alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Existence

Existence (z latinského existentia < ex-sistere spočívat vně, vyskytovat se) je ontologický pojem, který popisuje, že něco skutečně je ve fyzickém světě. Pojem lze do češtiny přeložit též jako „výskyt“, „vnější projev“. Nejčastější význam slova existence je synonymum pojmu bytí.

Scholastická filozofie přiřazuje existenci význam toho, co náleží k vnějšímu světu, tedy světu skutečnému či reálnému. Pojem je tedy spojován s objektivitou a realitou jako něco, co nenáleží pouze do světa fantazie:
Non potest autem efficax sumi testimonium veritatis per ea quae non in rei existentia sed solum in apparentia sunt gesta. (Nelze brát svědectví o pravdě z těch věcí, které neexistují skutečně, ale pouze se jeví)
To, co existuje, lze popsat také jako to, co je nadáno vlastní činností:
… quod per se habet operationem et per se existentiam habere potest. (… to, co je nadáno vlastní činností může mít také vlastní existenci)

Středověká filosofie rozvinula protiklad existence jako aktuálního bytí zde a podstaty, esence, jako ideálního a obecného určení bytosti či jsoucna. Tento strom zde je jednotlivou existence (moderně řečeno výskytem) esence stromu. I v Hegelově filosofii je existence zvnějšněním podstaty ducha.

V moderní filosofii přechází důraz na jednotlivou, konkrétní existence, zejména člověka (S. Kierkegaard). Právě lidská (tj. naše) existence je východiskem veškerého poznání, zkušenosti, ale i usilování (intence, E. Husserl) a svobody. Existence člověka přitom není jen nějakým „výskytem“ předmětu (M. Heidegger), nýbrž pobytem (Dasein), údělem bytosti, jíž na jejím bytí záleží a která ví, že je konečná, smrtelná. Existence není izolovaný a svrchovaný „subjekt“, nýbrž je pobytem na světě, který přehlíží, přičítá si svoji minulost a je neustálou starostí o budoucí.

Dramatičnost lidské existence jako prázdné svobody ke tvoření sebe sama zdůrazní existencialismus (Sartre, Camus), současná filosofie staví do popředí otázky odpovednosti, existence jako východiska vztahů ke druhému ( „já a ty“, M. Buber) a etiky vůbec (E. Lévinas).


Reference

Literatura 
 Filosofický slovník. FIN, Olomouc 1998
 SOKOL, Jan. Malá filosofie člověka. Slovník filosofických pojmů. 5. vyd. Vyšehrad, Praha 2007. 416 str. 
 Durozoi – Roussel: Filozofický slovník, EWA, Praha 1994

Související články 

 Esence
 Jsoucno
 Bytí

Externí odkazy 
 
 

Ontologie
Skutečnost
Kyselina jodičná

Kyselina jodičná je bílá krystalická látka velmi dobře rozpustná ve vodě na bezbarvý až slabě nažloutlý roztok. Patří mezi středně silné kyseliny (1% roztok má pH = 3).

Její soli se nazývají jodičnany, nejvýznamnější je jodičnan draselný, který se přidává do soli pro zvýšení obsahu jodu.

Příprava 
1. Oxidací jódu kyselinou dusičnou:
3I2 + 10HNO3 → 6HIO3 + 10NO + 2H2O

2. Oxidací jódu chlórem ve vodném roztoku: 
I2 + 5Cl2 + 6H2O → 2HIO3 + 10HCl

V roztoku oxiduje redukční činidla za vzniku jódu. Kyselina jodičná tvoří dva typy solí, a to jodičnany (MIO3) a hydrogenjodičnany (MIO3.H IO3 a MIO3.2H IO3). Jodičnany jsou stálejší než chlorečnany a bromičnany, ale jsou také oxidačními činidly. Připravujeme je oxidací jodidů v zásaditém roztoku nebo rozpouštěním jódu v alkalických louzích.

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 

Jodičnany
Jodičná
Oxidující kyseliny
5
jodičná
Eugène-François Vidocq

Eugène-François Vidocq (23. července 1775 – 11. května 1857) byl původně francouzský zločinec, později policista a tajný agent, který se stal zakladatelem a velitelem Brigade de Sûreté (1812–1827), první moderní policejní organizace ve Francii. V roce 1833 založil první soukromou detektivní agenturu v Evropě. Je považován za spoluzakladatele mnoha oborů moderní kriminalistiky.

Literatura 
Vidocq je autorem pamětí, které vyšly ve čtyřech dílech v letech pod titulem Mémoires de Vidocq, chef de la police de Sûreté, jusqu'en 1827 v letech 1828–1829 (česky vydal poprvé Orbis, 1933, pod názvem Z galejníka policejním náčelníkem).

Memoáry, které zfalšovaly legendu, nejsou ale zcela autobiografické. Zdroje se shodují, že několik autorů, napsalo a přepracovalo velkou část díla, přičemž se opíralo o Vidocqovy poznámky. V době vzniku se jednalo o běžnou praxi, kdy profesionální spisovatelé „přepracovávali“ původní text.

Život Eugèna-Françoise Vidocqa inspiroval vznik několika románů, inspirační shody lze nalézt i v románu Victora Huga Bídníci. Ve 20. a 21. století bylo vydáno i několik komiksů, vznikla i videohra.

Filmová a televizní zpracování (výběr) 
 La Jeunesse de Vidocq ou Comment on devient policier (Vidocqovo mládí aneb Jak se stát policistou); francouzský krátkometrážní film z roku 1909 byl prvním filmovým zpracováním na námět Vidocqova života; představitel hlavní role Harry Baur si ji zopakoval v roce 1911 v dalším krátkometrážním filmu pod názvem Vidocq; oba filmy režiroval Gérard Bourgeois
 Vidocq (TV seriál), Francie, Německo 1967, Režie: Marcel Bluwal a Claude Loursais, Hrají: Geneviève Fontanel, Serge Gainsbourg, Henri Poirier, Pierre Tornade, Maurice Garrel, Teddy Bilis
 Dobrodružství kriminalistiky (TV seriál) (1. díl Stopa), ČSSR, BRD 1989, Režie: Antonín Moskalyk, Hrají: Boris Rösner a další.
 Fantom Paříže (Vidocq), Francie 2001, Režie: Pitof, Hrají: Gérard Depardieu, Guillaume Canet, Inés Sastre, André Dussollier, Edith Scob, Moussa Maaskri, Isabelle Renauld
 L'Empereur de Paris, Francie, 2018, Režie: Jean-François Richet, Hrají: Vincent Cassel, Olga Kurylenko, Denis Ménochet, August Diehl, atd. V češtině uvedeno pod názvem Vládce Paříže

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Detektivové
Francouzští policisté
Tajní agenti
Kriminalisté
Francouzští zločinci
Průkopníci kriminalistiky
Narození v roce 1775
Úmrtí v roce 1857
Muži
Experti na balistiku
Narození 24. července
Úmrtí 11. května
Narození v Arrasu
Uprchlí vězni
Pohřbení na Père Lachaise
Patrologia latina

Patrologia latina, plným názvem Patrologiae latinae cursus completus, zkráceně též PL, je nejvýznamnější edice patristických spisů 19. století, která vyšla v 221 svazcích v letech 1844-1864 zásluhou francouzského kněze Jacquese Paula Migneho.

Tištěná vydání 
Tato řada latinských církevních Otců obsahuje spisy od Tertulliana po Inocence III. (tj. z let 200-1216). Vzhledem k objemu textů nemohl Migne a jeho spolupracovníci pracovat s různými rukopisy a porovnávat je, jak by odpovídalo modernímu pojetí kritického vydání, nýbrž museli se většinou spokojit s tím, že přetiskli některé z dřívějších tištěných vydání.

Migneho tiskárna roku 1868 vyhořela a převzalo ji nakladatelství Garnier frères, které pak jednotlivé svazky dotiskovalo, tyto dotisky však obsahují podstatně víc chyb. První vydání se však dodnes používá jednak proto, že je nejrozsáhlejší, jednak proto, že řada méně významných autorů a textů už nebyla od té doby vydána.

Elektronická vydání 
V poslední době Migneho Patrologie opět "oživla" v elektronické podobě, a to ve dvojí podobě. Nakladatelství Chadwyck a Healey celý text digitalizovalo a opatřilo i prostředky pro vyhledávání; jeho databáze (viz http://pld.chadwyck.co.uk/) je dnes dostupná jednak na CD, jednak na Webu, licenční poplatek je ovšem velmi vysoký. V ČR je dostupná pracovníkům UK v Praze, MU v Brně, UP v Olomouci a na pracovištích Akademie věd České republiky.

Volně přístupné jsou úplné texty Migneho Patrologie a řady dalších textů k dějinám křesťanství a církve v databázi Documenta catholica omnia (http://www.documentacatholicaomnia.eu/) jako soubory .pdf (Acrobat). Úplné texty původního Migneho vydání jsou taky volně přístupné na Google Books (seznam linků: http://latina.patristica.net) s možností vyhledávaní díky OCR.

Odkazy

Související články 
 Jacques Paul Migne
 Patristika
 Documenta catholica omnia

Externí odkazy 
 
 Latinská patrologie - Kompletní on-line verze volně přístupná na Google Books, Gallica či Internet Archive.
 Documenta catholica omnia - Kompletní text Migneho Patrologie a mnoha dalších pramenů k dějinám západního křesťanství a církve, latinsky i v překladech do řady moderních jazyků.
 Patrologia Latina (html) vol. 1-221; ed. 1844-1855, 1862-1865; Jacques Paul Migne
 Latinská patrologie - Kompletní on-line databáze Migneho vydání latinské patrologie; přístupné z vybraných serverů nebo po zaplacení licence.

Veřejné knihovny 
Z veřejných knihoven v České republice mají značnou část Migneho latinské patrologie následující:
 Národní knihovna České republiky v Praze
 knihovna Katolické teologické fakulty Univerzity Karlovy v Praze
 knihovna Cyrilometodějské teologické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci
 knihovna Evangelické teologické fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Teologie
Dějiny křesťanství
Církevní otcové
Církevní historiografie
Knihy z roku 1844
Hans Urs von Balthasar

Hans Urs von Balthasar (12. srpna 1905 Lucern – 26. června 1988 Basilej) byl švýcarský katolický teolog, považovaný za jednoho z nejvýznamnějších teologů 20. století. Patří mezi nejdůležitější předchůdce vatikánského koncilu, z nichž však „jako jediný mezi velkými středoevropskými teology“ nebyl přizván jako koncilní expert. Podle Tomáše Halíka byl jednou z nejvzdělanějších osobností 20. století.

Balthasarova teologie je ovlivněna mnoha přátelskými vztahy s významnými teology a filosofy (zvláště jezuity), mezi nimiž nechybí Erich Przywara, Jean Daniélou, Henri de Lubac a Joseph Ratzinger (Benedikt XVI.), který byl zároveň i jeho žákem. Přednáškovou a literární činností pomohl, spolu s dalšími, teologii a křesťanské víře obecně znovuobjevit dědictví patristiky v tzv. Nové teologii. Ke sklonku svého života byl papežem Janem Pavlem II. jmenován kardinálem, zemřel však pouhé dva dny před převzetím kardinálského klobouku.

Život 
Balthasar studoval od roku 1923 germanistiku a filozofii postupně v Curychu, Berlíně a Vídni. Roku 1928 promoval prací na téma Geschichte des eschatologischen Problems in der modernen deutschen Literatur (Dějiny eschatologického problému v moderní německé literatuře). 31. října 1929 vstoupil do noviciátu jezuitů ve Feldkirchu. Po jeho ukončení žil v letech 1931 až 1932 v Pullachu. Od roku 1932 do roku 1936 studoval teologii v Lyonu-Fourvière. Vysvěcen na kněze byl v Mnichově roku 1936. Od roku 1937 do roku 1939 byl redaktorem řádového časopisu Stimmen der Zeit. Od roku 1940 se v Basileji věnoval pastoraci studentů.

Společně s Adrienne von Speyr založil 8. prosince 1944 sekulární institut Johannesgemeinschaft. Poté působil v Curychu a Basileji jako spisovatel a nakladatel vydavatelství Johannes v Einsiedeln. Roku 1950 odešel z Tovaryšstva Ježíšova, protože neměl volnou ruku k vedení založeného institutu a nakladatelství. Nadále se věnoval vědecké a publikační činnosti, s Henri de Lubacem a Josephem Ratzingerem (Benediktem XVI.) také zakládal celosvětově známý teologický časopis Communio.

Teologické dílo 
Zřejmě nejvýznamnějším Balthasarovým teologickým dílem je jeho trilogie:
 Herrlichkeit (Sláva, 7 svazků) – teologická estetika, teologie založená na existenciálu krásy
 Theodrammatik (Teodramatika, 5 svazků) – dramatická teologická teorie o činnosti Boha a odpovědi člověka, zvláště v událostech Velkého pátku, Bílé soboty a Neděle Zmrtvýchvstání
 Theologik (Teologika, 3 svazky) – popis přirozeností Ježíše Krista (christologie) ve vztahu ke skutečnosti (ontologie)

Odkazy

Reference

Literatura 
 GUERRIERO, E. Hans Urs von Balthasar. Cinisello Balsamo: Paoline, 1991. .
 MONDIN, B. Dizionario dei teologi. Roma: ESD, 1992. .
 Sekundární literatura k Balthasarovi
 Dílo a sekundární literatura nakladatelství Johannses

Externí odkazy 
 
 
 H.-U. von Balthasar: Maria, paměť církve 1/3 - Mariino rozjímání

Katoličtí teologové
Švýcarští jezuité
Švýcarští křesťané
Christologové
Narození v roce 1905
Úmrtí v roce 1988
Muži
Narození v Lucernu
Úmrtí v Basileji
Narození 12. srpna
Úmrtí 26. června
Švýcarští katoličtí teologové
Žehlička

Žehlička je zařízení sloužící k žehlení, čili vyhlazování tkaniny pomocí vysoké teploty a tlaku. Žehlení působí tak, že se vlivem teploty uvolňují vazby v molekulách polymerů tvořících vlákna tkaniny. Když jsou vlákna horká, pod tlakem žehličky se narovnávají a po ochlazení si uchovávají svůj tvar. U některých látek jako např. bavlna je potřeba též použít vodu.

Zpočátku se prádlo lisovalo nebo válečkovalo (jak se dá dodnes slyšet v písničce Beskyde, Beskyde: kdo ti košulenku vyválí), v 15. století se objevila horká žehlička. V minulosti žehlička vypadala jako hlazený kovový blok s držadlem. Po ohřátí např. na plotně kuchyňských kamen umožňovala tepelná setrvačnost kovového bloku udržet po několik minut dostatečnou teplotu, aby se dalo žehlit. Po vystydnutí bylo třeba žehličku položit na plotnu a nechat znovu zahřát. Tvar žehličky připomíná chodidlo s trojúhelníkově zakončenou špičkou na jedné straně a s plochým okrajem na straně „paty“. Tento tvar se vzhledem k pohodlnému žehlení ujal také v dalších, modernějších konstrukcích.

Zdokonalením žehličky byla konstrukce, kdy se na „chodidlo“ umístilo malé ohniště na dřevěné uhlí, kde bylo možné vložit několik rozžhavených uhlíků, které udržovaly vysokou teplotu žehličky, aniž by bylo nutné ji každou chvíli odstavovat na horkou plotnu. Další alternativou byly žehličky, kde se topilo lihem.

Ve 20. století se rozšířily žehličky, kde byla uvnitř elektricky zahřívaná spirála s příkonem několika set wattů a která byla napájena z elektrické sítě domovního rozvodu. První elektrické žehličky byly objeveny v 90. letech 19. století. Později se do žehličky přidal termoregulátor, který umožňuje udržet požadovanou teplotu s přesností na několik stupňů Celsia, a kromě toho se v žehličce objevila i zvlhčovací zařízení (napařovací žehlička).

Některé prádlo se vyrábí jako nežehlivé. Není jej třeba žehlit, protože jsou vlákna napnutá (většinou účinkem formaldehydu).

Etymologie 
Slovo žehlička bylo vytvořené ze slovesa žehlit a to od slova žeh.

Související články 
 mandl
 Žehlička na vlasy

Externí odkazy 
 
 
 

Domácí spotřebiče
Eliáš

Eliáš může být:

 Prorok Elijáš – biblická postava

příjmení osob
 Alois Eliáš (1890–1942) – český politik a hrdina domácího odboje za druhé světové války
 Bohumil Eliáš starší (1937–2005) – český sklářský výtvarník, sochař, malíř a grafik
 Bohumil Eliáš mladší (* 1980) – český sochař, malíř a sklář
 Bohuslav Eliáš (1920–2005) – český pedagog, filozof a překladatel
 František Eliáš (1847–1903) – český soudce a politik, poslanec Moravského zemského sněmu
 Irena Eliášová (* 1953) – romská spisovatelka
 Jan Eliáš (* 1965) – soudce Nejvyššího soudu České republiky
 Jaroslav Eliáš (* 1940) – český lékař a varhaník
 Jiří Eliáš (1908–1960) – český klavírista a hudební skladatel
 Karel Eliáš (* 1955) – český právník, právní vědec
 Luděk Eliáš (1923–2018) – český herec, režisér a divadelní ředitel
 Mirko Eliáš (1899–1938) – český herec
 Patrik Eliáš (* 1976) – český hokejista
 Pavel Eliáš (* 1986) – český fotbalista
 Petr Eliáš – více různých osobností
 Tobiáš Eliáš viz T. E. Tisovský
 Vladimír Eliáš (1903–1945) – český důstojník a oběť druhé světové války
 Vojtěch Eliáš (* 1967) – český katolický kněz a pedagog

jméno osob
 viz Eliáš (jméno)

jiné
 Eliáš (Mendelssohn) – oratorium Felixe Mendelssohna-Bartholdyho
 Eliáš (pracovní tábor) – tábory nucené práce Eliáš I. a II. při jáchymovských uranových dolech

Související články 
 Eliášův oheň – meteorologický jev
 Elijáš Baley – fiktivní detektiv z literární tvorby spisovatele Isaaca Asimova
 Elijas
 Elias – jméno
 Ilja – rusky, česky
Registrační číslo CAS

Registrační číslo CAS je mezinárodně uznávaný jednoznačný číselný kód, používaný v chemii pro chemické látky, polymery, biologické sekvence, směsi a slitiny. Byl zaveden redakcí světově nejrozšířenějšího chemického referátového časopisu Chemical Abstracts, vydávaného Americkou chemickou společností. Společnost udržuje databázi chemických sloučenin popsaných ve vědecké literatuře, v patentech a v jiných publikacích (tzv. CAS registry). K roku 2023 tato databáze obsahuje přibližně 275 miliónů sloučenin a jejich počet roste každý den. Databáze je také nejautoritativnějším zdrojem informací o anglických názvech sloučenin. Proto prakticky všechny specializované chemické databáze při identifikaci sloučenin používají toto registrační číslo jako jeden z vyhledávacích prvků.

Číslo je rozděleno spojovníky do tří zón, z nichž první má proměnný počet číslic, další má vždy právě dvě číslice a poslední zóna obsahuje číslici jedinou, které slouží jako kontrolní součet pro umožnění automatické kontroly správnosti zápisu registračního čísla.

Toto kontrolní číslo se vypočte následujícím způsobem: Vynechá se kontrolní číslice a pak se postupuje zprava doleva a násobí se jednotlivé číslice přirozenými čísly zvyšovanými po jednotce a jednotlivé součiny se sčítají. Z výsledného součtu se použije pouze zbytek po dělení deseti.

Např. voda má registrační číslo 7732-18-5; výpočet tedy vypadá následovně:

(8×1 + 1×2 + 2×3 + 3×4 + 7×5 + 7×6) = 105, 105 mod 10 = 5.

Různé izomery a stereoizomery sloučenin dostávají různá registrační čísla.

Reference

Externí odkazy 
 
 CAS registry description (anglicky)
 ChemIDplus (anglicky)
 Chemistry WebBook (anglicky)
 NCI Database Browser (anglicky)
 Databáze chemických látek (česky)
 EUROCHEM - databáze chemichých látek (česky)

Chemické názvy a kódy
Lev I. Veliký

Svatý Lev I. Veliký (okolo 400, Toskánsko – 10. listopad 461, Řím) byl 45. papežem katolické církve.

Život a papežský úřad 
O jeho původu a mládí nejsou dochovány žádné záznamy. Poprvé je zmiňován, až když se (kolem roku 430) stal arcijáhnem papeže Celestýna. Roku 440 byl zvolen papežem. V rámci svého úřadu odosobnil úřad papeže a zdůraznil jej jako dědictví apoštola Petra. Usilovně bojoval proti rozšířeným bludným učením, zejm. manicheismu a pelagianismu. Zdůrazňoval, že v Kristu jsou obsaženy obě přirozenosti, tj. božská i lidská. V této záležitosti se dostal do ostrého střetu s představiteli východní církve, kteří obhajovali jen jednu, vtělenou božskou, přirozenost. Když roku 449 na synodě v Efesu trvali představitelé východní církve na své představě, označil toto shromáždění dokonce jako „synodu lupičů“. V roce 451 svolal chalcedonský koncil, kterého se účastnili i biskupové z východu. Lev napsal věroučný text tzv. Tomus ad Flavianum adresovaný konstantinopolskému biskupovi, který byl přítomnými biskupy na koncilu přijat – podle koncilových dokumentů dokonce zvoláním: „Petr promluvil ústy Lva“. Tím byla dvojí přirozenost v Kristu koncilem potvrzena, a Eutychově herezi tak učiněno zadost. K dalším zásluhám Lva I. patří napravení hierarchie církve a obrana jejích práv.

Hrdinské činy Lva I. Velikého 
Roku 452 vpadl do Itálie kmen Hunů, kteří hrozivým způsobem pustošili území, která dobyli. Když přitáhli k Římu, vyšel papež Lev I. vstříc hunskému vojevůdci Attilovi a podařilo se mu jej přesvědčit, aby Řím svého plenění ušetřili. Avšak již tři roky nato, roku 455, musel Řím čelit opět vojenskému útoku, tentokrát Vandalům, kteří vyznávali arianské křesťanství. Zabránit vyplenění města se mu sice nepodařilo, přesto se mu však podařilo s Vandaly vyjednat, že nedojde k vraždění římských občanů, že město nezapálí, jak měli v úmyslu, a rovněž ušetří apoštolské baziliky.

Lev I. Veliký zemřel 10. listopadu 461 v Římě a byl pohřben v předsíni baziliky svatého Petra. Již během svého života byl uctíván jako světec, jímž byl brzy prohlášen. Přídomkem Veliký je v papežské historii označován pouze sv. Lev I. a sv. Řehoř I.

Zajímavosti 
Lev Veliký je prvním papežem, po kterém se nám zachovala jeho kázání k lidu při bohoslužbách (je jich okolo stovky). Zároveň se dochovalo i asi 150 jeho dopisů. Obhajuje Petrův primát, dvojí přirozenost Krista, klade důraz na liturgii jako na stále aktuální událost a jako součást každodenního života křesťana. V roce 1754 jej Benedikt XIV. prohlásil za učitele církve.

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 
 
  promluva Benedikta XVI. o Lvu Velikém při generální audienci
  Lev XIII. (Catholic Encyclopedia)

Související články 
 Seznam světců a mučedníků katolické církve

Reference 

Italští papežové
Italští svatí
Římskokatoličtí svatí
Pravoslavní svatí
Anglikánští svatí
Starověcí světci
Učitelé církve
Katoličtí teologové
Italští teologové
Osoby s nejistým datem narození
Narození ve 4. století
Úmrtí v roce 461
Úmrtí 11. listopadu
Úmrtí v Římě
Muži
Platan ve Skalici

Platan ve Skalici je památný strom v obci Skalice u Miroslavi. Mohutný platan javorolistý (Platanus hispanica) roste v západní části zámeckého anglického parku u potoka Skalička v nadmořské výšce 250 m. Přibližně stotřicetiletý strom s velkými kořenovými náběhy se větví ve 4 m a pravidelná koruna tvořená 7 silnými hlavními větvemi je široká 42 m. S výškou 42 m je platan nejvyšším stromem v parku. Obvod jeho kmenu je 655 cm (měření 2015), o deset let dříve byla jen 540 cm (měření 2005).

Památné platany javorolisté v Česku
Památné platany v Jihomoravském kraji
Památné stromy v okrese Znojmo
Památné stromy v Dyjsko-svrateckém úvalu
Skalice (okres Znojmo)
Kyselina thiosírová

Kyselina thiosírová (H2S2O3) je jednou z kyselin na bázi síry. Existuje volná nebo v bezvodém stavu.

Soli 
Kyselina thiosírová tvoří soli zvané thiosírany (dříve nepřesně sirnatany). Thiosírany jsou poměrně stálé. Při rozkladu thiosíranů chlorovodíkem lze získat za určitých podmínek kyselinu thiosírovou.

Nejvýznamnější solí je thiosíran sodný, využívaný jako součást ustalovačů.

Externí odkazy 
 

Thiosírany
6, Thiosírová
Thiosírová
thiosírová
Detekce hran

Detekce hran je postup v digitálním zpracování obrazu,
sloužící k nalezení oblastí pixelů, ve kterých se podstatně mění jas.

Co je to hrana 
Hrana v objektu se nemusí krýt s hranicí mezi objekty ve scéně, hrany mohou vznikat a zanikat v
závislosti na úhlu pohledu. Hrany tedy můžeme najít na hranici objektů nebo rozhraní světla a
stínu — skoková hrana, nebo v místech trojrozměrných hran objektů — trojúhelníková
hrana. Čáry v obrazu pak generují dvě hrany, jednu na každé své straně. Typická hrana na rozdíl
od teoretické bývá ovšem zašuměná.

Detekce hrany 
Pokud hranu definujeme jako velkou změnu jasové funkce, bude v místě hrany velká hodnota
derivace jasové funkce. Maximální hodnota derivace bude ve směru kolmo na hranu. Kvůli
jednoduššímu výpočtu se ale hrany detekují jen ve dvou, resp. ve čtyřech směrech. Velká skupina
metod na detekci hran aproximuje tuto derivaci pomocí konvoluce s vhodným jádrem. Nejjednodušší
taková jsou (-1 1) a (-1, 1)T, případně (-1, 0, 1) a (-1, 0, 1)T.

Operátory 
Další používaná konvoluční jádra jsou:
 Robertsův operátor  a .
 Prewittové operátor 3x3 je definován takto

.

Je platný pro detekci v ose y. Detekce v ose x je dána transponovanou maticí (totéž platí i pro následující operátory). Prewittové operátor 5x5 je definován takto

Platí, že čím je matice větší, tím je výpočet odolnější vůči šumu.
 Sobelův operátor  a opět i pro jiné směry. Dává větší váhu středu, čímž by mělo docházet k lepší lokalizaci hran.
 Robinsonův operátor .
 Kirschův operátor .

V současnosti asi nejlepší hranový detektor je Cannyho, který na
aproximaci první derivace z obrazu aplikuje prahování s hysterezí.

Metody založené na druhé derivaci 
Hrany můžeme hledat i pomocí průchodů druhé derivace nulou (tzv. zero-crossings). Pozor, to není
to samé jako hledání nulových bodů, ty se v digitálním obraze vůbec nemusí objevit. Tyto metody
pracují většinou s Laplaciánem , což ve dvou rozměrech znamená
.

 Marrův filtr (Marr-Hildrethův)  Vzhledem k tomu, že druhá derivace je ještě citlivější na šum než první je třeba kombinovat její výpočet s nějakým vyhlazením. To musí být dostatečné, aby odstranilo šum, ale zároveň nesmí porušit hrany. Marrův filtr je proto složením Laplaciánu a Gaussiánu.

Směr a síla hrany 
Z výsledků detekce hran v horizontálním a vertikálním směru Gx a Gy lze
spočítat sílu hrany jako  a směr jako .

Prahování 
Posledním krokem v detekci hran je prahování: je třeba rozhodnout, jak silná odezva už znamená
hranu. Dobré nastavení prahu rozhoduje o kvalitě detektoru; příliš nízká hodnota označí za hrany
i šum, příliš vysoká zas zahodí i některé podstatné hrany. Jako řešení tohoto problému a protože
často není možné určit jeden práh pro celý obrázek, používá se tzv. prahování s hysterezí.
Pro prahování s hysterezí se nastaví dva prahy. Nejdřív se najdou pixely výrazných hran pomocí
vysokého prahu a od těch se pokračuje v označování takových pixelů, v nichž odezva hranového
detektoru je větší než nízký práh. Díky tomu se omezí šum a hrany zůstanou souvislé.

Externí odkazy 
 

Zpracování obrazu
Kyselina azidovodíková

Kyselina azidovodíková neboli azoimid (dle nového názvosloví) či kyselina dusíkovodíková je jednou ze tří základních sloučenin dusíku s vodíkem (amoniak, hydrazin, azoimid). Její vzorec je HN3. V její molekule jsou na sebe vázány tři atomy dusíku. Vazby v molekule nejsou rovnocenné. Kyselina azidovodíková je bezbarvá kapalina ostrého zápachu, její bod varu je 35,7 °C, její páry jsou explozivní. Je smrtelným (i když nekumulativním) jedem; ve vzduchu může být nebezpečná i při koncentracích pod 1 ppm. Ve vodných roztocích je stálá. Je to slabá kyselina (zhruba stejně silná jako kyselina octová). Tvoří jeden typ solí – azidy. Koncentrovaná kyselina azidovodíková je velmi silnou a nebezpečnou výbušninou.

Příprava 
Existují dva způsoby přípravy kyseliny azidovodíkové:

1. reakcí azidu sodného s kyselinou sírovou (tímto způsobem HN3 poprvé připravil v roce 1890 německý chemik Theodor Curtius):

2 NaN3 + H2SO4 → 2 HN3 + Na2SO4

2. reakcí soli hydrazinia s kyselinou dusitou:

N2H5+ + HNO2 → HN3 + H+ + 2 H2O

Použití 
Nejdůležitějším azidem je azid sodný NaN3, ze kterého se připravují ostatní azidy. Tato sloučenina je poměrně stálá, dá se bez rozkladu tavit. Využívá se pro exploze airbagů v automobilech. Azidy alkalických kovů a kovů alkalických zemin se chovají podobně, naproti tomu azidy těžkých kovů velmi snadno vybuchují (např. azid olovnatý Pb(N3)2, který se používá jako náplň do rozbušek).

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 

Azidovodíková
Azidy
1
azidovodíková
Kasejovický akát

Kasejovický akát je památný strom v obci Kasejovice. Trnovník akát (Robinia pseudoacacia) roste vlevo od kapličky u cesty na Chloumek. Prasklý kmen je stažen obručí, hustá koruna se větví z jednoho místa. Obvod kmene je 389 cm, průměr koruny okolo 13 m a strom dosahuje do výšky 10,5 m (měření 2000). Strom je chráněn od roku 1976 pro svůj vzrůst a jako součást památky.

Stromy v okolí 
 Chloumecká lípa

Související články 
 Seznam památných stromů v okrese Plzeň-jih

Památné trnovníky akáty
Památné stromy v okrese Plzeň-jih
Památné stromy v Blatenské pahorkatině
Kasejovice
Chloumecká lípa

Chloumecká lípa je památný strom ve vsi Chloumek severovýchodně od Kasejovic. Lípa velkolistá (Tilia platyphyllos) byla zasazena v roce 1848 na paměť zrušení robotní povinnosti. Strom rostoucí na návsi u kapličky v nadmořské výšce 550 m má obvod kmene 330 cm a dosahuje do výšky 23 m (měření 2003). Lípa je chráněna od roku 1976 jako krajinná dominanta a jako součást památky.

Stromy v okolí 
 Kasejovický akát

Související články 
 Seznam památných stromů v okrese Plzeň-jih

Externí odkazy 
 Chloumecká lípa na webu kasejovice.cz

Památné lípy velkolisté v Česku
Památné lípy v okrese Plzeň-jih
Památné stromy v Blatenské pahorkatině
Kasejovice
Milečská lípa

Milečská lípa je památný strom ve vsi Mileč u Nepomuku. Přibližně 420 let stará lípa velkolistá (Tilia platyphyllos) roste na návsi u staré brány statku čp. 8 v nadmořské výšce 450 m. Obvod jejího kmene měří 510 cm a koruna sahá do výšky 23 m (měření 2003). Strom je chráněn od roku 1976 pro svůj vzrůst a estetickou hodnotu.

Související články 
 Seznam památných stromů v okrese Plzeň-jih

Externí odkazy 
 Strom v evidenci památných stromů Agentury ochrany přírody a krajiny ČR

Památné lípy velkolisté v Česku
Památné lípy v okrese Plzeň-jih
Památné stromy v Blatenské pahorkatině
Mileč
Pohled

Slovo Pohled má několik významů:

 pohlednice
 pohled (databáze) – databázový objekt použitelný jako tabulka, ale dynamicky generovaný
 pohled ve smyslu názor
 akce lidského zraku
 pohled (architektura) jako plán či výkres v architektuře

Označení sídla:
 1) Pohled (okres Havlíčkův Brod) – obec v okrese Havlíčkův Brod
 Pohled (zámek) – zámek v obci Pohled
 2) Pohled (Mladoňovice) – část obce Mladoňovice v okrese Chrudim

Podobný název mají sídla:
 Pohleď (dříve Horní Pohleď) – obec v okrese Havlíčkův Brod
 Dolní Pohleď – obec v okrese Kutná Hora
 Pohledy – obec v okrese Svitavy

Související články 
 dohled
 nadhled
 náhled
 podhled (foto)
 přehled
 výhled

Externí odkazy
Boží syn

Boží syn je častý náboženský termín, označující syna jediného, či více bohů. Tento syn může být opět bohem, či jím jen z části a nebo se může jednat o osobu zcela smrtelnou.

Křesťané vztahují toto spojení na Ježíše Krista, o němž věří, že je jednorozeným Synem Božím.

Hebrejská písma 
V židovských Písmech a křesťanském Starém zákoně může mít pojem Boží syn či Boží synové následující významy:
 Pojem בני־אלהים bné elohím, překládaný jako boží synové popisuje anděly nebo mimořádně nadané lidské bytosti. Někteří biblisté se domnívají, že se může jednat o odkaz na před- a mimobiblickou blízkovýchodní mytologii. Podle některých výkladů jde o doklady henoteistické fáze blízkovýchodního náboženství, tedy El byl nejvyšším Bohem a Jahve jedním z božích synů, který dostal za podíl Jákobův (Izraelův) národ, avšak pozdějším monoteistickým výkladem oba tito bozi splynuli v jednoho.
 Pojem může popisovat lidského soudce či vladaře, případně ideálního krále nad Izraelem - Davida a jeho dynastii.
 Spojení se vztahuje též na Izrael coby národ, případně celé lidstvo.

V hebrejském myšlení se nejedná o příbuzenství fyzické, ale o podstatné spojení s božstvím či boží podobou.

Deuterokanonické knihy a apokryfy 
Apokryfní literatura vztahuje titul „Boží syn“ na Mesiáše a na ty, jejichž vztah s Bohem je synovského rázu (deuterokanonická Kniha Moudrosti).

Nový zákon 
Spojení „jednorozený syn“ je v podstatě synonymem pro „milovaný“. Zároveň však pojem evokuje význam „vyvolený“.

Evangelium podle Jana a 1. list Janův přikládají pojmu metafyzický a dogmatický význam. Na toto pojetí měla zřejmě vliv též alexandrijská nauka Filónova o božím Logu. Filón představuje Logos jako Božího syna, jako prvorozeného, Bůh je otcem Logu. Filónův popis je ovšem obrazný spíše než reálný. Teologové a biblisté jsou za to, že zmrtvýchvstání Ježíše Krista potvrzuje Ježíšův nárok na tento titul.

Dějiny teologie 
V dějinách teologie má spojení Boží syn velký význam – zvláště ve spojitosti s ariánskými spory a nestoriánstvím. To, že Ježíš Kristus je podle křesťanské víry Boží syn, ustanovil roku 431 Efezský koncil, když prohlásil Ježíšovu matku Marii za theotokos čili Bohorodičku.

Teologie pak pojímá tento pojem v silném smyslu – Ježíš je druhým z Trojice osob v Bohu. Jeho synovství není získané, ale trvá od věčnosti, neboť od věčnosti existuje vzájemné láskyplné darování se Otce Synu a naopak, které nachází výraz v osobě Ducha svatého.

V ostatních náboženstvích 
Boží Syn může také označovat:
 Herkula, syna řeckého boha Dia.
 Haile Selassieho, který je mezi Rastafariany považován za syna Božího.
 kteréhokoliv Egyptského Faraona - nejčastěji se jednalo o syny boha slunce, ale i jiných

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Syn člověka
 Ježíš Kristus
 Theotokos

Syn
Syn
Křesťanské teologické tituly
Ježíš Kristus
Nový zákon
Šáhanšáh

Šáhanšáh či šáhinšáh (staropersky 𐎧𐏁𐎠𐎩𐎰𐎡𐎩𐏐𐎧𐏁
𐎠𐎩𐎰𐎡𐎩𐎠𐎴𐎠𐎶 [chšájathija chšájathijánám], středopersky a parthsky  [šáhán šáh], novopersky شاهنشاه [šáhanšáh]) byl tradiční titul íránských vládců ve starověku s významem král králů. Užívali ho jak perští Achaimenovci a Sásánovci, tak vládcové parthské dynastie Arsakovců. Slovo chšájathija (šáh), překládané do češtiny jako král, je patrně médského původu a doslova označuje muže „vyznamenaného vládou“. Titul jako takový převzali Peršané z Urartu, jeho počátky jsou však patrně mezopotámské.

Soudí se, že výrazem král králů se původně zdůrazňovala příslušnost panovníka k vládnoucí dynastii, zhruba ve smyslu „král, jehož předkové byli králi“, nikoli vláda nad podřízenými (lokálními) králi. V případě Achaimenovců lze rovněž uvažovat o tom, že se jím měla demonstrovat vláda perských králů nad starými říšemi v oblasti Předního východu (nad Médií, Babylonií atd.).

Od Peršanů a Parthů převzali titul král králů i jiní monarchové, ať už v oblasti dnešní Indie či např. v Palmýře na území římské říše, přesto je však výraz spojen především s oblastí jazykově íránskou. V moderní době jej v Íránu oživila dynastie Safíovců, ovládající od roku 1501 jádro někdejší starověké perské říše.

Související články 
 Panovník

Literatura 
 

Starověká Persie
Panovníci podle titulů
Černé jezírko

Černé jezírko je název několika malých vodních ploch:
 Černé jezírko (okres Ústí nad Orlicí) – zatopená lomová jáma v okrese Ústí nad Orlicí
 Černé jezírko (Adršpašsko-teplické skály) – jezírko pod hradem Skály v Adršpašsko-teplických skalách
 Černé jezírko (Lázně Bělohrad) – jezírko u města Lázně Bělohrad
 Černé jezírko (Jizerské hory) – rašelinné jezírko v Jizerských horách
 Černé jezírko (Lvová) – jezírko nedaleko od zámku Lemberk v okrese Liberec

Související články 
 Černé jezero – jezero na Šumavě v České republice
 Czarny Staw – název několika ples v Polsku
 Čierne pleso –  – název několika ples na Slovensku
 Char núr (rozcestník) – název několika jezer v Mongolsku
 Črno jezero – název dvou jezer ve Slovinsku

Hydronyma podle barev
Seznam japonských spisovatelů

Seznam japonských spisovatelů obsahuje přehled některých významných spisovatelů, narozených nebo převážně publikujících v Japonsku.

A 
 Kóbó Abe (1924–1993), prozaik a dramatik

B 
 Macuo Bašó (1644–1694), básník haiku

Č 
 Čikamacu Monzaemon (1653–1724), dramatik

E 
 Sanjútei Enčó (1839–1900), vypravěč
 Šúsaku Endó (1923–1996)

I 
 Tacuzó Išikawa (1905–1985), spisovatel

J 
 Eidži Jošikawa (1892–1962), prozaik, autor historických románů

K 
 Hitomi Kanehara (* 1983), současná spisovatelka
 Jasunari Kawabata (1899–1972), prozaik, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1968
 Morio Kita (1927–2011), prozaik
 Issa Kobajaši (1763–1827), básník haiku

M 
 Jukio Mišima (1925–1970), prozaik a dramatik
 Haruki Murakami (* 1949), spisovatel
 Rjú Murakami (* 1952), spisovatel

N 
 Nanao Sakaki (1923–2008), básník
 Sóseki Nacume (1867–1916), prozaik

O 
 Kenzaburó Óe (* 1935), nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1994
 Ono no Komači (asi 825 – asi 900), básnířka
 Jóko Óta (1903–1963)

S 
 Ihara Saikaku (1642–1693), básník a prozaik, zakladatel měšťanského románu
 Kodži Suzuki (* 1957), populární spisovatel

Š 
 Izumi Šikibu (asi 976 – po roce 1033), básnířka
 Murasaki Šikibu (973–1014 nebo 1025), autorka jednoho z prvních románů na světě Příběh prince Gendžiho

U 
 Haruo Umezaki (1915–1965), prozaik

Y 
 Mari Yonehara (1950–2006), spisovatelka a překladatelka

Z 
 Zeami Motokijo (cca 1363 – cca 1443), dramatik

Externí odkazy 
 
 Japonská literatura

Japonská literatura
 
Japonských spisovatelů
Spisovatelé
Julio Médem

Julio Médem Lafont, obecně známý jako Julio Medem, (* 21. října 1958, San Sebastián) je španělský filmový režisér a scenárista.

Narodil se v San Sebastiánu v Baskicku. Vystudoval medicínu, chirurgii, ale už jako malý si rád hrál s kamerou. Hned po medicíně začal pracovat jako filmový kritik. Mezi lety 1977-1988 natočil několik krátkých filmů. První celovečerní film Vacas vznikl v roce 1992. Od Zrzavé veverky k Lucii se stupňuje jeho specifický způsob vyprávění, Medem naprosto přirozeně a přitom magicky probírá otázky vlastní identity a existence v realitě a fikci. Velká témata jeho filmů jsou také lidské vztahy, láska. Zatím poslední, Baskický míč je ovšem obratem k dokumentárnímu filmu, ve kterém Medem řeší stále živý problém baskicko-španělského soužití. Film vyvolal silně negativní odezvu, a tak Medem odložil natáčení dalšího podobného dokumentu. V pořadí sedmý Medemův celovečerní film Caótica Ana režisér věnoval své sestře, která v roce 2000 zahynula při autonehodě. Ve filmu se objeví v latinském světě dobře známá zpěvačka Bebe.

Medemovy filmy získaly mnohá ocenění: španělskou Goyovu cenu, ocenění na festivalu v Cannes.

Filmy

Celovečerní 
 1992 - Krávy (Vacas)
 1993 - Zrzavá veverka (La ardilla roja)
 1995 - Země (Tierra)
 1998 - Milenci od polárního kruhu (Los amantes del Círculo Polar)
 2000 - Sex a Lucía (Lucía y el sexo)
 2007 - Chaotická Ana (Caótica Ana)
 2010 - Pokoj v Římě (Habitación en Roma)
 2012 - 7 dní v Havaně - povídka Pokušení Cecilie (7 días en La Habana - La tentación de Cecilia)
 2015 - Ma ma
 2018 - El árbol de la sangre

Krátkometrážní 
 1977 - El jueves pasado
 1981 - Si yo fuera poeta
 1985 - Patas en la cabeza
 1987 - Las seis en punta
 1988 - Martín

Dokumentární 
 2003 - Baskický míč (La pelota vasca, la piel contra la piedra)

Odkazy

Související články 
 Španělská kinematografie

Externí odkazy 
 
 oficiální stránky juliomedem.org
 

Španělští režiséři
Baskičtí režiséři
Artoví režiséři
Baskové
Narození v roce 1958
Žijící lidé
Muži
Narození 21. října
Narození v San Sebastiánu
Bítýška

Bítýška nebo též Bitýška je vodní tok (potok) v povodí Svratky na západní Moravě, pravostranný přítok Bílého potoka.

Pramení ve výšce 595 m nad mořem 1,5 km jihovýchodně od obce Sviny. Protéká soustavou rybníků u Ořechova a směřuje k jihovýchodu skrze Osovou Bitýšku a Velkou Bíteš. Ve Velké Bíteši se stáčí zhruba k severovýchodu a poblíž Křoví ústí v nadmořské výšce 445 m zprava do Bílého potoka. Po soutoku s Bílým potokem se používají oba názvy (Bitýška i Bílý potok), od sedmdesátých let 20. století však převládá pojmenování Bílý potok.

Externí odkazy 
 

Potoky v Křižanovské vrchovině
Potoky v okrese Žďár nad Sázavou
Povodí Bílého potoka (pravý přítok Svratky)
Bílý potok (pravý přítok Svratky)

Bílý potok, na dolním toku někdy zvaný též Bítýška, je moravská říčka tekoucí okresy Žďár nad Sázavou a Brno-venkov, pravý přítok Svratky. Je 33,9 km dlouhá, povodí má rozlohu 114,0 km².

Průběh toku 
Potok pramení 2 km severně od Skřinářova v nadmořské výšce 605 m, protéká rybníky v oblasti Vlkova a Osové a na území obce Křoví se slévá s potokem Bítýška, který je v tom místě podobně dlouhý i vodnatý. Od soutoku je tok většinou dále nazýván „Bílý potok“, někdy se ale používá i jméno „Bítýška“, jako např. na mapách z let 1967 a 1977. O jeho historickém výskytu by svědčil i název města „Veverská Bítýška“ níže na toku.

Od soutoku teče Bílý potok v hlubokém zalesněném údolí, které je od Spáleného mlýna mezi Přibyslavicemi a Svatoslaví přes osadu Šmelcovna až do Veverské Bítýšky vyhlášeno přírodním parkem Údolí Bílého potoka. Ve Veverské Bítýšce ústí zprava do Svratky v nadmořské výšce 235 m.

Obce na toku 
Skřinářov, Vlkov, Křoví, Javůrek (Šmelcovna), Veverská Bítýška

Vodní režim 
Průměrný průtok Bílého potoka u ústí činí 0,29 m³/s.

Využití 
Celé údolí Bílého potoka je oblíbeným místem rekreace. Údolím vede cyklostezka, která navazuje na přilehlou Brněnskou přehradu, přírodní park Podkomorské lesy a Moravskoknínickou mufloní oboru, brněnské příměstské rekreační oblasti.

Mlýny 
 Jarošův mlýn – Veverská Bítýška, okres Brno-venkov

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Potoky v okrese Žďár nad Sázavou
Potoky v okrese Brno-venkov
Potoky v Křižanovské vrchovině
Potoky v Boskovické brázdě
 
Bílý potok
Přibyslavice (okres Brno-venkov)
Svatoslav (okres Brno-venkov)
Lesní Hluboké
Javůrek
Maršov
Lažánky (okres Brno-venkov)
Veverská Bítýška
Hydronyma podle barev
Monitoring:Potoky v Česku
Altajský kraj

Altajský kraj () je kraj Ruské federace v Sibiřském federálním okruhu. Rozkládá se na horním toku řeky Ob v jižní části Sibiře, u hranice s Kazachstánem a s Čínou, dále sousedí s Novosibirskou oblastí, Kemerovskou oblastí a Altajskou republikou. Hlavním městem kraje je Barnaul.

Altajský kraj má rozlohu 167 800 km² a 2,82 mil. obyvatel. Národnostní složení: Rusové 90 %, Němci 3,9 %, Ukrajinci 2,9 %, Bělorusové 0,4 %, Kazaši 0,4 % a další.

Hospodářství 

V kraji se těží polymetalické rudy, rtuť a zlato. Ty se zpracovávají ve strojírenských a chemických závodech. Pěstují se obiloviny, cukrová řepa, len a slunečnice (hlavně v oblasti Kulundské stepi na západě kraje). V dopravě má velký význam řeka Ob, která je hlavní tepnou lodního provozu. Přes Barnaul vede důležitá železniční trať Astana – Barnaul – Novokuzněck a Semipalatinsk – Barnaul.

Významná města 
 Alejsk
 Barnaul (hlavní)
 Bijsk
 Kameň-na-Obi
 Novoaltajsk
 Rubcovsk
 Slavgorod
 Zarinsk

Časové pásmo 
Altajský kraj leží v omském časovém pásmu (UTC+6).

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 http://www.altairegion.ru/  – oficiální stránky Altajského kraje (rusky)

 
Kraje v Rusku
Státy a území vzniklé roku 1937
Bílý potok

Název Bílý Potok má více obcí: 
 Bílý Potok (katastrální území „Bílý Potok pod Smrkem“) – obec v okrese Liberec.

… nebo částí obcí:
 Bílý Potok (Javorník) – část města Javorník v okrese Jeseník.
 Bílý Potok (Vrbno pod Pradědem) – část města Vrbno pod Pradědem v okrese Bruntál.

Bílý Potok také může být názvem knihy:
 Bílý Potok (kniha) – kniha od Jaroslava Rudiše s podtitulem černobílý komiks ze Sudet.

Bílý potok je pak pojmenování řady vodních toků, mimo jiné:
 Bílý potok (přítok Bezdrevského potoka) – přítok Bezdrevského potoka v povodí Vltavy v okrese České Budějovice.
 Bílý potok (přítok Bíliny) – přítok Bíliny v okrese Most
 Bílý potok (přítok Blanice) – přítok Blanice v okrese Strakonice
 Bílý potok (přítok Brložského potoka) – přítok Brložského potoka v okrese Strakonice
 Bílý potok (přítok Bulovského potoka) – levostranný přítok Bulovského potoka v okrese Liberec
 Bílý potok (přítok Fryšávky) – pravostranný přítok Fryšávky v okrese Žďár nad Sázavou
 Bílý potok (přítok Kamenice) – pravý přítok Kamenice v okrese Děčín
 Bílý potok (přítok Kotelského potoka) - levostranný přítok Kotelského potoka v okrese Trutnov
 Bílý potok (přítok Křinice) - pravostranný přítok Křinice v okrese Děčín
 Bílý potok (přítok Mezného potoka) – levostranný přítok Mezného potoka v okrese Cheb
 Bílý potok (přítok Mohelnského potoka) – pravostranný přítok Mohelnského potoka v okrese Cheb
 Bílý potok (přítok Mže) – levostranný přítok Mže v okrese Tachov
 Bílý potok (přítok Načetínského potoka) – pravostranný přítok Načetínského potoka v okrese Chomutov
 Bílý potok (přítok Račího potoka) – levostranný přítok Račího potoka v okrese Jeseník a v Polsku
 Bílý potok (přítok Rolavy) – levostranný přítok Rolavy v okrese Karlovy Vary
 Bílý potok (přítok Ostravice) – pravostranný přítok Ostravice v okrese Frýdek-Místek
 Bílý potok (přítok Smědé) – levý přítok říčky Smědá v obci Bílý Potok
 Bílý potok (levý přítok Svratky) – levý přítok Svratky u Borovnice (okres Žďár nad Sázavou)
 Bílý potok (pravý přítok Svratky) – pravý přítok Svratky ve Veverské Bítýšce v okrese Brno-venkov.
 Bílý potok (přítok Třemošné) – levý přítok Třemošné.
 Bílý potok (přítok Úhlavy) – levý přítok Úhlavy v obci Hamry.
 Bílý potok (přítok Vísky) – pravostranný přítok Vísky v okrese Plzeň-jih.

Název železniční stanice:
 Bílý Potok pod Smrkem (nádraží) – stanice v obci Bílý Potok v okrese Liberec.

Související články 
 Biely potok —   Biely=bílý
 Weißbach —   Weiß=bílý bach=potok

Hydronyma podle barev
Altajská republika

Altaj, plným názvem Altajská republika (altajsky Алтай Республика) nebo Republika Altaj (rusky Респу́блика Алта́й), je republika v Sibiřském federálním okruhu Ruské federace. Má rozlohu 92 600 km² a 202 947 obyvatel (2002). Hlavním městem je Gorno-Altajsk. Platí zde novosibirský čas (UTC +6 hod., SEČ +5 hod.).

Poloha a přírodní podmínky 

Republika Altaj se nachází v jižní části Sibiře na pomezí Kazachstánu, Číny a Mongolska, v rámci Ruska sousedí s Altajským krajem, Kemerovskou oblastí a republikami Chakasií a Tuvou. Pro polohu v centrální části pohoří Altaj se tomuto území někdy přezdívá Ruský Tibet. Nejvyšší horou republiky, Altaje a celé Sibiře je Bělucha (4 506 m) na hranici s Kazachstánem. Altaj pokrývá téměř celé území republiky čtyřtisícovými hřbety, oddělenými údolími řek. Hlavní vodní toky představují zdrojnice Obu Bija a Katuň (se svými přítoky Argutem, Koksou a Čujou). Největší jezero je Tělecké, altajsky: Altyn Köl („Zlaté jezero“) o rozloze 230,8 km² a hloubce 325 m, ze kterého vytéká řeka Bija.

Historie 

Předchůdkyní Republiky Altaj byla Ojrotská autonomní oblast (Ойротская автономная область), vytvořená v rámci Altajského kraje 1. června 1922. Od 7. ledna 1948 nesla název Horská-Altajská autonomní oblast (Горно-Алтайская автономная область). V říjnu 1990 byla povýšena na autonomní republiku a 3. června 1991 vyčleněna z Altajského kraje a jako republika podřízena přímo Ruské federaci. Od roku 1993 nese současný název.

Obyvatelstvo 
Osídlení hornaté republiky je velmi řídké, pouze 2 obyvatelé/km²; čtvrtina populace žije v hlavním městě. Co do národnostního složení, žije zde 57 % Rusů, což je asi 116 000 lidí. Dále následují etničtí Altajci, kteří představují jen 30,7 % obyvatel – 62 000 lidí. Také jsou zastoupeny i menšiny z bývalých republik SSSR, jako např. Kazaši (6 %) nebo Ukrajinci (0,9 %). V zemi je jen jedna univerzita, kterou je Gorno-Altajská státní univerzita.

Ekonomika 
V zemi se hlavně pěstují zemědělské plodiny, které zpracovává potravinářský průmysl (ten je v Altajské rep. nejvíce rozvinut). Následuje těžba dřeva (do země částečně zasahuje severská tajga). V zemi je také mnoho nerostných surovin (např. zlato, stříbro, železné rudy, lithium a další), které se těží.

Doprava 
V Altajské republice nejsou železnice. Hlavní silniční tah vede z Gorno-Altajsku do města Koš-Agač horskými údolími a dále na jih, průsmykem Dörböt Dabaan do Mongolska. Také je zde několik letišť pro osobní dopravu.

Města 
 Gorno-Altajsk
 Koš-Agač
 Čibit
 Elekmonar
 Usť-Kan
 Usť-Ulagan

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 (rusky/anglicky) Oficiální stránky Republiky Altaj
  ALTAJ - rusko-mongolské pomezí
  Altai Republic slowly opening up to outside world 

 
Altaj
Čertovy skály

Čertovy skály je název pro několik skalních útvarů:
Čertovy skály (okres Vsetín) – skalní útvar u obce Lidečko v okrese Vsetín
Čertovy skály (Polsko) – skalní útvar (polsky Czartowskie skaly) nalézající se několik kilometrů za státní hranicí u turistického hraničního přechodu Zdoňov u Adršpašských skal

Jako Čertovy skály jsou někdy nazývané též Černolické skály– skalní útvary u obce Černolice v okrese Praha-západ

Související články 
 Čertova skála
Karma (hudební skupina)

Karma je chorvatská hudební skupina. Jejich žánrem je elektronická hudba, nechali se inspirovat Gigi D'Agostinem, Eiffel 65 nebo Scootery. Vznikli v roce 1999 ve městě Umag a mají dva členy. Ti vystupují zásadně pod pseudonymy (Tara - Majda Šušelj, Neno DJ - Nenad Čirjak); Tara je bývalá zpěvačka skupiny, Neno je DJ a producent.

Přestože jejich vydané singly jsou téměř vždy v chorvatštině, jejich popularita je v Česku poměrně vysoká; v roce 2003 byli v čele všech hitparád v zemi. Přezpívali píseň Sladké mámení od Heleny Vondráčkové, refrén zůstal česky, ale sloky byly anglicky. Koncertují v Chorvatsku, Česku, na Slovensku, v Itálii a Rakousku.

Skupina vznikla roku 1999, když se dali dohromady DJ Nenad Čirjak a klávesista Josip Miani (Pipi). První vokalistkou kapely se stala učitelka hry na klavír ze základní školy v Umagu Mirela Zemčak. Společně natočili první album Sedam Dana vydané v srpnu roku 2001. Po vydaní se však Mirela se skupinou neshodovala a vadilo jí například cestovaní po koncertech, které se neslučovalo s její učitelskou profesí. Navíc kromě Karmy spolupracovala s dalšími interprety a Mirela nebrala svoje působení v kapele tak vážně, jak si představovali. Takže Pipi přivedl do skupiny novou zpěvačku, kterou se stala Majda Sušelj (Tara). První singl, který Tara se skupinou vydala, byl přezpívaná skladba Sedam Dana ze stejnojmenného alba. Prvním albem v novém uskupení se stalo album Zavrti Život vydané roku 2002.
V roce 2012 ze skupiny odešel Pipi z důvodu produkce na jiných projektech, psaní hudby a dabování. V listopadu 2014 odešla ze skupiny hlavní zpěvačka Majda Šušelj a to především kvůli rodině. V prosinci 2014 přišla nová zpěvačka Karmy Anna Medič (Stella). Nyní tvoří skupinu Karma duo Stella a Neno DJ.

Vydaná alba 
 Sedam Dana (Sedm dnů) (2001)
 Zavrti Život (2002)
 Zavrti Život (Platinová Edice) (2003)
 Remixes (2003) - převážně remixy chorvatských interpretů
 Malo Pomalo (2004)
 Malo Pomalo (Platinová Edice) (2004)
 Malo Pomalo (Special Edition) (2005) - vyšlo pouze v Chorvatsku
 Karma DVD (2005 - obsahuje kolekci videoklipů)
 Seven Days (2006) - vyšlo v USA a ve Francii
 Avantura (2006)
 Avantura (Special Edition) (2007) - vyšlo pouze v Chorvatsku
 The Best of Karma (2007)
 Party Do Zore (2010)

Externí odkazy 
 www.karma-dance.net – České stránky fanoušků skupiny
 www.facebook.com/KarmaHR – Oficiální stránky na facebooku

Chorvatské elektronické hudební skupiny
Hudební skupiny 1990–1999
Hudební skupiny 2000–2009
Hudební skupiny 2010–2019
Hudební skupiny založené v roce 1999