rebre la proposta de realitzar una exposició en un palau d'estil barroc alemany situat en Bruhl, dissenyat per François de Cuvilliés i en el qual es troba una escala obra de l'arquitecte Balthasar Neumann i frescos de Giambattista Tiepolo. L'objecte de la mateixa era el de commemorar els 700 anys d'existència de la localitat. Es va celebrar una exposició batejada com Im Dialog mit dem Barock, i en ella va dur a terme una interpretació pròpia de les formes barroques, imitant al ja citat Neumann, però també a altres artistes que aviat es van convertir en referents per a ell, com Gian Lorenzo Bernini o Francesco Borromini, creant una intencionada escenografia capaç d'unir dos temps.

A principis de 1990 va començar a implementar l'ús de la pedra a les sues creacions, arran d'un fructífer viatge cultural a Egipte. A més, l'escultor va tornar a ser convidat, al 1995, a la Biennal de Venècia, aquesta vegada acompanyat de l'artista Eduardo Arroyo.

Amb l'entrada al segle XXI, Alfaro es va retirar progressivament de la vida pública i també va minvar la seua producció artística. Els últims anys de la seua vida els va passar a Rocafort, apartat del focus mediàtic per problemes de salut. Finalment, Alfaro va morir el 13 de desembre de 2012 a València.

Premis i Reconeixements 
 1980 - Premi d'Honor Jaume I (Lluís Carulla)
 1981 - Premi Nacional d'Arts Plàstiques d'Espanya
 1982 - Creu de Sant Jordi
 1991 - La Diputació de València li concedí el Premi Alfons Roig d'Arts Plàstiques.
 1995 - Premi Tomás Francisco Prieto
 2008 - Membre d'honor de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi
 2016 - Medalla d'honor de la Universitat de València (títol pòstum)
 2016 - Premi Julio González de la Generalitat Valenciana (títol pòstum)

A més, el cantant xativí Raimon li dedicà una cançó al 1978, titulada Andreu, amic.

Obres 
Les seves obres més importants són La rella (1961), La veu d'un poble (1964-1965), Monument a l'amor (1965-1967), Bon dia llibertat (1975) i Catalan power (1976). També projectà diversos monuments, com ara el Monument als Països Catalans, a Tàrrega (1979), o el Monument al Bimil·lenari de Tortosa (1986).

L'any 1999 construí les Columnes de Bellaterra de la Universitat Autònoma de Barcelona.

 L'escultura Donant-li voltes fou donada pel Grup Porcelanosa a l'Ajuntament de València al 2018, durant el govern de Joan Ribó.

Galeria 
Algunes vistes de la seva obra Lebenskraft (1979), situada davant de l'Ajuntament de Magúncia, a la plaça Jockel-Fuchs, des del 1982, i altres obres seves.

Referències

Enllaços externs 
 Andreu Alfaro (Lloc web oficial)
 
 "Andreu Alfaro: el taller como laboratorio de experimentación", Descubrir el Arte, 12 de desembre del 2018, . [Consultat el 9-06-2019].
 "Alfaro. Laboratori de formes escultòriques", Fundació Bancaixa, 2018-2019. [Consultat el 9-06-2019].

Escultors valencians contemporanis
Membres de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi
Creus de Sant Jordi 1982
Premis d'Honor Lluís Carulla
Escultors de València
Membres del Consell Valencià de Cultura
Morts a València
Escultors catalans
Naixements del 1929
Morts el 2012