alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Michigan

Michigan és un estat dels Estats Units d'Amèrica. El seu nom prové del Llac Michigan, el qual prové al seu torn de la paraula Chippewa meicigama, que vol dir "aigua gran". Rodejat de quatre dels Grans Llacs, Michigan és l'estat continental dels Estats Units amb més costa i més embarcacions de plaer que cap altre estat de la unió.

Michigan és principalment conegut perquè és el lloc on va néixer la indústria de l'automòbil. Però cal saber que avui en dia és una destinació turística de primer ordre.

Michigan també és molt coneguda per les seves ciutats, Detroit en primer lloc.

Geografia 
Michigan, únicament entre els estats dels EUA, consisteix en dues penínsules, la Península Superior (en anglès Upper Peninsula o UP) i la Península Inferior (Lower Peninsula). Les penínsules són separades per l'estret de Mackinac (pronunciat /ˈmækɨnɔː/), un cos d'aigua que uneix els llacs de Michigan i Huron; al punt més estret, fa vuit kilòmetres d'ample, i és creuat pel Pont de Mackinac.

Els llacs Superior i Huron-Michigan (habitualment considerats dos llacs separats, però geogràficament una sola unitat) són els dos llacs d'aigua dolça més grans del món. Aquests llacs, amb el Llac Erie i el Llac Ontàrio formen els Grans Llacs d'Amèrica del Nord, i tots excepte Llac Ontàrio limiten amb el territori de Michigan. A més de limitar amb aquests Grans Llacs, l'estat de Michigan té 64.980 llacs interiors.

Península Superior 
La Península Superior és en gran part rural; té un 17% del territori de Michigan, però solament 3% de la població. La ciutat més gran de la península és Marquette, que té una població de menys de 20 mil persones. Indústries importants de la Península Superior inclouen la mineria, la fustera, i el turisme. Durant el , la mineria, sobretot del ferro i el coure, era la indústria més important de la península superior, però durant el  va ser reemplaçat per altres.

Península Inferior 
La majoria de la població de Michigan habita la península Inferior. Totes les ciutats més grans de Michigan són aquí. Les indústries importants de la península Inferior inclouen la manufactura (particularment dels automòbils) i l'agricultura. La forma de la península Inferior s'assembla a una manyopla. Per això els habitants d'allà tradicionalment indiquen el seu lloc d'origen assenyalant-lo en el palmell de la mà dreta com si fos un mapa.

Població 
Segons el cens dels EUA del 2000, hi havia censats a l'Estat 128.282 amerindis nord-americans (1,2%). Per tribus, els principals són els chippewa (32.267), cherokees (19.795), ottawa (6.330), potawatomi (3.876) blackfoot (3.847), iroquesos (3.064), sioux (1.815) apatxes (1.453), choctaw (1.257) i canadencs i llatinoamericans (3.150).

Vegeu també 
 Bandera de Michigan
 Llista de peixos de Michigan

Referències
Pètal

En la flor, un pètal és cadascuna de les peces que componen la corol·la. Cada pètal es troba sovint diferenciat en ungla (de forma estreta) i làmina o limbe (ample, acolorit i obert). A més, els pètals poden presentar taques de coloració, i sovint de textura i olor diferents i, amb freqüència, presenten senyals de nèctar, de vegades només visibles per l'ull de determinats insectes.

El nombre de pètals d'una flor ajuda a la identificació de la planta: les eudicotiledònies normalment tenen quatre o cinc pètals i les monocotiledònies en tenen tres o algun múltiple de tres.

Els pètals de la corol·la poden ser lliures o bé soldats. En el primer cas diem que la flor és dialipètala i en el segon gamopètala (o simpètala).

Si entre els pètals sorgeixen peces del verticil immediat (fulles, estams o d'altres), aquestes peces es diuen alternipètales.

Variacions 

Els pètals sovint són la part més vistosa de la flor, tanmateix les flors d'algunes espècies no tenen pètals o els tenen molt reduïts. Aquestes flors s'anomenen apètales. Exemples de flors amb periants molt reduïts són les gramínies (Poaceae).

La forma dels pètals varia considerablement entre les plantes amb flors.

Tipus de pètals 
El pètals es poden classificar en:
 Enters: Si no presenten entrants ni sortints al marge.
 Lobulats o escotats: Quan presenten una escotadura no gaire marcada a la part superior.
 Bífids: Quan presenten una escotadura profunda a la part superior.
 Lacitinats: Quan es presenten entrants i sortints molt profunds a la part superior de manera que el pètal apareix dividit.

Morfologia floral
Sèpal

Un sèpal és cadascuna de les peces que formen el calze de les flors.

Els sèpals del calze poden estar lliures o bé soldats. En el primer cas diem que la flor és dialisèpala i en el segon gamosèpala (o sinsèpala). Els sèpals solen ser de forma i estructura foliàcia. És senzill veure que hi ha un pas morfològic gradual de bràctees a sèpals en algunes ranunculàcies i magnoliàcies). En la poncella solen estar encavalcats.

El sèpal (del llatí separatus "separat" + petalum "pètal") forma el calze en les plantes angiosperma.
És la part externa del periant, part estèril de la flor que consta de tèpals interns i externs. El terme tèpal s'aplica per norma general quan els pètals i els sèpals no es diferencien. Quan ho fan, en una flor "típica", els tèpals externs passen a ser anomenats sèpals. Aquests solen ser verds i se situen a sota dels pètals, més visibles. Quan la flor està brotant, aquests tanquen i protegeixen les parts internes més delicades.

Existeix una varietat considerable en la forma dels sèpals entre les plantes. Sovint els sèpals són molt reduïts, apareixent com a espigues, dents o crestes. Exemples de flors amb periants molt reduïds poden trobar-se entre les herbes. En algunes flors, els sèpals estan reduïts fins a la base, formant un tub del calze. Aquest tub floral pot incloure els pètals i el punt d'adherència dels estams. De vegades, entre els sèpals sorgeixen peces del verticil immediat (fulles, estams o d'altres) i aquestes peces s'anomenen alternisèpales.

Morfologia floral
Restauració

Història:
 Restauració Kenmu (Japó, 1333)
 Restauració anglesa (Anglaterra, 1660)
 Restauració (absolutisme) (Europa, 1814)
 Restauració francesa
 Restauració absolutista a Espanya o primera restauració borbònica.
 Restauració Meiji (Japó, 1868)
 Restauració borbònica o segona restauració borbònica (Espanya, 1874) 
 Tercera restauració borbònica o transició democràtica espanyola (Espanya, 1975)
 Art:
 Restauració (art)
 Restauració d'imatge
 Conservació i restauració
 Altres: 
 Restauració (gastronomia)
Luddisme

El luddisme fou una forma de protesta apareguda a Gran Bretanya a partir de 1811 i que s'allargà durant els primers decennis del , fins al 1830. El luddisme pren el nom de Ned Ludd, un pseudònim emprat repetidament pels qui destruïen les màquines i les instal·lacions obreres.

Tradicionalment, s'ha considerat el luddisme com la primera forma de lluita obrera contra el capitalisme que, de retruc, s'oposa a la industrialització. Aquesta fou la visió que donaren Sidney Webb i Beatrice Webb a la seva obra sobre el sindicalisme britànic.

Més endavant, Eric Hobsbawm presentà una nova visió sobre el luddisme que George Rudé, Edward Palmer Thompson i John Rule han desenvolupat amb més precisió. Així, doncs, actualment se sap que les destruccions luddites anaren a càrrec d'artesans que veien perillar la seva existència davant la ràpida introducció de mà d'obra que no havia de seguir l'aprenentatge de 7 anys que la llei marcà fins al 1814 i que no requerien ni preparació, ni qualificació, atès que empraven la nova maquinària tèxtil que es desenvolupava. Des dels sindicats d'origen gremial, els artesans actuaren contra la maquinària i contra aquests primers obrers, majoritàriament dones i nens amb salaris molt baixos.

La destrucció de les màquines modernes no fou una reacció contra el progrés, ni tampoc contra la industrialització, sinó actes de resistència respecte a la nova dictadura econòmica dels propietaris industrials. No va ser la tecnologia, sinó l'ús de la producció i les mesures antiregulatòries, amb la destrucció dels gremis i la democràcia associativa, la que va motivar molts artesans enviats a la intempèrie del mercat a practicar la destrucció de les màquines. No va ser el progrés el que incomodava els luddites, sinó la subversió dels antics equilibris laborals i l'empobriment sobtat que patien les víctimes dels canvis. La violència contra les màquines havia de servir per establir negociacions sobre com es repartien els guanys que comportaven els nous sistemes industrials i una tecnologia que feia acumular la producció en poques mans. En certa manera, la destrucció de les màquines esdevenia una veritable lluita de classes, tenint en compte que s'atacava una propietat privada i es discutia sobre el repartiment de la riquesa i la regulació de la producció.

A la llarga, davant la inevitable industrialització i proletarització del sector tèxtil, els artesans anaren abandonant les accions violentes i obriren els seus sindicats als obrers, això és, les dones i els pocs homes que aleshores formaven part del primigeni proletariat industrial britànic.

A final del , en plena revolució digital, va sorgir un moviment conegut com a neoluddisme, que s'oposa a la intel·ligència artificial i tot avanç científic que es basi en la informàtica. Reconeix que no solament els empresaris són els explotadors sinó que és la forma com funciona la tecnologia que aliena tant l'explotador com l'explotat i que els converteix, segons el seu criteri, en parts funcionals de la maquinària tecnològica.

Vegeu també 
 Neoluddisme

Referències

Enllaços externs 

 Fonts i documentació sobre el luddisme 

Moviment obrer
Tecnologia
Forjat

Forja
 Forjat (construcció), element constructiu extern
 Ferro forjat
Emprimació

L'emprimació és una tècnica emprada en diverses feines relacionades amb la pintura que prové del verb emprimar que significa fer la primera llaurada, posar una primera capa de pintura. Prové del mot prim que deriva al seu lloc del llatí primus, primer. La paraula s'utilitza també per designar la pintura utilitzada per tal efecte.

S'aplica tal cap sobre una superfície per assegurar una bona adherència del recobriment definitiu. Sovint és blanc, per tal de garantir colors vivaços, que sense capa d'emprimació, per exemple sobre superfícies de fusta de color fosca o pintures anteriors no sortirien bé. En la pintura artística s'aplica sobre els estrats de preparació per obtenir un fons llis i poc porós que pot crear efectes estètics de transparència en aplicar les altres capes de color al damunt. Per a la pintura sobre tela, des del  es van preparar teles emprimades de manera industrial.

Referències 

Tècniques pictòriques
Cabal

El cabal es la quantitat d'aigua que porta un riu.

 Física: 
 Cabal màssic, quantitat de massa que travessa una certa àrea per unitat de temps
 Cabal hidràulic, quantitat de fluid que passa per un circuit hidràulic en un temps determinat
 Biografies: 
 Miquel Cabal Guarro (Barcelona, 1977), traductor de rus.
 Constantino Cabal (Oviedo, 1877 - 1967), escriptor i periodista.
Grans Llacs

Grans Llacs d'Amèrica del Nord, grup de cinc grans llacs situats entre els Estats Units d'Amèrica i el Canadà.
 Grans Llacs d'Àfrica, sistema de llacs localitzats a la part centreoriental de l'Àfrica.
Jutges

jutge, funcionari de carrera, mentre que en els anglosaxons, a vegades són elegits
 Jutge de pau 
 Jutge d'Israel, líder bíblic escollit per dirigir el poble d'Israel entre la conquesta de la Terra Promesa per Josuè i la coronació del primer rei d'Israel, Saül 
 Llibre dels Jutges, setè llibre de la Tanakh i de l'Antic Testament cristià
 jutges, sobirans del Jutjat de Torres a l'illa de Sardenya
 jutges, sobirans del Jutjat de Gallura a Sardenya 
 jutges, sobirans que governaven el Jutjat d'Arborea, a l'oest de Sardenya 
 Els Tres Jutges, muntanya al municipi de Mura, a la comarca del Bages
 Els Setze Jutges, grup de cantants en llengua catalana fundat el 1961 per Miquel Porter i Moix, Remei Margarit i Josep Maria Espinàs
Serrat

Biografies:
 Jordi Serrat i Gallart (Barcelona, 1931), actor de teatre i televisió català
 Joan Manuel Serrat i Teresa (Barcelona, 1943), cèlebre cantautor i músic català
 Xavier Serrat i Crespo, actor i director català
 Ramon Serrat i Fajula (Sant Joan de les Abadesses, 1883 - Terrassa, 1944), professor, músic i compositor de sardanes
 Esteve Fradera i Serrat (Santa Coloma de Farners, 1963), futbolista català
 Honorat Vilamanyà i Serrat (Ripoll, 1905 - Barcelona, 1963), músic i compositor
 Gastronomia: Formatge serrat, formatge curat dels Pirineus Catalans
 Anatomia: Múscul serrat, tipus de múscul del tronc del cos humà amb forma de serra
 Geografia: Serrat, muntanya allargada de poca altitud
 Toponímia:
 Andorra: El Serrat (Ordino), nucli de població de la parròquia d'Ordino 
 Catalunya:
 El Serrat de l'Ocata, barri de l'Ametlla del Vallès 
 El Serrat (l'Ametlla del Vallès), serra entre els municipis de l'Ametlla del Vallès i de Figaró-Montmany (Vallès Oriental)
 El Serrat (Arbúcies), masia al municipi d'Arbúcies (Selva)
 El Serrat (Castellcir), masia al municipi de Castellcir (Moianès)
 El Serrat (Fogars de Montclús), edifici del municipi de Fogars de Montclús (Vallès Oriental)
 El Serrat (Llanars), edifici del municipi de Llanars (Ripollès)
 El Serrat (les Llosses), edifici del municipi de les Llosses (Ripollès)
 El Serrat (Malla), edifici del municipi de Malla (Osona)
 El Serrat (Ogassa), edifici del municipi d'Ogassa (Ripollès)
 El Serrat (Olesa de Montserrat), serra del municipi d'Olesa de Montserrat (Baix Llobregat)
 El Serrat (Olot), edifici del municipi d'Olot (la Garrotxa)
 El Serrat (Planoles), edifici del municipi de Planoles (Ripollès)
 El Serrat (Prullans), indret del municipi de Prullans (Cerdanya)
 Serrat (Queralbs), nucli de població del municipi de Queralbs
 El Serrat (Riner), serra del municipi de Riner (Solsonès)
 El Serrat (Sant Aniol de Finestres), edifici del municipi de Sant Aniol de Finestres (la Garrotxa)
 El Serrat o el Serrat de Baix, edifici al municipi de Sant Joan les Fonts (la Garrotxa)
 El Serrat (Sant Hilari Sacalm), nucli disseminat del municipi de Sant Hilari Sacalm (Selva)
 El Serrat (Santa Eulàlia de Ronçana), nucli disseminat del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental)
 El Serrat (Santa Maria de Besora), masia al municipi de Santa Maria de Besora (Osona)
 El Serrat (la Vall de Bianya), edifici del municipi de la Vall de Bianya (la Garrotxa)
 El Serrat (la Vall d'en Bas), edifici del municipi de la Vall d'en Bas (la Garrotxa)
 Lo Serrat (Santa Engràcia), masia i explotació agropecuària del poble de Santa Engràcia pertanyent al municipi de Tremp
Vlissingen

Vlissingen (zelandès Vlissienge) és una ciutat de l'antiga illa de Walcheren, a la província de Zelanda, als Països Baixos. L'1 de gener de 2009 tenia 44.721 habitants repartits per una superfície de 344,98 km² (dels quals 310,82 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Veere i Middelburg, a l'est Borsele i al sud amb Sluis i Terneuzen.

El nom Vlissingen es retroba a Nova York sota la versió anglòfona de Flushing (que és com es coneix aquesta ciutat en anglès). La ciutat fou el lloc de naixença de l'almirall Michiel de Ruyter.

És el punt final de la línia zelandesa de ferrocarrils (Zeeuwse Lijn), l'única de la província, que comença a Roosendaal. Al costat de l'estació hi ha la terminal de ferrys ràpids que connecten la ciutat amb Breskens, al Flandes Zelandès. L'obertura del Túnel de l'Escalda Occidental però, en reduí la demanda a partir del març del 2003.

Port 
La seva estratègica situació a la riba dreta (septentrional) de l'Escalda Occidental, amb bon accés al Mar del Nord, en va fer un port important ja des de l'Edat Mitjana (li fou concedit el títol de ciutat el 1315). Posteriorment, durant l'expansió colonial neerlandesa, Vlissingen passà a ser un dels principals ports de la Companyia de les Índies Occidentals.

Actualment segueix sent un dels ports més importants del país.

Administració 
El consistori consta de 29 membres, compost per:
 Partit del Treball, (PvdA) 8 regidors
 Partij Souburg Ritthem 5 regidors
 Crida Demòcrata Cristiana, (CDA) 3 regidors
 Partit Popular per la Llibertat i la Democràcia, (VVD) 3 escons
 Partit Socialista, (PvdA) 3 regidors
 Lokale Partij Vlissingen, 3 regidors
 GroenLinks, 1 regidor
 ChristenUnie, 1 regidor
 Unió de la Dreta Cristiana Protestant, 1 regidor
 Progressief Vlissingen, 1 regidor

Referències

Enllaços externs 

  Pàgina municipal
  Mapa 

Municipis de Zelanda
Túnel de l'Escalda occidental

El túnel de l'Escalda occidental (Westerscheldetunnel) és un túnel de 6,6 quilòmetres construït sota l'Escalda Occidental entre Ellewoutsdijk i Terneuzen, que uneix l'antiga illa de Walcheren amb Flandes Zelandès. És el més llarg dels Països Baixos per a trànsit de vehicles. El túnel fou obert el 14 de març del 2003.

Consta de dos conductes, un per sentit, amb dos carrils cada un. Fou construït amb dues tuneladores diferents (una per conducte).

És un túnel de peatge (que cal pagar a Borssele independentment del trajecte realitzat), cosa poc freqüent a les carreteres neerlandeses, on la majoria d'autopistes (i grans infraestructures viàries) són gratuïtes. El túnel és explotat per l'empresa NV Westerscheldetunnel participada en un 95,4% pel Ministeri del Trànsit i les Aigües (en representació de l'estat neerlandès) i en un 4,6% per la província de Zelanda.

No és permès l'ús del túnel a ciclistes i vianants. Aquests cal que agafin l'autobús de Connexxion que creua el túnel o bé emprar els antics serveis de ferri des de Breskens (Flandes Zelandès) a Vlissingen.

Enllaços externs 

 Pàgina de NV Westerscheldetunnel (en neerlandès, francès, anglès o alemany)
 Antics mitjans de transport per creuar l'Escalda (en neerlandès)
 Tunnelwet Westerschelde (Llei del túnel, en neerlandès)

Escalda Occidental
Infraestructures dels Països Baixos
Jordi Frederic de Prússia

El príncep Jordi Frederic de Prússia (Bremen, 10 de juny de 1976) és el cap actual de la casa reial dels Hohenzollern i, per tant, el pretendent al tron de Prússia i també d'Alemanya. El seu nom complet en alemany és Georg Friedrich Ferdinand Prinz von Preußen.

El 25 de setembre del 1994, quan el seu avi el príncep Lluís Ferran de Prússia va morir, va ser ell qui va succeir-lo com a cap de la casa dels Hohenzollern, ja que el seu pare, Lluís Ferran fill, havia mort el 1977.

Jordi Frederic és rebesnet de Guillem II d'Alemanya, l'últim emperador alemany.

Enllaços externs 

 Preussen.de  - Lloc web oficial de la Casa de Hohenzollern (en anglès)
 Biografia a Preussen.de  (en anglès)

Prínceps de Prússia
Pretendents
Persones de Bremen
Mississipi-Missouri

El sistema fluvial Mississipí-Missouri està format pel riu Mississipi i el seu afluent el Missouri. Tots dos plegats formen el riu més llarg i cabalós d'Amèrica del Nord, i el quart més llarg de tot el món. El Mississipí és el segon riu més llarg als Estats Units, amb una longitud de 2,340 milles (3,770 quilòmetres) des del seu naixement al Llac Itasca a Minnesota, fins a la seua desembocadura al golf de Mèxic. El riu més llarg, és l'afluent de Mississippi, el riu Missouri amb una mesura de 2,540 milles (4,090 km).

El Riu Mississipí és part del sistema fluvial Jefferson-Mississipí-Missouri, que és sistema fluvial el més gran a Amèrica del Nord i entre els més grans en el món: per la longitud (3,900 milles (6300 km)), és el quart més llarg, i per la seua mitjana de baixada de 572.000 peus cúbics/s (16.200 m³/s), és el desè riu més gran.

El nom de Mississipí es deriva de la paraula Ojibwe missi-ziibi ("Gran Riu") o gichi-ziibi ("Enorme Riu") en les seues capçaleres.

Geografia 

El riu Missouri flueix a partir de la confluència dels rius Jefferson, Madison, i Gallatin al Riu Mississipí. Tots plegats, el Jefferson, el Missouri i el Mississipí formen el sistema fluvial més llarg d'Amèrica del Nord. Si es mesura des de la font de Jefferson a la Brower's Spring, fins al golf de Mèxic, la llargada de la combinació del Mississipí-Missouri-Jefferson és d'aproximadament 3,900 milles (6,300 km), fent a la combinació el quart riu més llarg del món. Les 207 milles (333 km) de la part més alta d'aquesta combinació del riu s'anomena riu Jefferson, el nivell més baix 1,352 milles (2,176 km) forma part del Mississipí, i la intersecció -2,341 milles (3,767 km)- s'anomena Missouri.

El riu Arkansas és el segon més llarg afluent del riu Mississipí. Mesurat pel volum d'aigua, el més gran de tots els afluents Mississippi és el riu Ohio.

Cultura anglesa 
El riu Mississipí es fa servir comunament com la frontera natural que divideix els Estats Units en la part est i la part oest del país, que sovint s'anomenen com l'est o l'oest "del Mississippí".

Vegeu també 
 Conca Atchafalaya
 Mississippi embayment
 Mississippi River Delta
 Upper Mississippi River National Wildlife and Fish Refuge
 Mississippi National River and Recreation Area
 List of crossings of the Upper Mississippi River
 List of crossings of the Lower Mississippi River
 List of locks and dams of the Upper Mississippi River
 Steamboats of the Mississippi River

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Riu Mississipí , projecte de la American Land Conservancy  
 Mud Island (Memphis) River Park  
 Museu i Aquari del Riu Nacional de Mississipí 
 Riu nacional Mississipí i àrea recreativa 
 Informació General sobre el Riu Mississipí 
 Mark Twain's Mississippi, Illinois Historical Projectes de digitalització de biblioteques de la Universitat de Nord Illinois  
 Article de 1911 Britannica 

Rius dels Estats Units
Rius de la conca del Mississipí
Geografia de Missouri
Geografia de Wisconsin
Mandrí

Un mandrí és una eina emprada en mecànica constructiva.

Consisteix en una barra d'acer trempat, cilíndrica o cònica, estriada longitudinal o helicoidalment, proveïda d'un mànec per fixar-la a un estri o màquina que el faci girar.

Serveix per a repassar els forats fets amb broca i aconsegueix deixar-los polits interiorment i al mateix temps a una mida precisa.

L'operació realitzada amb un mandrí, es diu mandrinar.

Referències 

Eines de construcció
Aar

L'Aar  o Aare  és un riu de Suïssa de 295 km de llargada, que neix en el massís de l'Aar-Gothard i és afluent del Rin (per l'esquerra). Passa per la impressionant gorja de l'Aar (Aareschlucht en alemany), passa per Meiringen, travessa el llac de Brienz, passa per Interlaken, travessa el llac de Thun abans de passar per Berna; després, rep les aigües del riu Sarine i continua fins al llac de Bienne. Agafa direcció est, passant al peu del Jura. Se li uneixen els rius Emme, Reuss i Limmat. Creua les ciutats d'Olten, Aarau i Brugg. L'Aar continua el seu camí cap al nord fins a vessar les aigües al Rin.

Galeria 

Rius de la conca del Rin
Rius de Suïssa
Jordi Frederic

Jordi Frederic de Brandenburg-Bayreuth (Obersutzbürg, 1688 - Bayreuth, 1735), noble alemany de la Casa de Hohenzollern 
 Jordi Frederic de Kirchberg (Famroda, 1683 - Hachenburg, 1749), noble alemany
 Jordi Frederic de Prússia (Bremen, 1976), cap actual de la casa reial dels Hohenzollern 
 Jordi Frederic de Waldeck (Arolsen, 1620 - 1640), príncep alemany, fill del comte Wolrad IV
Dolmen de Trullars

El dolmen del Pla de Trullars, el nom més apropiat per al qual fóra dolmen de Trullars, és una construcció feta amb grans pedres a l'època neolítica. És un megàlit del tipus de cambra simple, de mida força gran. Aquests tipus de sepulcres pertanyen a l'edat de bronze, entre el 2000 i el 1500 aC.

Es troba en el Pla de Trullars, dins el terme municipal de Monistrol de Calders, a l'extrem sud del Moianès, situat estructuralment en una posició dominant respecte l'entorn, a una altitud de 711,3 metres. S'hi pot accedir pel camí que surt de la Urbanització Masia del Solà.

La primera aproximació científica es produí l'any 1920, amb l'excavació del Centre Excursionista de Vic. Abans que fos afectat pels incendis de l'estiu del 2003, era envoltat per pins i sotabosc. Per la recuperació del dolmen s'efectuà una adequació de tot l'entorn. L'excavació es va fer a principis de 2003 amb la voluntat d'incloure'l dins una ruta turísticocultural. La restauració no es va acabar fins al 2006, i la ruta esmentada, que inclou un circuit per fer a peu per tot un seguit de barraques de vinya del terme, fins al 2008.

Es tracta d'un dolmen de cambra simple, diferenciat d'estructures megalítiques més complexes, amb una caixa de planta rectangular i amb grans lloses falcades a terra, amb una altra a sobre com a coberta de la cambra sepulcral, el lloc d'enterrament. Al voltant de la cambra hi havia un túmul de terres i pedra de planta circular.

L'excavació va afectar les restes del túmul que l'envoltava i l'interior de la cambra. Es coneixen detalls que indiquen que l'accés a l'interior era per una llosa que s'extreia en el moment de la sepultura.

Bibliografia 
 ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
 PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN.

Enllaços externs 

 Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació
 Memòria de la consolidació i reconstrucció del Dolmen del Pla de Trullars

Trullars
Edificis de Monistrol de Calders
Missouri

Missouri és un estat dels Estats Units d'Amèrica situat a la regió del Mig Oest. Anomenat en honor de la tribu siouan. La seva capital és Jefferson City.
En aquest estat conflueixen els dos principals rius d'Amèrica del nord, el Mississipí i el Missouri.

Població 
Segons el cens dels EUA del 2000, a l'estat hi havia censats 62.640 amerindis nord-americans (1,1%). Per tribus, les principals són els cherokees (24.468), choctaw (2.083), blackfoot (2.017), sioux (1.933), apatxes (1.119), iroquesos (1.104), creek (821), osage (736) i chickasaw (541).

Vegeu també 
 Bandera de Missouri
Historiador

Un historiador és un professional o expert sobre l'estudi de la història, que recopila dades del passat, les estudia i les transmet. Els mètodes i focus que segueix o aplica per a dur a terme la tasca varien segons l'escola d'historiografia emprada o l'època estudiada.

Els primers historiadors aparegueren a l'Antiguitat, època durant la qual els escriptors recollien els fets i esdeveniments, a vegades llegendaris, dels seus indrets d'origen o de civilitzacions aleshores considerades exòtiques. Les seves narracions, a més de tenir el caràcter de divulgació instrínsec a la professió d'historiador, també solien tenir finalitat legitimadora. Més tard, els cronistes medievals van heretar aquesta doble funció amb les seves cròniques, característica que va ser hegemònica fins l'arribada del positivisme. En l'actualitat, la immensa majoria d'historiadors han cursat estudis universitaris específics i exerceixen tant d'investigadors i divulgadors com de docents o assessors especialistes.

Amb el transcurs del temps, l'ús de les fonts ha esdevingut una part essencial del mètode històric, ja que asseguren la versemblança i l'objectivitat a la narració. De fet, l'ús de les fonts fiables, ja siguin primàries o secundàries, és un dels elements que diferencia un historiador d'un pseudohistoriador.

Referències 

Professions
Sacavém

Sacavém és una ciutat i una freguesia de Portugal que pertany al municipi de Loures, districte de Lisboa, regió de Lisboa, subregió de la Gran Lisboa i Grande Area Metropolitana de Lisboa.

És la seu d'un nucli (freguesia) menut de 3,81 km² i 17.659 habitants (2001). El nucli limita al nord amb els nuclis de Bobadela i Unhos, a l'est amb Camarate, al sud amb Prior Velho, Portela i Moscavide i a l'oest té una franja riberenca amb l'estuari del Tejo.

Freguesias del districte de Lisboa
Montana

Montana és un estat de l'oest dels Estats Units d'Amèrica situat sota la frontera canadenca. El nom probablement ve de l'espanyol montaña, descripció del seu emplaçament al vessant oriental de les muntanyes Rocoses. L'estat és el quart més gran per extensió, però té molt poca població i gairebé tota rural. L'economia és principalment del sector primari, amb la ramaderia com a activitat més important encara que s'hi troba conreus de blat, ordi, remolatxa, així com explotacions forestals i mineria.

Montana conté la secció no canadenca del Parc Nacional de les Glaceres i la porció septentrional del Parc Nacional de Yellowstone.

Clima 

Montana és un estat molt extens i amb gran variació en el clima, l'altitud varia entre els 610 metres i els 4.000 m per sobre del nivell del mar. La part occidental és muntanyenca amb nombroses valls. La part oriental és principalment plana i semiàrida de clima continental. La divisòria continental té un efecte considerable sobre el clima de Montana, donat que restringeix l'entrada d'aire càlid des del Pacífic.

La pluviometria anual mitjana és de 380 mm, però s'observen grans variacions. Les serralades de muntanyes bloquegen l'aire humit del Pacífic i creen ombra pluviomètrica a l'oest. Heron, a l'oest rep la màxima precipitació (881 mm). En canvi, Lonepine només 291 mm, i Deer Lodge 279 mm. Les muntanyes poden rebre 2.500 mm, per exemple, Grinnell Glacier al Glacier National Park recull 2,700 mm. Les serralades poden acumular 7 metres de neu a l'any. Hi pot haver tempestes fortes des de maig a setembre mentre que les nevades cauen des de novembre a març.

Turisme 
El Parc Nacional de les Glaceres que està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO amb el nom de Parc internacional de la pau Waterton-Glacier, conjuntament amb el Parc Nacional dels Llacs Waterton a Alberta al Canadà.

Vegeu també 
 Territori de Montana
 Bandera de Montana
 Llista de peixos de Montana
 Segell de Montana

Referències
La caiguda de la Casa Usher

La caiguda de la Casa Usher és un dels contes més coneguts d'Edgar Allan Poe i un exemple de literatura gòtica aplicada a la narració breu. Escrita en 1839, pel seu gran èxit ha estat adaptat a diversos mitjans, entre ells el cinema i les versions musicals i ha inspirat altres obres de temàtica similar.

Argument 
El narrador arriba a la casa Usher a petició del seu amic Roderick, que coneix des de la infància però a qui fa temps que no veu. Se'l troba sol amb la seva germana Madeleine, tots dos malalts. Roderick sembla patir una malaltia mental, ja que fa referència a al·lucinacions i afirma tenir els sentits més aguts del normal. Madeleine pateix atacs de catalèpsia i no pronuncia cap paraula.

El narrador intenta animar Roderick, llegint-li històries, tocant música o xerrant amb ell, però debades. Una nit arriba per comunicar que la seva germana ha mort i demana ajuda per baixar-la a la cripta. Després de la mort de Madeleine, Roderick cau en una profunda depressió i afirma que la casa està viva.

Una nit entra a la cambra del narrador presa del pànic i afirma que ha sentit Madeleine, que l'han enterrat viva. El protagonista intenta explicar-li que no és possible tants dies després i que els sorolls i signes tenen una explicació natural, però just quan ho està dient apareix la noia a la porta, panteixant, i mor després de llançar-se sobre el seu germà. Aquest pateix un atac de cor i mor a l'acte. El narrador abandona la casa esperitat i veu com aquesta és engolida per la terra.

Anàlisi 
El conte presenta els elements típics de la ficció gòtica: un ambient propens al sobrenatural amb la casa maleïda, referències al passat medieval en el qual llegeixen els amics, el dubte sobre la realitat del que s'esdevé i el terror que es busca en el lector. Cada detall anticipa el final en un cúmul de suspens i tensió creixent on l'acció és tan important com la descripció de l'ambient asfixiant. L'atenció als sentits accentua aquesta ambientació, a la qual contribueixen les nombroses sinestèsies i el·lipsis amb què l'autor basteix el seu relat.

Malgrat l'element fantàstic, s'intenta no abandonar mai la versemblança, amb la catalèpsia que justifica la confusió a l'enterrament o amb les explicacions que intenta esbossar el narrador per calmar els ànims. La base de la narració és una història real on un marit gelós va enterrar vius la dona i el seu amant en una casa de nom similar al títol del relat.

La casa simbolitza la unió entre els dos germans, que frega l'incest segons algunes interpretacions. Quan aquests moren, col·lapsa, però ja abans les esquerdes anunciaven la seva fi, igual que la malaltia i les premonicions de Roderick anunciaven la mort dels seus ocupants. Roderick sembla consumit per la culpa, probablement per aquesta relació il·lícita, i per això no desenterra la germana. Aquesta acció és la que acaba provocant-li la mort, encara que s'expliqui amb una causa natural (un infart). La lectura simbòlica, doncs, és paral·lela a la literal o realista en tot el conte.

Referències 

Contes d'Edgar Allan Poe
Aeroport de Vágar

L'aeroport de Vágar és un aeroport de les illes Fèroe, l'únic de l'arxipèlag, situat a l'illa homònima. El seu codi IATA és FAE. És seu de la companyia aèria Atlantic Airways.

Va ser construït pels britànics entre 1942 i 1943 com a instal·lació militar durant la Segona Guerra Mundial. Durant els anys 60 la demanda popular en forçà una reconversió per a l'ús civil. Rebé el primer vol civil el 17 de juliol de 1963. Tot i això, durant 15 anys l'aeroport només podia acollir avions d'hèlix. Des de 1975 els reactors també hi poden aterrar.

El 2011 es va allargar la pista de 1250 a 1799 metres.

Destinacions 
L'aeroport de Vágar connecta amb 11 aeroports europeus de 7 estats diferents:

 Dinamarca: Copenhagen, Aalborg i Billund.

 Espanya: Barcelona, Gran Canària i Palma.

 Grècia: Creta.

 Islàndia: Reykjavík.

 Noruega: Bergen.

 Portugal: Lisboa.

 Regne Unit: Edimburg.

Passatgers

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina oficial  
 Dades tècniques de l'aeroport . 
 Webcam 

Infraestructures de les Illes Fèroe
Vagar
Guàrdia suïssa

La Guàrdia Suïssa Pontifícia (també Guàrdia Suïssa Papal o simplement Guàrdia Suïssa; llatí: Pontifícia Cohors Helvetica; italià: Guàrdia Svizzera Pontificia; alemany: Päpstliche Schweizergarde; francès: Garde suisse pontificale; Romanx: Guàrdia svizra papala) és una unitat menor de les forces armades i de la guàrdia d'honor mantinguda per la Santa Seu que protegeix el Papa i el Palau Apostòlic, servint com l'exèrcit de facto de la Ciutat del Vaticà. Creada el 1506 sota el mandat del Papa Juli II, la Guàrdia Suïssa Pontifícia és una de les unitats militars més antigues en funcionament.

L'uniforme de gala és de color blau, vermell, taronja i groc amb un aspecte clarament renaixentista. La guàrdia moderna té el paper de guardaespatlles del Papa. La Guàrdia Suïssa està equipada amb armes tradicionals, com l'alabarda, així com amb armes de foc modernes. Des del fallit intent d'assassinat del Papa Joan Pau II el 1981, s'ha posat un èmfasi molt més gran en les funcions no cerimonials de la Guàrdia, i s'ha millorat l'entrenament en el combat sense armes i amb armes petites.

Els reclutes de la guàrdia han de ser homes catòlics suïssos solters d'entre 19 i 30 anys que hagin completat la formació bàsica en les Forces Armades Suïsses.

Història 
Fou fundada pel papa Juli II el 1505, davant la necessitat de poder comptar amb un cos militar sempre disponible per a protegir-lo. En aquell moment, l'elecció lògica foren els mercenaris suïssos. La data oficial de fundació és el 21 de gener de 1506. Des de llavors ha variat molt en nombre i organització, i fins i tot en algunes ocasions ha estat dissolta.

Composició i requisits 

Tots els reclutes han de ser catòlics, homes solters amb ciutadania suïssa que han completat la seva formació bàsica amb les Forces Armades de Suïssa amb certificats de bona conducta, tenir una edat entre 19 i 30 anys, i mesurar almenys 174 cm d'alçada. Actualment està formada per cent efectius: quatre oficials, 23 sotsoficials i caporals, 70 alabarders, 2 tamboriners i un capellà. El seu entrenament inclou el maneig d'armes modernes (com ara el fusell d'assalt SIG 550), però també l'espasa i l'alabarda.

Uniforme 
L'uniforme actual fou dissenyat pel comandant de la guàrdia Jules Répond (1910-1921) a partir del model que s'atribueix a Miquel Àngel ideat l'any 1505, i per això es considera un dels uniformes militars més antics del món. És de caràcter molt més vistós, alegre i brillant que el del : el casc està decorat amb una ploma vermella; els guants són blancs i la cuirassa conserva reminiscències medievals. El color vermell fou introduït pel Papa Lleó X, en honor de l'escut dels Mèdici.

La guàrdia suïssa no utilitza botes, sinó que vesteix mitges adherides a les cames i subjectades a l'alçada del genoll per una lliga daurada. En general, l'uniforme recorda l'esplendor de les antigues corts, l'alegria i el plaer de viure inherents a l'Antic Règim, així com l'honor de ser soldat, combatre i estar al servei del papa. El color vermell simbolitza també la sang vessada en defensa del papat.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina oficial

Unitats militars
Vaticà
Vágar

Vágar és la tercera illa més grossa de les Fèroe, situada entre Streymoy i les petites illes de Tindhólmur i Mykines. Té una superfície de 177,6 km², on viuen 3.350 habitants (2020).L'Árnafjall hi és la muntanya més alta amb 722 m. Té a més els dos llacs més grossos de les illes: Sørvágsvatn i Fjallavatn. Administrativament, l'illa està divida entre 3 municipis: Sørvágur (amb els pobles de Bøur i Gásadalur), Miðvágur (amb Vatnsoyrar) i Sandavágur. Compta amb l'únic aeroport de les illes, l'aeroport de Vágar.

Des del 2002 disposa de connexió directa per carretera amb Streymoy a través d'un túnel de 4 km, l'obra civil més notable de les illes.

Referències

Vegeu també 
 Llista de muntanyes de les Illes Fèroe
 Llista de fiords de les Illes Fèroe
 Llista de túnels de les Illes Fèroe
 Regions de les Illes Fèroe

Illes de les Fèroe
Taxa de mortalitat

La taxa de mortalitat (correspon en anglès a death rate) és una taxa utilitzada en demografia per indicar el nombre de defuncions d'una població concreta per cada mil habitants, durant un període concret de temps, generalment un any.

Es parla de:
 Taxa bruta de mortalitat, que correspon en anglès a crude death rate, es refereix a totes les morts, així a nivell mundial el 2020 hi havia una taxa de 7,7 morts/1.000 habitants.
 Taxa específica de mortalitat, que correspon en anglès a cause-specific death rate, es refereix (com el seu nom indica) a una causa específica.
 Taxa de mortalitat per edat, que correspon en anglès a age-specific death rate, es refereix a unes franges d'edat. Uns tipus d'aquest són la taxa de mortalitat infantil o la taxa de mortalitat perinatal.

Fórmules i càlculs 
La fórmula utilitzada per al seu càlcul és la següent:

Així, per exemple, segons dades de l'Institut d'Estadística de Catalunya (IDESCAT), el Principat de Catalunya tenia el 2002 una població de 6.506.440 habitants i registrà, el mateix any, un total de 57.278 defuncions. La taxa de mortalitat es calcularia de la següent manera;

El 2009 la taxa de mortalitat havia baixat a 8,08 ‰, per un total de 59.631 defuncions i una població de 7.381.322 habitants.

Com ha d'interpretar-se 
D'acord amb el resultat final es considera:
 Taxa de mortalitat alta: si supera el 30‰.
 Taxa de mortalitat mitjana: quan es troba entre el 15 i 30‰.
 Taxa de mortalitat baixa: si és per sota del 15‰.

En termes generals, els països rics presenten unes taxes de natalitat baixes. Per contra, en els països en vies de desenvolupament la taxa de mortalitat, que històricament havia sigut també força més elevada, s'està igualant en les darreres dècades, i en alguns casos és molt menor a la dels països rics, com es pot observar a la taula. Aquest fenomen ha d'entendre's en conjunt amb les altres estadístiques demogràfiques. Avui dia, per exemple, a Europa, les taxes de mortalitat són major a 9 o 10, superior a altres països en vies de desenvolupament, com ara Kuwait, amb una taxa de 2,44. Aquestes dades, per tant, ha de ser compresa amb l'estructura poblacional i la mediana d'edat. Amb un elevat percentatge de població superior als 65 anys, i una mediana d'edat superior als 35 anys a Europa, la taxa de mortalitat és elevada, mentre que a altres països en vies de desenvolupament, el percentatge de població superior als 65 anys és molt petit i, en canvi, el percentatge de població amb menys de 15 anys és molt gran (i per tant les taxes de natalitat són superiors que no pas a Europa).

Taula 
El següent quadre recull els 20 estats amb les taxes de mortalitat més altes i més baixes que hi havia al món l'any 2004.

Vegeu també 
 Taxa de mortalitat materna

 Taxa de mortalitat infantil
 Taxa de natalitat
 Taxa de supervivència
 Transició demogràfica
 Taxa de fecunditat

Referències 

Mortalitat
Mort
Brfxxccxxmnpcccclllmmnprxvclmnckssqlbb11116

Brfxxccxxmnpcccclllmmnprxvclmnckssqlbb11116 (pronunciat "Albin") va ser el nom que van intentar posar a un nen suec els seus pares al maig de 1996.

Els pares (Elizabeth Hallin i Lasse Diding) havien planificat no registrar legalment el nom del seu fill, però una cort del districte de Halmstad, al sud de Suècia, els va multar amb 5.000 corones sueques (uns 550 €), per no complir amb l'obligació de registrar el nom del nen abans del seu cinquè aniversari. Com resposta a la decisió judicial, els pares van enviar un nom de 43 caràcters, incloent 5 dígits, afirmant que corresponia a una vivència ocorreguda durant l'embaràs: un desenvolupament expressionista que vam visionar com una creació artística. Els pares van suggerir que el nom devia ser entès en l'esperit de la patafísica. La cort va rebutjar el nom i va mantenir la multa.

Referències 

Paraules llargues
Gran cometa de 1811

El Gran cometa de 1811 (el nom oficial del qual és C/1811 F1) va ser un cometa visible a simple vista per a prop de 260 dies. Va ser catalogat com un Gran Cometa, per ser el número 54 des que es porta registre de cometes.

Aquest cometa va ser en molts sentits semblant al Cometa Hale-Bopp. El seu pas va ser espectacular, sense acostar-se massa a la Terra o al Sol, però tenia un nucli extremadament actiu. Descobert per Honoré Flaugergues el 25 de març de 1811 a 2,72 U. A. del Sol i confirmat per Jean-Louis Pons i Franz Xaver, Baró Von Zach a l'abril.

Va continuar estant visible fins a juny, moment en el qual es va perdre de vista per la seua proximitat al Sol, va reaparèixer novament el 5 d'agost com a objecte de magnitud 5. El cometa va brillar mentre s'aproximava al periheli al setembre i va arribar a passar a una distància 1,1 U. A.. Es va estimar que el nucli del cometa mesura de 30 a 40 km de diàmetre i el seu període orbital és de 3.757 anys (posteriorment ajustat a 3.065 anys).

En total, el cometa va ser visible a simple vista durant 9 mesos, la qual cosa va representar un rècord, només superat per l'aparició del Cometa Hale-Bopp l'any 1997.

Cap al centre de la trama de Guerra i Pau de Lleó Tolstoi, es descriu el personatge Pierre observant aquest cometa.

Referències

Enllaços externs 

 Resum d'observacions del Gran Cometa de 1811 en cometography.com.

Cometes
Esdeveniments del 1811
Programari descatalogat

En informàtica s'anomena programari descatalogat (abandonware en anglès), al programari que ja no es desenvolupa ni es manté pel titular dels seus drets d'autor. Habitualment es tracta de jocs o programes sense funcions avançades que tenen més de 5 anys d'antiguitat.

Alguns propietaris abandonen aquest programari, ja que no els és rendible, però d'altres opten per vendre'l a molt baix preu o fins i tot regalar-lo.

Altrament, per pròpia definició, el programari basat en codi obert no es consideraria tècnicament com a programari descatalogat, atès que qualsevol persona pot encarregar-se del seu manteniment.

Referències 

Llicències de programari
Cometa Ikeya-Seki

Hi ha dos cometes anomenats Ikeya-Seki: C/1965 S1 (aquest), i C/1967 Y1 (1968 I, 1967n).

El cometa Ikeya Seki (C/1965 S1) va ser descobert independentment pels astrònoms aficionats Kaoru Ikeya i Tsutomu Seki, amb uns 15 minuts de diferència d'un a un altre, el 18 de setembre de 1965, a les 19h12m, a l'oest de l'estrella "Alphard" (α Hydrae) amb una magnitud estimada de 8, presentant-se difús amb condensació. El 19 de setembre a les 18h57m36s ho confirmava el Smithsonian Astrophysical Observatory des de Woomera (Austràlia). Des d'un primer moment se li reconeix com un cometa "suïcida" o de Kreutz, augmentant el seu brillantor ràpidament. Així en 1 d'octubre va tenir una magnitud aproximada de 5,5 i el dia 12 del mateix mes, de 2; i una cua d'uns cinc graus de longitud. Va passar pel periheli a 0,007786 U.A. del Sol el 21 d'octubre de 1965 a les 4h24m, podent-se ser vist en ple dia, tapant amb la mà el disc solar. En eixe moment va poder tenir una magnitud de —10 o —11. La cua del cometa va aconseguir una longitud de 20 a 25 graus en els últims dies d'octubre i primers de novembre. En el seu afeli s'allunya de l'astre rei fins a 183,192214 U.A. El seu període de revolució és de 876,684262 anys. Hi ha una possibilitat que aquest cometa fóra el retorn del gran cometa X/1106 C1, que va ser vist en plena llum del dia en tot Europa.-

Dels sis cometes descoberts per Kaoru Ikeya, el 1966 R1 (Ikeya-Everhart), és parabòlic; els restants de períodes grandíssims:
 1963 A1 (Ikeya) amb un període de 932,490861 anys.
 1964 N1 (Ikeya) amb un període de 391,431491 anys.
 1965 S1 (Ikeya-Seki) amb període de 876,684262 anys.
 1967 I1 (Ikeya-Seki) amb període de 89.488,683726 anys.
 153P/Ikeya-Zhang amb 373,425796 anys de període.

</p>

Ikeya-Seki
Connotació

La connotació és la utilització del llenguatge amb un significat més ampli del que tenen les paraules en la primera accepció del diccionari. Depèn del context en què es produeix la comutació i de la subjectivitat del parlant.

Les connotacions poden ser culturals o personals. Per exemple, un colom té el significat denotatiu d'animal, però en la nostra societat s'associa a la pau. Per a un determinat individu, però, pot significar altres coses segons la seva experiència particular. Atesa aquesta subjectivitat, el significat connotatiu és difícil de mesurar o definir, encara que se'n faci temptatives, com ara la tècnica del diferencial semàntic.

La connotació és a l'origen de molts recursos literaris, com la metàfora.

Per a Geoffrey Leech, és un tipus de significat associatiu, i inclou la connotació pura (un concepte evocat en sentir una paraula que no pertany a la seva definició), la col·locació (el parlant evoca les paraules que acostumen a aparèixer juntament amb aquell terme i que en modifiquen el significat) o el matís afectiu lligat a l'experiència que cada persona pot associar a un mot.

Lexicologia
Can Benet de la Prua

Can Benet de la Prua és un petit nucli rural al nord del terme municipal de Sant Sadurní d'Anoia, amb una trentena de cases i 70 habitants, la primera construcció (Cal Benet) està datada del  i fou fundada per la família Domènech, que vingué del veí poble d'Espiells. La majoria de les construccions però daten dels segles  i . Celebra la seva Festa Major el quart diumenge d'agost.

Referències 

Geografia de Sant Sadurní d'Anoia
Entitats de població de l'Alt Penedès
Receptor GPS

Un receptor GPS (Global Positioning System, Sistema de Posisionament Global en Català) és un dispositiu de butxaca que permet saber la posició geogràfica longitud i latitud amb una posició d'uns metres, fent servir la tecnologia GPS. Són el substitut dels mapes de butxaca.

Normalment aquests dispositius també permeten saber l'hora de referència amb gran precisió. Actualment aquests dispositius tenen unes mides tan reduïdes que es poden portar a la butxaca.

Tipus de dispositius 
Existeixen dispositius amb una pantalla per poder veure els punts geogràfics de referéncia com ara rius, carreteres i fins i tot carrers, a les àrees urbanes. Normalment també és possible carregar diferents mapes de detall a la seva memòria segons la situació geogràfica en la qual es vulguin fer servir.

També existeixen dispositius sense pantalla dissenyats per fer-los servir amb un ordinador de butxaca o portàtil, un telèfon mòbil o una càmera de fotos. Aquest darrers permeten desar informació geogràfica a les dades EXIF de la imatge.

Finalment també existeixen aparells integrat en un ordinador de butxaca, telèfon mòbil o càmara digital.

Vegeu també 
 Motor de correlació
 GPS
 Navegació Turn-by-turn

Referències

Enllaços externs 

 GPS en català 

Maquinari
Comunicacions per satèl·lit