alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Dojo

El dojo [doːdʑoː] és el lloc on es practiquen algunes arts marcials com ara el judo, aikido, kendo, jodo… La paraula dojo és d'origen japonès i significa lloc on s'estudia el camí i té, per tant, un significat filosòfic que va més enllà del d'un simple espai o gimnàs. Cal recordar que el judo es va practicar inicialment en un temple.

Els costats del dojo es diuen shimiza (per on entren els estudiants), kamiza (per on entra el mestre) i joseki (el costat principal on es troben el mestre en realitzar la salutació i els símbols del dojo com per exemple la fotografia del fundador de l'art marcial, de l'estil o del propi dojo).

Quan es fa servir per fer Aikido, Judo, Jujutsu o altres arts marcials amb projeccions, el terra està cobert per tatamis, uns matalassets d'un parell de metres de llarg per un d'ample i d'un gruix d'un parell de dits per suavitzar les caigudes. Per la pràctica de Iaido, Kendo, Jodo i altres estudis amb armes, se sol fer directament a damunt el trespol de fusta.

S'acostuma a saludar en entrar i sortir i s'hi roman descalç. Ha de ser un lloc de treball en silenci que ha d'estar net.

Referències 

Terminologia d'arts marcials del Japó
Budisme zen
Auxerre

Auxerre (pronunciat  en francès) és una ciutat de França a la regió de Borgonya - Franc Comtat, departament del Yonne, a les ribes del riu Yonne. Té 37.790 habitants, si bé l'àrea metropolitana arriba als 85.080 habitants.

Tot i estar situada al cor d'una regió vinícola (Chablis, Saint-Bris-le-Vineux, Irancy, Coulanges-la-Vineuse…), l'economia d'Auxerre es basa essencialment en l'activitat terciària. Auxerre és la seu de la Cambra de comerç i d'indústria de l'Yonne. Gestiona l'aeroport d'Auxerre - Branches i un port fluvial d'esbarjo.

La ciutat també és coneguda pel seu equip de futbol, l'AJ Auxerre (AJA), fundat el 1905 per l'abat Deschamps (l'equip juga a un estadi amb el seu nom).

Vegeu també 
 Comtat d'Auxerre

Referències

Vegeu també 
 Comtat d'Auxerre
Torelli

Torelli és el nom d'una família que va governar a Ferrara i després a Guastalla i Montechiarugolo, a Itàlia. L'ancestre de la família fou Ludolf de Saxònia anomenat el Brau. El seu besnet fou Enric l'alquimista, duc de Baviera, casat amb Hingilda Traversari, de la família de senyors de Ravenna, amb la que va tenir a Frederic il Taurello que tenia moltes possessions a Ferrara i va governar per designació de la comtessa Matilde de Toscana (1092), que es va casar amb Matilde di Ermengardi, de la família de Carlemany per la seva àvia Gaudalda. Va morir el 1117 deixant dos fills, Guiu I, podesta de Ferrara el 1118, anomenat Salinguerra, i Pere d'Ermengardi, ancestre dels Torelli de Bolonya. El seu fill Taurello I va governar a Ferrara i va morir el 1185 deixant un fill anomenat Salinguerra Torelli que del 1205 al 1230 va lluitar contra els Este per la possessió de Ferrara. El 1240 fou fet presoner i encarcerat fins a la seva mort el 1244. Dels seus fills, Pau, Bartomeu, Fraisinda i Jaume, el darrer va tenir un fill anomenat Salinguerra III tronc dels senyors de Guastalla. El seu descendent Guiu III, senyor de Guastalla des del 1406 i de Montechiarugolo des del 1407, el gran fou el primer comte de Guastalla el 1428.

Senyors de Ferrara 
 Frederic il Taurello 1092-1115
 Guiu I Salinguerra I 1118-?
 Taurello I ?-1195
 Salinguerra II Torelli 1205, 1209, 1222-1240

Senyors de Guastalla 
 Salinguerra III c. 1300
 Botacino c. 1325
 Taurello II c. 1350
 Guiu II Torelli c. 1375
 Marsili el poderós ?-1406
 Guiu III el Gran 1406-1449 (de Montechiarugolo 1407-1449), comte des el 1428

Dinasties
Ducat de Ferrara
Jigoro Kano

fou un educador i esportista, fundador del judo japonès.

Estudiós de diversos estils de jiu jitsu, creà, el 1882, la seva escola, el Kodokan Judo, a partir d'aquells. Va aconseguir difondre la seva art marcial dins del sistema educatiu japonès, i va ser el primer a incorporar el sistema de graus kiu/dan a les arts marcials.

Les innovacions pedagògiques atribuïdes a Kanō inclouen l'ús de cinturons blancs i negres i la introducció del sistema de graus per mostrar la classificació relativa entre els membres d'un estil d'art marcial. Els lemes ben coneguts atribuïts a Kanō inclouen "màxima eficiència amb un esforç mínim" (精力善用 seiryoku zen'yō) i "benestar mutu i benefici" (自他共栄 jita kyōei).

Fou educador, fent de director d'educació primària del Ministeri d'Educació (文部省, Monbushō) de 1898 a 1901, i president de l'Escola Normal Superior de Tòquio des de 1900 fins a 1920. Va tenir un paper clau en fer que el judo i el kendo formessin part dels programes de les escoles públiques japoneses dels anys 1910.

Va ser un pioner dels esports internacionals, i el primer membre asiàtic del Comitè Olímpic Internacional (COI), des de 1909 fins a 1938, representant oficialment el Japó en la majoria dels Jocs Olímpics celebrats entre 1912 i 1936; i fou el portaveu principal de la candidatura del Japó als Jocs Olímpics de 1940.

Els seus honors i condecoracions oficials inclouen el Primer Orde del Mèrit, el Gran Orde del Sol Naixent i el Tercer Grau Imperial. Kanō va ser inclòs com el primer membre del Saló de la Fama de la Federació Internacional de Judo (IJF) el 14 de maig de 1999.

Va morir en el viatge de retorn al seu país de la reunió en què s'havia estat discutint la possibilitat que els jocs olímpics de 1940 es fessin a Tòquio.

Referències 

Judokes japonesos
Persones de Kōbe
Alumnes de la Universitat de Tòquio
Morts a Yokohama
Naixements del 1860
Morts el 1938
Llista dels emirs de Tortosa

Llista dels emirs de Turtuixa, l'actual Tortosa, des de la fitna al califat de Còrdova fins a la conquesta almoràvit de la ciutat:

 Labib as-Saqlabí al-Amirí 1009-1035
 Muqàtil (o Muqàbil) al-Fata as-Saqlabí Muïzz-ad-Dawla Sayf-al-Mil·la 1035-1053
 Yala al-Amirí 1053-1057
 Nabil (o Sàbil) al-Fata as-Saqlabí 1057-1060
 a Saragossa 1060-1081
Abu-Jàfar Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir 1060-1081 (emir de Saragossa, dinastia Banu Hud)
 a Lleida 1081-1100
 al-Múndhir Imad-ad-Dawla 1081-1090
 Sulayman ibn al-Múndhir Sàyyid-ad-Dawla 1090-1100
 a l'emirat almoràvit 1100-1148

Emirs
Governants andalusins
Terres de l'Ebre
Turtuixa
Bukhara

Bukharà, ciutat de l'Uzbekistan, capital de la regió de Bukharà
 Emirat de Bukharà, estat d'Àsia Central que va existir entre 1747 i 1920
 Kanat de Bukharà, estat de l'Àsia Central durant els segles  i 
 República Popular de Bukharà, república soviètica de Bukharà existent del 1920 al 1924
Milano

Toponímia:
 Milano  o Milà , ciutat principal del nord d'Itàlia, capital de la regió de la Llombardia
 El Milano, municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó
 Biografies:
 Alyssa Milano (Brooklyn, 1972), actriu i cantant estatunidenca 
 Ettore Milano (San Giuliano Nuovo, Piemont, 1925), ciclista italià professional entre 1949 i 1958
 Francesco da Milano (Monza, 1497 – Milà, 1543), llaütista, poeta i organista italià
 Giacomo Milano (Polestina, Itàlia, 1699 - San Paolo, 1780), príncep d'Ardora i músic italià
 Giovanni da Milano, pintor italià, actiu a Florència i Roma entre 1346 i 1369
 Nicolino Milano (Lorena, Estat de São Paulo, 1876 - Rio de Janeiro, 1962), compositor brasiler
 Miscel·lània:
 Pallacanestro Olimpia Milano, club italià de basquetbol de la ciutat de Milà
 Milano-Vignola, cursa ciclista italiana que es disputava entre les ciutats de Milà, a la Llombardia i Vignola, a l'Emília-Romanya
 FK Milano Kumanovo, club de futbol macedoni de la ciutat de Kumanovo
Marca Trevisana

Marca Trevisana és el nom que es donava a la regió veneciana formada per Treviso, Belluno, Feltre i Ceneda.

També s'aplicava a les mateixes regions i Vicenza, Pàdua i Verona, si bé el seu nom originari en aquestes regions era Marca de Verona.

Estava formada per quatre bisbats que després de la dominació d'Alberic di Romano van passar a la família dels Caminesi, i més tard a Venècia.

Estats feudals d'Itàlia
Sonata

Una sonata (del llatí i de l'italià sonare, "sonar") és una composició musical per a un instrument solista o conjunt instrumental de cambra, normalment en diversos moviments. Tota una sèrie de formes i procediments compositius des del  fins a les experiències més rupturístes de l'actualitat van rebre el nom de "sonata".

El terme, tot i ser vague —etimològicament, "sonata" significa que la composició ha de ser "tocada", en oposició a la cantata (llatí i italià cantare, cantar), que ha de ser cantada— va evolucionar al llarg de la història de la música designant diverses formes abans del període clàssic. El terme va adquirir una importància creixent en el període clàssic i a principis del  va passar a designar un principi de composició d'obres a gran escala. Al  el terme va continuar essent aplicat a obres instrumentals però els principis formals enunciats i ensenyats al llarg del  es van debilitar o desaparèixer.

Història 
En el seu origen, al , gairebé no es distingia d'altres formes instrumentals, com el concerto, la simfonia, la tocata, etc. Durant l'època barroca aparegueren dues modalitats essencials per a la seva evolució: la sonata da chiesa i la sonata da camera. La primera, adequada al tipus de música que es podia fer en els temples evitava tota mena de referències a la dansa, i era en quatre moviments: lent, ràpid, lent, ràpid. La segona tenia clares referències a aires de dansa, era més lliure en la seva estructura i es va desenvolupar de manera paral·lela a la suite.

La sonata era indistintament un divertiment cortesà, una obra amb finalitat didàctica o una peça instrumental destinada a l'església. El classicisme li imprimí una nova forma, en especial a la destinada al piano, caracteritzada per una harmonia simple, per un únic tema que dominava tot el moviment, per grans contrasts dinàmics i per una construcció sòlida. Això és el que s'acabarà designant com a forma sonata o forma de sonata.

Estructura 
Principalment, una sonata està formada per quatre moviments, tot i que amb el pas del temps i en aparèixer sonates "modernes", s'ha passat a utilitzar 3 temps. Per als músics més conservadors, la pauta per a la sonata és la següent:

Allegro de Sonata: Bàsicament, un moviment amb temps d'Allegro. La seva estructura es basa en un tema "'A'", un tema "'A" i un tema "'B'". Aquest se subdivideix en Exposició, Desenvolupament i Reexposició.

Exposició: S'exposa un tema "A" amb la tonalitat principal de la Sonata. Normalment sol ser AllegroDesenvolupament: És el moviment més lliure de l'Allegro. Normalment, el compositor juga amb el tema "A" afegint-li o traient-li notes.
Reexposició: S'exposa el tema A prima''. La reexposició comença igual que a l'exposició però fa una cadència conclusiva per a finalitzar el moviment.

Tot seguit, arriba un Andante o un tema lent.
El tercer moviment sol ser una dansa, és a dir, o un minuet o un scherzo.
L'obra finalitza amb un rondó final.

Vegeu també 
 Sonatina

Referències
Concert

El concert, de l'italià concerto, té diferents significats però tots deriven del seu ús musical. L'etimologia de la paraula és una mica conflictiva, ja que deriva de l'italià concertare que té el significat d'«afirmar, disputar», però també té un altre significat en el sentit contrari: acceptar, és a dir, estar d'acord.

Del primer significat, «disputa», en deriva la forma musical del concert per a solista o el concerto grosso, en la que dues forces, dos grups instrumentals dialoguen, s'oposen o es posen d'acord, cadascun amb els seus moment de protagonisme.

Del segon significat, han sorgit diferents usos, el més conegut dels quals és el d'un espectacle musical en viu. En el llenguatge popular s'ha integrat el terme i es fa servir en diferents àmbits com un acord entre diverses persones amb vista a un fi comú (per ex., concert econòmic), o en el sentit d'ordre, que tot estigui o vagi de manera organitzada. Per extensió, acordar algun pacte té el sinònim de "concertar un acord".

El concert com a espectacle 
Un concert és una audició pública o privada d'una o més obres musicals. Els primers concerts, precursors dels concerts actuals, els trobem a les acadèmies italianes, en l'activitat dels Collegia musica i de les capelles de música.

El concert tingué una vida regular a partir del  a nombrosos països occidentals i experimentà un gran desenvolupament a l'època industrial quan es popularitzà i deixà d'ésser fonamentalment de tipus privat per esdevenir de caràcter públic.

A Catalunya, el concert públic s'inicià a Barcelona a la darreria del . Les principals associacions que celebraren concerts foren la Societat Filharmònica (1844-57), la Societat de Concerts Clàssics (1866), la Societat Barcelonina de Quartets (1872) i la Societat de Concerts (1880).

El concert com a forma musical 

El concert com a títol d'una peça de música normalment es refereix a una obra en la qual un instrument solista és acompanyat per una orquestra. El concert, entès d'aquesta manera, va sorgir durant el barroc a partir d'una forma de solo més col·lectiu que era el concerto grosso, on el contrast és entre un grup petit d'instruments i la resta de l'orquestra. Mentre que el concerto grosso és propi del barroc, el concert per a solista ha continuat generant obres musicals fins als nostres dies.

Vegeu també 
 Llista dels concerts amb major assistència

 
Formes musicals
Cantata

Una cantata és una composició musical vocal amb acompanyament instrumental, habitualment amb diversos moviments i sovint amb un cor.

El significat del terme va canviar amb el pas del temps, des del simple madrigal d'una sola veu de principis del segle XVII, fins a la "cantata de càmera" de diverses veus i la "cantata d'església" de la part final d'aquest segle. Després va passar per formes dramàtiques del  fins a la cantata del , que era un tipus d'oratori breu. Les cantates que s'utilitzen en la litúrgia dels serveis de l'església s'anomenen cantates d'església o cantata sagrada; també hi ha cantates seculars. Diverses cantates es van escriure i continuen escrivint-se per a ocasions especials, com ara les cantates de Nadal. Christoph Graupner, Georg Philipp Telemann i Johann Sebastian Bach van compondre cicles de cantates d'església per a les ocasions de l'any litúrgic.

Context històric 
El terme es va originar a principis del segle XVII, simultàniament amb l'òpera i l'oratori. Abans d'això, tota la música de l'alta cultura era vocal. Amb l'auge de la música instrumental va aparèixer el terme, mentre que l'art instrumental es va desenvolupar fins a plasmar-se en les sonates. Des de principis del segle XVII fins a finals del XVIII, la cantata per a una o dues veus solistes amb acompanyament de baix continu (i potser alguns instruments solistes) va ser una forma principal de música de cambra vocal italiana.

Una cantata consistia primer en una narrativa o escena declamatòria en recitatiu, unida per una primitiva ària repetida a intervals. Es poden trobar bons exemples a la música eclesiàstica de Giacomo Carissimi; i els solos vocals anglesos d'Henry Purcell (com Mad Tom i Mad Bess) mostren el màxim que es pot fer d'aquesta forma arcaica. Amb l'auge de l'aria da capo, la cantata es va convertir en un grup de dues o tres àries unides per recitatiu. Els nombrosos duets i trios italians de Georg Friedrich Händel en són exemples. El seu motet llatí Silete Venti, per a soprano solista, mostra l'ús d'aquesta forma en la música d'església.

Referències
Treviso

Treviso és una ciutat capital de la província de Treviso a la regió del Vèneto.

Història 
La ciutat es deia Tarvisium en temps del romans. Saquejada pels huns d'Àtila, va passar després als gots i als llombards que en van fer un ducat. Amb els carolingis fou capital d'una marca (Marca Trevisana)

El 905 Treviso era un bisbat i el bisbe exercí el poder temporal fins al 1237. El 911 va ser devastada pels hongaresos. La ciutat va rebre carta comunal el 1164.

El 1237 el poder va passar a Alberico di Romano, i després es va proclamar la república que van governar els güelfs Caminesi o altres, fins al 1329 en què va passar als Della Scala (o Scaligieri) i el 1339 a Venècia. Ocupada per Àustria el 1381, el 1384 va passar per venda a Pàdua (dominada pels Carraresi) i després als Visconti de Milà (1387) per poc temps, tornant a Venècia el 1388.

Ocupada pels francesos el 1797, va pertànyer a Àustria i al Regne napoleònic d'Itàlia, i finalment a Àustria el 1813. El 1848 es va revoltar però va ser sotmesa el 14 de juny del mateix any. El 15 de juliol de 1866 fou incorporada a Itàlia.

Fills il·lustres 
 Angelo Ephrikian (1913-1982) director d'orquestra i violinista d'ascendència armènia.
 Giovanni Masutto (1830-1894), musicògraf i critic musical.
 Renzo Masutto (1858-1926), pianista i compositor.

Bisbes de Treviso 
 Adalbert 905-969
 Rosso 969-1001
 Roland 1001-?
 altres ?-1212
 Tiso 1212-1245

Podestà i senyors de Treviso 
 Alberico di Romano 1237-1260
 Marco Badoero 1260
 Gerard III Caminesi 1294-1307
 Rizzardo IV Caminesi 1307-1312
 Guecellone VII Caminesi 1312

Enllaços externs 

 Lloc web oficial
 Mapa de Treviso 

Treviso
Trípoli (desambiguació)

Toponímia:
 Tripoli (Iowa) població dels Estats Units a l'estat d'Iowa
 Trípoli (Grècia), ciutat de Grècia, capital del nomós de l'Arcàdia i de la regió del Peloponès
 Trípoli (Líbia), capital de Líbia 
 Trípoli (Líban) ciutat del Líban, capital d'un comtat a l'edat mitjana
 Trípolis (Turquia), antiga ciutat de Frígia 
 Comtat de Trípoli, comtat medieval creat pels croats al Líban
 Organitzacions: Trípoli Sporting Club, club libanès de futbol de la ciutat de Trípoli
Espeleologia

L'espeleològia (del grec spelaion ('cova') i logo ('tractat')) és la ciència que estudia les coves, grutes o altres fenòmens càrstics, des de diferents punts de vista; formació, constitució, característiques físiques, formes de vida i evolució al llarg del temps. També s'anomena així l'exploració de les coves i avencs, activitat esportiva per a la qual cal un equipament tècnic adient i sovint certa preparació en escalada i submarinisme.

El francès Édouard-Alfred Martel (1859-1938), considerat el creador de l'espeleologia moderna, fou qui va iniciar les primeres exploracions científiques, i l'any 1895 fundà la Société de Spéléologie i llançà el butlletí periòdic «Spelunca». A Catalunya, Mossèn Norbert Font i Sagué és considerat l'introductor d'aquesta disciplina. La Federació Catalana d'Espeleologia atorga cada any el premi Norbert Font i Sagué als millors treballs espeleològics realitzats a Catalunya i a Espanya.

Espeleologia subaquàtica 
Modalitat d'espeleologia que combina les tècniques pròpies de l'especialitat amb les del submarinisme i que té com a objectiu l'exploració i l'estudi de les cavernes i els avencs subaquàtics.

Vegeu també 
 Gerard Joana i Vidal
 Rescat de la cova de Tham Luang

Enllaços externs 

 Glossari de terminologia espeleològica i càrstica de Miquel Trias de l'Speleo Club Mallorca
 Federació Catalana d'Espeleologia
 Catàleg espeleològic de la província de Castelló
 Mapa de coves i avencs (espeleologia) de Catalunya - https://www.espeleoworld.com
 Cataleg espeleològic de Catalunya http://www.espeleoindex.com/
Troyes

Troyes és un municipi francès, situat al departament de l'Aube i a la regió del Gran Est. L'any 1999 tenia 60.958 habitants.

Troyes fou un bisbat i vescomtat del regne de França a l'edat mitjana. El vescomtat (regit pels bisbes) va passar a la corona francesa el 1284 i els bisbes van quedar limitats al seu paper religiós.

Patrimoni 
Es tracta d'una ciutat que conserva el seu passat medieval i alhora ha sabut crear uns espais públics moderns i espaiosos. Passejant per Troyes passes dels seus carrers estrets, amb poca llum, a les seves noves places o al passeig vora el Sena.

La Catedral de Sant Pere i Sant Pau és gòtica i molt apreciada pels seus 1500 m² de vitralls.

Fills il·lustres 
 Jean Tirole (1953 -) economista, Premi Nobel d'Economia de l'any 2014.

Vegeu també 
 Bisbat de Troyes
 Comtat de Troyes
 Museu d'art modern de Troyes

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Troyes 
 Oficina de turisme
Turíngia

L'Estat Lliure de Turíngia (en alemany: Freistaat Thüringen, pronunciat ) és un estat federat (Bundesland) d'Alemanya, que conforma el territori de la regió històrica del mateix nom. Turíngia fou un estat durant l'edat mitjana i posteriorment un estat de la república de Weimar, essent dividit en tres bezirke o districtes a l'extinta RDA.

Turíngia se situa al centre del país i limita amb la Baixa Saxònia al nord, amb Saxònia-Anhalt al nord-est, amb Saxònia a l'est, amb Baviera al sud i amb Hessen a l'oest. L'estat és conegut des del  com «el cor verd d'Alemanya», a causa dels frondosos boscos que hom hi troba. La capital i ciutat més poblada és Erfurt.

Història 
Habitada pel poble dels hermanduris i després pels alamans, el poble dels turingis s'hi va establir al . Cap a començaments del segle VI tenien un rei anomenat Hermanfrid. El país va ser sotmès pels francs cap al 532 i amb el tractat de Verdun del 843 va pertànyer a Germània.

La Marca turíngia fou constituïda el 804 i va ser integrada a Saxònia el 908. El 965 va passar a la Marca de Meissen i abans del 1064 fou donada a Lluís el Barbut. Va ser incorporada a Saxònia el 1482.

Districtes urbans i rurals 
Turíngia està dividida en 17 districtes rurals (entre parèntesis, algunes ciutats importants de cada districte):

A més a més, també té sis districtes urbans:

 Erfurt
 Eisenach
 Gera
 Jena
 Suhl
 Weimar

Ciutats

Llista de ministres presidents de Turíngia

Vegeu també 
 Turingita
Turquestan (desambiguació)

Turquestan (regió) o Turània, terres turques al nord de l'Iran i de l'Afganistan 
 Província del Turquestan, província del Kazakhstan
 Turquestan Afganès, del Sud o Meridional, part turca del nord de l'Afganistan 
 Turquestan Occidental, territoris russos de l'Àsia central
 Turquestan Rus, govern imperial rus (Govern General del Turquestan), part de l'Àsia central russa 
 Govern Provisional del Turquestan Autònom govern provisional que va administrar una part de l'Àsia central russa, principalment la vall de Fergana, del novembre del 1917 al febrer del 1918
 República Socialista Soviètica Autònoma del Turquestan: territori que va existir dins la Rússia soviètica del 30 d'abril de 1918 al 27 d'octubre de 1924.
 Turquestan Oriental o Turquestan Xinès, territoris turcs de la Xina, modern Xinjiang 
 República del Turquestan Oriental 
 República del Turquestan Oriental (1933-1934) (o primera república)
 República del Turquestan Oriental (1944-1949) (o segona república)
 Turquestan (ciutat), ciutat del Kazakhstan, antigament Iassi.
Les Estepes

Les Estepes fou el nom donat per la Rússia tsarista a un govern de l'Àsia central que era bastant semblant a l'actual república del Kazakhstan.

Història 
El govern tsarista de les Estepes va quedar sorprès per la Revolució Russa del febrer de 1917. Els funcionaris tsaristes i els governants van desaparèixer gradualment davant la marea revolucionària però van sorgir comitès executius dependents del govern provisional que van mantenir l'aparell administratiu. Va sorgir un moviment nacionalista: l'Alash Orda, que era partidari d'una Rússia federal.

El partit Alash Orda era panturc, i havia estat creat el 1905. El desembre de 1917 va prendre el control de part del govern de les Estepes. Segons Walter Trembicky al Flag Bulletin, el govern feia servir una bandera vermella amb mitja lluna i estrella al centre de color groc, però es creu que a causa de la semblança de la bandera amb la dels bolxevics es va passar (segurament de manera no oficial) a un drap verd amb mitja lluna i estel grocs (n'hi ha documentada una variant amb la mitja lluna i l'estel en blanc). El març de 1919, el partit Alash Orda va pactar amb els bolxevics la concessió de l'autonomia per a la regió. El partit va acceptar les propostes que va rebre i el 26 d'agost de 1920 es va constituir la República Autònoma del Kirguizstan (als kazakhs se'ls anomenava llavors kirguisos) dins de Rússia.

L'octubre de 1924 la república fou rebatejada com a «Kazakhstan» i el 5 de desembre de 1936 elevada a República Socialista Soviètica. El 1927 els dirigents de l'Alash Orda (que des del 1924 manifestaven oposició a certes mesures dictades pel govern soviètic) van ser progressivament eliminats.

Història de l'Àsia Central
Transcàspia

Transcàspia fou el nom d'un govern militar rus a la zona de l'actual Turkmenistan. El 1889 va ser integrat a Turquestan.

Govern militar de Transcàspia 
 General N.G. Stoletov 1869-1879
 General I.D. Làzarev 1879
 General Lomakin 1879
 General M.O. Skobelev 1879-1881

Govern civil de Transcàspia 
 General M.O. Skobelev 1881
 General A.V. Komarov 1881-1889
 Integrat al govern general del Turkestan 1889

Transcàspia fou també la part oriental del govern rus de la Càspia. Una part del govern de la Càspia comprenia la regió transcàspia del Turkmen on els menxevics van prendre el poder el febrer del 1917. Els bolxevics van crear comitès a partir de l'octubre del 1917, i amenaçaven de prendre tot el poder, quan la intervenció britànica (juny del 1918) va restablir la situació en favor dels menxevics i va sorgir un govern sota l'ombra dels britànics anomenat Comitè Executiu Provisional amb seu a Aixkhabad que pretenia la restauració de l'ex-cap del govern menxevic rus Aleksandr Kérenski.

El febrer de 1920 els bolxevics van dominar el territori i es va crear la regió autònoma del Turkmen el 1921 que el 1924 fou elevada a república socialista soviètica (amb la incorporació de territoris que abans pertanyien a la República Popular de Bukharà i Khiva), amb el nom de Turkmenistan.

Geografia històrica de Rússia
Història de l'Àsia Central
Escandinàvia

Escandinàvia (, sami: Skadesi-suolu/Skađsuâl, []) és una regió del nord d'Europa amb forts vincles històrics, culturals, i lingüístics. El terme Escandinàvia en ús local abasta els tres regnes de Dinamarca, Noruega i Suècia.

Terminologia i ús 
El terme «Escandinàvia» pot fer referència a diversos significats o definicions, segons l'aspecte geogràfic o el lingüístic i històric de la regió:

 La península Escandinava: Noruega i Suècia.
 Els estats continentals de llengua majoritàriament escandinava: Noruega, Suècia i Dinamarca.
 Els estats continentals de llengua majoritàriament escandinava i Finlàndia.
 Tots els territoris de llengua majoritàriament escandinava: Noruega, Suècia, Dinamarca (amb les Illes Fèroe) i Islàndia.
 Els territoris compresos en la Unió de Kalmar, o dels antics regnes de Dinamarca-Noruega i Suècia-Finlàndia, incloent-hi rarament, fins i tot, Estònia.

En tot cas, tots els territoris que s'hi puguin incloure estan representats en el Consell Nòrdic, que inclou àrees com Groenlàndia, que si bé ha estat colonitzada pels escandinaus (i encara en depèn políticament, en forma de possessió danesa), manté una cultura i una població pròpies i no se sol considerar part d'Escandinàvia. Així doncs, tots aquests són «nòrdics».

Entre els parlants de llengua catalana, el significat més estès és potser la tercera accepció, incloent-hi Finlàndia (que, si bé és de llengua i cultura majoritàriament no sols no escandinava sinó ni tan sols indoeuropea, té també el suec com a cooficial).

El terme fou emprat per primera vegada per Plini el Vell (23-79) sota la forma Scadinauia i està format probablement per les antigues paraules germàniques skadin ('dany, perill') i auio ('illa'). L'origen d'aquesta paraula ha romàs en noms locals com ara Skåne (o Escània).

Vegeu també 
 Escandinavisme
 Fennoscàndia
 Regió bàltica

Referències 

Escandinàvia
Insurrecció Georgiana de Texel

La Insurrecció Georgiana de Texel (4 d'abril, 1945-20 de maig, 1945) va ser una insurrecció de soldats georgians d'un batalló soviètic a l'illa holandesa de Texel, contra els ocupants alemanys a les acaballes de la Segona Guerra Mundial.

La revolta va esclatar la nit del 4 al 5 d'abril de 1945 quan un grup de soldats georgians, que havien estat obligats a canviar de bàndol i lluitar amb els alemanys, després de ser capturats en el front oriental, van veure pròxima l'arribada dels aliats i es van sublevar contra els alemanys.

La revolta es va prolongar en el temps, ja que la flota alemanya va tornar a capturar l'illa, però sense pacificar-la completament. Així, la revolta causà més de 1000 morts, 800 alemanys, 500 georgians i 120 tesselans. Els combats van acabar més tard que el final de la guerra a la resta d'Europa i per tant, a aquesta revolta se la coneix com l'últim camp de batalla a Europa en la Segona Guerra Mundial.

Els soldats georgians caiguts estan soterrats al cementeri de Hogeberg, prop d'Oudeschild. Els pocs sobrevivents georgians tampoc van tindre un bon final, ja que en haver-se canviat de bàndol i no haver lluitat fins a la mort, van ser executats més tard pel règim de Stalin.

Referències 

 Web de Texel 

Segle XX als Països Baixos
Història de Geòrgia
Batalles de la Segona Guerra Mundial
Indústria romana

Al principi les indústries es van organitzar a Roma en set rams d'activitat o gremis: els músics, els argenters (treballadors de l'argent), els courers (treballadors del coure), els fusters (treballadors de la fusta), els tintorers (treballadors dels tints), els terrissaires (treballadors del fang), els sabaters (treballadors de les sabates) i els bataners (treballadors de les teles i pells).

Els filats corresponien a les dones.

Més tard es van incloure en els gremis els metges i els forners, i després els ferrers i altres oficis.

Referències

Vegeu també 
 Forns romans de la Fornaca de Vilassar de Dalt
 Jaciment romà de Can Farrerons a Premià de Mar

Economia romana
Luzzara

Luzzara fou un marquesat de la península Itàlica governat per la Casa de Gonzaga. L'origen del feu, fou Rofolf Gonzaga, senyor de Canneto, Castelgoffredo, Castiglione delle Stiviere, Rodolesco, Solferino i Mariana que va permutar amb el seu germà, el marques de Màntua, les senyories de Mariana, Canneto i Rodoloesco a canvi de la de Luzzara el 1478, i en fou investit com a senyor per l'emperador el 1494. Va morir a la batalla de Fornovo el 6 de juliol del 1495 i el van succeir els seus dos fills: Joan Francesc i Lluís Alexandre, que governaren en indivís Luzzara, Castiglione, Solferino i Castelgoffredo, però el 1521 s'ho van repartir i el primer es va quedar amb Luzzara i el segon amb Castiglione, Solferino i Castelgoffredo. Joan Francesc va obtenir el dret de primogenitura pel feu el 1524 i va abdicar a l'octubre següent, morint dos mesos després. El va succeir el seu fill gran Maximilià que el 1557 va vendre el feu al seu cosí el duc de Màntua però el va recomprar el 1561 amb títol de marques. El va succeir el seu fill Prosper, majordom dels ducs de Màntua que li van concedir el marquesat de Borgo San Martino el 1590. El seu fill Frederic I, tercer marques, fou comandant suprem de les milícies de Màntua el 1627 i va morir el 1630; el van succeir el seu fill, el seu net i el seu besnet, el darrer dels quals, Lluís II va morir el 12 de juny de 1738 i la successió va passar al seu fill Basili, doncs l'hereu Frederic va renunciar per fer-se jesuïta (va morir el 1777) i el segon Prosper havia mort el 1722, i a la mort de Basili el 1782 va passar a sa germà Joan que va morir el 1794 sense fills mascles i el va succeir com a titular la seva filla Lluïsa, casada amb Esteve de Sanvitale comte de Fontanellato (Parma) segons sembla perquè sa germana gran Carlota (+1823) i el seu marit Massimiliano Stampa marquès de Soncino van renunciar als drets.

Senyors i marquesos de Luzzara 
 Rodolf Gonzaga 1478-6 de juliol de 1495 (feu imperial 1494-1495) (primer senyor)
 Joan Francesc Gonzaga 6 de juliol de 1495-29 de maig de 1521
 Lluís Alexandre Gonzaga 6 de juliol de 1495-29 de maig de 1521
 Joan Francesc Gonzaga (sol) 29 de maig de 1521-11 d'octubre de 1524
 Maximilia Gonzaga 11 d'octubre de 1524-4 de març de 1578 (exclòs 1557 a 1561) (primer marqués)
 Guglielmo I Gonzaga, duc de Màntua 1557-1561
 Prosper Gonzaga 4 de març de 1578-25 de setembre de 1614
 Frederic I Gonzaga 25 de setembre de 1614-1630
 Lluís I Gonzaga 1630-24 d'abril de 1666
 Frederic II Gonzaga 24 d'abril de 1666-8 de març de 1698
 Lluís II Gonzaga 8 de març de 1698-12 de juny de 1738
 Basili Gonzaga 12 de juny de 1738-21 de maig de 1782
 Joan Gonzaga 21 de maig de 1872-3 d'abril de 1794
 Lluisa 3 d'abril de 1794
 Esteve de Sanvitale, comte de Fontanellato 1794 (va portar el títol fins al 1838)

Estats feudals d'Itàlia
い

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics い (hiragana) i イ (katakana) ocupen el segon lloc en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre あ i う; i el primer en el poema iroha, abans de ろ. A la taula de la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba a la primera columna (あ行, "columna A") i la segona fila (a la que dona nom: い段, "fila I").

El caràcter い prové del kanji 以, mentre que イ prové de 伊.

Es fa servir un caràcter de dimensions menors, ぃ, ィ; per a la formació de nous sons que no existeixen en el japonès tradicional, com ヴィ (va), ティ (ti).

L'antic caràcter ゐ (wi), així com moltes aparicions del caràcter ひ (hi) en posició no inicial han estat substituïts en el japonès modern per い.

El caràcter い és el que es fa servir generalment per a allargar el so de la "e". Per exemple, la paraula 成形 en hiragana s'escriu せいけい (seikei), però es pronuncia sēkē. En rares ocasions es farà servir え (e) per allargar la vocal "e".

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, い, イ es romanitzen com a "i".

Escriptura 

El caràcter い s'escriu amb dos traços:
 Traç vertical encara que lleugerament corb cap avall, amb una pujada al final.
 Traç vertical cap avall. També és quelcom corb, i més curt que el primer.

El caràcter イ s'escriu amb dos traços:

 Traç diagonal de dalt a la dreta a baix a l'esquerra.
 Traç vertical cap avall.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「いろはのイ」 ("la i d'iroha", l'antic poema pangràmic japonès") 
 Codi Morse: ・－

I
Iroha

Liroha (いろは) és un poema japonès escrit probablement durant el període Heian (794-1179).

Text del poema en hiragana (amb els caràcters arcaics ゐ i ゑ):
いろはにほへと
ちりぬるを
わかよたれそ
つねならむ
うゐのおくやま
けふこえて
あさきゆめみし
ゑひもせす

Text del poema en kana i kanji:
色は匂へと
散りぬるを
我が世誰そ
常ならむ
有為の奥山
今日越えて
浅き夢見し
酔ひもせす

Transcripció directa:
i-ro-ha-ni-ho-he-to
chi-ri-nu-ru-wo
wa-ka-yo-ta-re-so
tsu-ne-na-ra-mu
u-(w)i-no-o-ku-ya-ma
ke-fu-ko-e-te
a-sa-ki-yu-me-mi-shi
(w)e-hi-mo-se-su

Transliteració moderna:
Iro wa nioedo
chirinuru o
Waga yo tare zo
Tsune naran
Ui no okuyama
Kyō koete
Asaki yume miji
Ei mo sezu.

Traducció aproximada:
Els colors que llueixen 
s'apagaran
En el nostre món ningú és immortal!
La remota muntanya de la vida
avui hauré travessat (*),
no allotjaré més somnis frívols
ni m'emborratxaré.
(*) N.T: budista. Es refereix a la vida com a canvis del karma.

El poema presenta l'estructura de versos de 7 i 5 síl·labes.

L'iroha es distingeix per ser un pangrama perfecte, ja que empra tots i cada un dels kanes exactament una vegada (amb l'excepció de ん [-n], que s'afegiria posteriorment al sil·labari). Per aquest motiu, aquest poema ha estat emprat com a ordenació del sil·labari japonès fins a les reformes que s'hi varen fer durant l'era Meiji (finals del ).

L'iroha també s'empra com un indicador dels canvis de so que ha sofert el japonès parlat durant l'era Heian. És tradicionalment atribuït al monjo budista Kūkai (空海) (774-835), a qui també se li atribueix la invenció de l'escriptura kana, però això és improbable, ja que es creu que en la seva època existien sons diferents per a la e en les columnes a i ya de la taula dels kanes. El caràcter え (e) del poema s'hauria llegit ye, deixant el pangrama incomplet.

La paraula いろは (iroha) també s'empra com a «l'ABC» o «coses bàsiques» en japonès.

Poemes
Obres literàries en japonès
Hematites

Lhematites o oligist és un mineral compost d'òxid de ferro (Fe₂O₃) que constitueix un important mineral metal·lífer de ferro, ja que en estat pur conté el 70% d'aquest metall; també pot presentar titani i manganès substituint part del ferro.

És un mineral que per formar-se requereix un ambient oxidant, és comú a les roques volcàniques produïdes per solidificació de laves; també es forma en ambient sedimentari a partir de la diagènesi de la limonita (hidròxids de ferro) i es troba també en els productes de sublimació d'exhalacions volcàniques (fumaroles).
Es presenta en cristalls generalment tabulars o formant rosetes. En masses reniformes amb estructura radiada.

Hi ha dos tipus d'hematites:
 Hematites especular de cristalls grans, que presenta un color gris de lluïssor metàl·lica a terrosa.
 Hematites de color vermellós constituït per cristalls més petits: taca la pell en tocar-lo, és soluble en àcid i se'n forma una solució groga.

Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'hematites pertany a «04.CB: Òxids amb proporció metall:oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitjana» juntament amb els minerals següents: brizziïta, corindó, ecandrewsita, eskolaïta, geikielita, ilmenita, karelianita, melanostibita, pirofanita, akimotoïta, auroantimonita, romanita, tistarita, avicennita, bixbyita, armalcolita, pseudobrookita, mongshanita, zincohögbomita-2N2S, zincohögbomita-2N6S, magnesiohögbomita-6N6S, magnesiohögbomita-2N3S, magnesiohögbomita-2N2S, ferrohögbomita-6N12S, pseudorútil, kleberita, berdesinskiita, oxivanita, olkhonskita, schreyerita, kamiokita, nolanita, rinmanita, iseïta, majindeïta, claudetita, estibioclaudetita, arsenolita, senarmontita, valentinita, bismita, esferobismoïta, sillenita, kyzylkumita i tietaiyangita.

Etimologia i morfologia 
Deriva d'una paraula grega, haimatites, que significa 'sang', en al·lusió al color del mineral.

Combinacions de romboedres amb bipiràmides, molt freqüent en cristalls tabulars agrupats formant rosetes (roses de ferro) i també en forma massiva, reniforme i fibrosa. Els cristalls són aplanats i amb estries.

Usos 
 És un mineral d'ús industrial per a l'extracció de ferro
 És un agent per a polits industrials
 S'empra com a pedra ornamental

Jaciments 
Es troba pràcticament a tot arreu, n'hi ha importants jaciments a Suïssa, Brasil, Austràlia, Noruega, Regne Unit, Àustria, Itàlia...; dins de l'estat espanyol cal destacar els jaciments de Guadix (Granada), El Pedroso (Sevilla), Ortigueira (La Corunya) i Viveiro (Lugo). A Catalunya es troba, per exemple, a la Vall de Ribes (Ripollès), a Montcada i Reixac (Vallès Occidental) o a Vilafranca del Penedès (Alt Penedès).

Altres 
Sovint l'acompanya la siderita, la magnetita, la limonita, la pirita i el quars.
És feblement magnètica.

Referències 

Minerals òxids
Minerals de ferro
Goethita

La goethita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup del diàspor. Va rebre el nom l'any 1806 per Johann Georg Lenz en honor al naturalista alemany Goethe (1749-1832), més conegut com a escriptor del romanticisme.

Característiques 
La goethita és un hidròxid de fórmula química α-Fe3+O(OH). Cristal·litza en el sistema ortoròmbic bipiramidal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5 a 5,5. És polimorfa de la feroxihita i de la lepidocrocita.

Formació i jaciments 
És l'òxid de ferro simple més comú, sent un producte de la meteorització de nombrosos minerals que contenen ferro. Va ser descrita per primera vegada en mostres de la mina Hollertszug Herdorf, situada a Daaden-Herdorf, dins el districte d'Altenkirchen (Renània-Palatinat, Alemanya).

Referències 

Minerals hidròxids
Minerals de ferro
Minerals descoberts al districte d'Altenkirchen
Anàdir

Anàdir (en rus, Анадырь) és una ciutat de l'extrem oriental de Rússia, a Sibèria. És la capital del districte autònom de Txukotka, país poblat pel poble txuktxi. Es troba a la desembocadura del riu Anàdir, que li dona nom, vora les aigües del golf d'Anàdir.

Clima 
Anàdir té un clima subàrtic (Classificació de Köppen Dfc).

Història 
A l'orient rus es va proclamar, al començament del 1918, una comuna a la ciutat d'Anàdir, amb jurisdicció sobre el territori oriental (que després fou el districte dels Txuktxis). El 16 de desembre de 1919 es va crear a Anàdir el Comitè Revolucionari de Txukotka.

El 31 de gener de 1920 es va produir un cop d'estat contrarevolucionari i partidari dels "blancs", i els membres del Comitè van ser executats. El juliol de 1920, l'exèrcit roig va restaurar el poder bolxevic a Txukotka i el 6 de gener de 1921 es va constituir el Comitè Popular Revolucionari de Txukotka, que va subsistir fins a l'octubre de 1921, quan la regió va ser ocupada pels blancs i es va constituir l'Estat lliure de Txukotka.

Enllaços externs 

 Imatges per satèl·lit a Google Maps
 Fotos de Flickr d'Anàdir

Referències 

Ciutats de Rússia
Entitats de població de Txukotka
Estat lliure de Txukotka

L'Estat lliure de Txukotka fou un estat creat pels russos blancs a Txukotka, a l'extrem oriental de Sibèria (Rússia), que va existir des de l'octubre de 1921 fins a l'abril de 1922.

Història 
L'octubre de 1921, rebels antibolxevics provinents de Vladivostok (dels destacaments de Bíritx i Botxkariov) van constituir l'anomenat Estat lliure de Txukotka.

Aquest estat va utilitzar una bandera de tres franges horitzontals: blanca, groga i blava.

L'estat va subsistir fins que a l'abril de 1922 el territori va passar a la República de l'Extrem Orient i després a la Unió Soviètica.

Revolució Russa
Txukotka
Districte autònom de Txukotka

El districte autònom de Txukotka (en rus: Чуко́тский автоно́мный о́круг, Txukotski avtonomni ókrug; en txuktxi: Чукоткакэн автономныкэн округ, Txukotkaken avtonomniken ókrug) és un districte autònom (i per tant un subjecte federal) de Rússia a l'extrem oriental de Sibèria. A Txukotka hi viu el poble dels txuktxis, i inclou la península de Txukotka. És entre l'oceà Glacial Àrtic al nord i l'oceà Pacífic a l'est, i està separat d'Alaska (Amèrica del Nord) per l'estret de Bering. Limita amb els subjectes federals russos següents: la república de Sakhà a l'oest, la província de Magadan al sud-oest i el territori de Kamtxatka al sud. Té una extensió de 737.700 km² i una població de 55.000 habitants (2002), amb una densitat de 0,075 hab/km². La capital és Anàdir.

Geografia 
Banyat pel mar de la Sibèria Oriental, el mar dels Txuktxis i el mar de Bering, el territori ocupa la península dels Txuktxis i la regió adjacent, i inclou l'illa de Wrangel (Umqilir) i altres de menors. És una regió inhòspita, freda i muntanyosa, i el riu principal és el riu Anàdir (Jàajwaam en txuktxi)

Hi ha una notable varietat ètnica en la població: hi viuen 60 nacionalitats diferents. Segons el cens rus (2002) la composició nacional és 
 russos 51,86% 
 txuktxis 23,45% 
 ucraïnesos 9,22% 
 inuit 2,85% 
 evens 2,61% 
 txuvans 1,778% 
 tàtars 0,99% 
 bielorussos 0,96% 
 iukaghirs 0,34% 
 txuvaixos 0,30%
 moldaus 0,24%
 buriats 0,22%
 alemanys ètnics 0,22%
 baixkirs 0,22%
 àzeris 0,2%
 alguns altres petits grups que no arriben al centenar de persones cadascun
 un 2,23% dels habitants no han especificat a quin grup ètnic pertanyen

L'economia de Txukotka es basa sobretot en l'exportació de matèries primeres (carbó, or, plata, platí entre altres), la pesca (caviar) i els productes manufacturats de pell. Gairebé tots els béns de consum, alimentaris i industrials són importats de Rússia.

Vegeu també 
 Estat lliure de Txukotka
 Aliskérovo
 Bistri
 Vessenni
 Leningradski
 Iultín

Enllaços externs 

 Pàgina oficial del Districte Autònom de Txukotka. 
 Pàgina de Txukotka amb imatges .
Transbaikal

Transbaikal, Transbaikàlia o Zabaikal (, Zabaikàlie), també anomenada Dàuria ()  és una regió muntanyosa situada a l'orient del llac Baikal (que li dona nom) a Rússia. El nom alternatiu, Dàuria, és pel poble dels daurs. Dona nom a diversos animals característics. Inclou la república de Buriàtia, el territori de Zabaikal i part de la província d'Irkutsk.

Té una extensió d'uns 1000 km de nord a sud, de l'altiplà de Patom i l'altiplà del Baikal del Nord, fins a la frontera russa. I també 1000 km d'oest a est, del llac Baikal a la confluència entre el riu Xilka i l'Argun, que formen el riu Amur. Les estepes i aiguamolls de Transbaikal estan protegits per la Reserva Natural de Dàuria, que forma part del lloc anomenat «Els paisatges de Dàuria», inscrit com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el juliol de 2017.

Història 
En temps dels tsars fou una regió (óblast) amb capital a Nértxinsk i després a Txità.

El maig de 1918, l'ataman cosac de Transbaikal, Grigori Semenov (1890-1946), va crear a l'estació Bórzia, prop de Txità, el govern provisional de Transbaikal, juntament amb el Buriat Ulus, amb suport del Regne Unit, els Estats Units, França i el Japó. El juliol de 1919, Semenov va crear el govern de l'Assemblea Popular del districte (o krai), i el setembre l'Assemblea Provisional del Transbaikal Oriental.

El 8 de gener de 1920, ensorrat l'exèrcit del cap blanc, l'almirall Koltxak, i seguint la declaració d'aquest el 4 de gener de 1920 en què virtualment va reassignar el poder en Semenov, aquest govern va esdevenir Govern del Proper Orient Rus (Pravítelstvo Rossískoi Vostótxnoi Okraini). La capital fou Txità. Les forces japoneses tenien com a base Vladivostok i Txità (i la regió de la ciutat després anomenada Komsomolsk) i donaven suport a Semenov, i gràcies a aquest suport l'ataman va ocupar Verkhneúdinsk (Ulan-Udè).

No va durar gaire temps, ja que després de l'evacuació japonesa a l'abril de 1920, Semenov i els seus homes, entre ells el seu lloctinent Ungern Von Sternberg, van fugir i van passar a la Xina o a Mongòlia.

Llavors fou part de la República de l'Extrem Orient. Després de la seva dissolució, va quedar dividida entre Buriàtia i el Territori del Transbaikal.

Referències 

Geografia històrica de Rússia
Revolució Russa
Patrimoni de la Humanitat a Rússia
Patrimoni de la Humanitat a Mongòlia
う

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) う (hiragana) i ウ (katakana) ocupen el tercer lloc en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre い i え; i el 24è en el poema iroha, entre む i ゐ. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba a la primera columna (あ行, "columna A") i a la tercera fila (a la que li dona nom: う段, "fila U").

Tant う com ウ provenen del kanji 宇.

Algunes aparicions del caràcter ふ (fu) en posició no inicial han estat substituïdes en el japonès modern per う.

S'utilitza un caràcter de menor mida, ぅ, ゥ; per a la formació de nous sons que no existeixen en el japonès tradicional, com トゥ (tu).

El caràcter う és el que es fa servir generalment per allargar el so de l'"o". Per exemple, la paraula 構想 s'escriu en hiragana こうそう (kousou), però es pronuncia kōsō. En comptades ocasions es farà servir お (o) per allargar la vocal "o".

El caràcter ウ pot dur l'accent dakuten per formar el so ヴ (vu) per l'adaptació d'estrangerismes a l'escriptura japonesa.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, う, ウ es romanitzen com a "u".

Escriptura 

El caràcter う s'escriu amb dos traços:
 Traç diagonal curt en la part superior del caràcter, de dalt a l'esquerra cap a baix a la dreta.
 Traç curvilini que comença a la part esquerra del caràcter, puja lleugerament, es corba cap a baix i finalment a l'esquerra.

El caràcter ウ s'escriu amb tres traços:
 Traç vertical curt, de dalt a baix, en la part superior del caràcter.
 Traç similar al primer, però a sota i a l'esquerra d'aquest.
 Traç que primer és horitzontal i al final fa angle i és diagonal (encara que una mica corb) cap a davall a l'esquerra. La part horitzontal ha de tocar als dos primers traços. El traç s'assembla al caràcter フ.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「上野のウ」 ("la u de Ueno") 
 Codi Morse: ・・－

U