Ludvík Vaculík

Ludvík Vaculík (23. července 1926 Brumov – 6. června 2015 Dobřichovice) byl český prozaik, fejetonista, publicista, disident, autor manifestu Dva tisíce slov a zakladatel samizdatové edice Petlice (zal. 1972). Byl moravský patriot, ve své tvorbě občas používal rodné valašské nářečí.

Životopis 
Narodil se v Brumově (dnes část města Brumov-Bylnice) jako syn tesaře. V letech 1941–1943 absolvoval dvouletý pracovní kurz firmy Baťa ve Zlíně, kde pak také až do roku 1946 pracoval (byl Baťovým „mladým mužem“). V roce 1946 však odmaturoval na obchodní akademii a odešel do Prahy, kde v roce 1950 absolvoval v oboru politicko-novinářském na Vysoké škole politické a sociální. Pracoval jako vychovatel, v letech 1948–1950 na učňovském internátu v Benešově nad Ploučnicí, poté v letech 1950–1951 na internátu ČKD v Praze. V letech 1945 až 1967 byl členem KSČ. V roce 1951 na vojně vystoupil z katolické církve, do níž se v 90. letech na základě pokání, které učinil před knězem Tomášem Halíkem, opět vrátil.

Jeho literární dráhu nastartovala v roce 1953 práce redaktora v oddělení politické literatury v nakladatelství Rudé právo, kde působil do roku 1957, později v týdeníku Beseda venkovské rodiny a od roku 1959 ve vysílání pro mládež v Československém rozhlase. Po celá 60. léta upoutával pozornost svou sociálně kritickou publicistikou. Roku 1965 nastoupil do redakce Literárních novin (po zákazu v roce 1967 přejmenovány na Literární listy, ještě později na Listy), nejvýznamnějšího periodika reformátorské inteligence, kde zůstal až do jejich zákazu v roce 1969. To již měl za sebou i prozaické začátky, jako například novelu Na farmě mládeže a román Rušný dům. Dnes se však za jeho skutečný vstup do literatury považuje až nonkonformní román Sekyra, který námětově čerpá z osudů Vaculíkova otce.

I po své smrti zůstává uznávaným autorem celé řady fejetonů, v nichž po svém navázal na českou fejetonistickou tradici a žánr fejetonu přetvořil na útvar o poznání útočnější a kritičtější.

Na IV. sjezdu Svazu čs. spisovatelů v červnu 1967 prohlásil, že „za dvacet let nebyla u nás vyřešena žádná lidská otázka“ (na tu dobu velice odvážný výrok) a k tomu navíc dodal, že „lidé křehkého svědomí nenacházejí oporu ani dovolání u zákonů, oporu vládnoucí moci, které by je podle litery měly chránit“. Následky na sebe nenechaly dlouho čekat – svaz jej hned druhý den vyloučil a odevzdat musel následně i stranickou legitimaci KSČ. Následného politického tání využil k tomu, že vytvořil manifest Dva tisíce slov, které po schválení jakožto „taktické a neprovokativní“ bez jakýchkoli okolků uveřejnily Literární listy, které tím způsobily poprask až v nejvyšších patrech československé politiky.

Kromě Dvou tisíc slov se podepsal i pod Chartu 77. Měl blízko k monarchismu a v roce 1999 podepsal monarchistické prohlášení Na prahu nového milénia, jehož autorem byl spisovatel Petr Placák. Ludvík Vaculík je pro některá svá díla (Český snář, Morčata) směřující k existencialismu, společně s Bohumilem Hrabalem, Karlem Peckou, Janem Kameníčkem, Libuší Moníkovou a dalšími tvůrci, považován za pokračovatele Franze Kafky.

Ludvík Vaculík se také průběžně věnoval fotografické tvorbě. Některé jeho knihy jsou fotografiemi ilustrovány.

Jeho manželkou byla Marie Vaculíková (známá jako Madla), se kterou se oženil v roce 1949 a se kterou měl tři syny: nejstarší Martin žije dlouhodobě ve Francii, prostřední Ondřej je publicistou a nejmladším je Jan. S dlouholetou partnerkou Lenkou Procházkovou měl dceru Cecílii a syna Josefa.

Ludvík Vaculík zemřel 6. června 2015, pohřeb se konal v kostele sv. Václava v rodném Brumově 13. června 2015, zádušní mše se konala následujícího dne – 14. června 2015 v kostele Nejsv. Salvátora v Praze.

Ocenění 
Roku 1996 mu byl propůjčen Řád T. G. Masaryka III. třídy. V roce 2008 byl vyznamenán Státní cenou za literaturu „za dosavadní literární a publicistickou tvorbu s přihlédnutím k bilanční próze Hodiny klavíru“.

Dílo 
 Na farmě mládeže, 1958 – době poplatná novela
 Rušný dům, 1963 – román z prostředí učňovského internátu (čerpá z jeho vychovatelských zkušeností)
 Vidět svět novýma očima, 1965
 Sekyra, 1966 – román, vystupující proti socialistické představě o idylickém životě na vesnici, čerpá ze životních osudů autorova otce; originalita, kritický pohled, prvky valašského nářečí
 Dva tisíce slov, 1968 (uveřejněno v Literárních novinách, Vaculík je autorem textu) – jde o manifest za lidská práva v socialistickém Československu, později byl označen za vrchol kontrarevoluce a Vaculík za něj byl pronásledován
 Morčata, 1970 – vyšel v samizdatu (a 1977 v Torontu); až hororový román, kritický k současnosti, zobrazuje absurditu doby a odcizení lidí
 Český snář, 1980 (vyšlo 1983 v Torontu a 1990 v Brně) – tzv. klíčový román, tzn. že popisuje skutečné události a skutečné osoby (jen např. změní jejich jména), psán formou deníkových záznamů – otevřená výpověď o čelných představitelích neoficiální kultury v 70. letech včetně milostných pletek samotného Vaculíka
 Hlasy nad rukopisem Vaculíkova Českého snáře, 1991 – sborník statí se shromážděním kontroverzních ohlasů na jeho knihu Český snář
 Sólo pro psací stroj, 1984 v Kolíně nad Rýnem – výbor z Vaculíkovy fejetonové tvorby 1976–1979
 Jaro je tady: fejetony z let 1981–1987, 1988 – výbor z fejetonů
 Srpnový rok, 1989 – výbor z fejetonů
 Nové vlastenecké písně Karla Havlíčka Borovského, 1990
 Stará dáma se baví, 1991 – výbor z fejetonů
 Jak se dělá chlapec, 1993 – motiv nevěry a žárlivosti, zpověď autora o vlastním milostném životě (rozebírá své manželství); „odvetou“ vydala jeho žena Madla (vl. jm. Marie) Vaculíková knihu rozhovorů s Pavlem Kosatíkem Já jsem oves
 Poco rubato, 1994
 Milí spolužáci, 1995 – román založený na deníkových záznamech z mládí
 Nad jezerem škaredě hrát, 1996 – výběr z publicistických děl z let 1990–1995
 Nepaměti, 1998 – formou deníkových záznamů z let 1969–1972
 Cesta na Praděd, 2001 – popisuje cestu redaktora Literárních novin Špičky koňmo z Čech na horu Praděd a zase zpátky – což je však spíše záminkou pro řadu úvah a postřehů autora
 Loučení k panně, 2002 – výpověď o milostné aféře Františka a mladé Kristýny, která posléze odchází do kláštera; lze chápat i jako volné pokračování knihy Jak se dělá chlapec
 Poslední slovo, 2002 – výběr z fejetonů pro Lidové noviny z let 1989–2001
 Vážený pane Mikule. Dopisy 1967/1988, 2003, s Janem Šimsou
 Polepšené pěsničky, 2006
 Hodiny klavíru, 2007 – s podtitulem Komponovaný deník 2004–2005
 Tisíce slov. Zpráva o svatbě, 2008
 Dřevěná mysl, 2008
 Petr má medvěda, nebo co, 2008
 Koza na trati, 2011
 Říp nevybuchl, 2012
 Korespondence Janouch/Vaculík, 2012
 Další tisíce (Jonáš a obluda), 2015

Literatura 
 
 HORÁKOVÁ, Daňa. O Pavlovi. Torst 2020. s. 239-252. ISBN 9788072155927.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 www.ludvikvaculik.cz – neoficiální stránky
 Profil na stránkách Festivalu spisovatelů Praha
 http://www.slovnikceskeliteratury.cz/showContent.jsp?docId=886

Články:
 Ludvík Vaculík o rozšíření Evropské unie: Plán na likvidaci našeho národa je zpět na horizontu, ale bude proveden jinými metodami, shrnutí Britských listů, 27.4.2004, Vaculíkova článku v angličtině v The Guardian, 26.4.2005 (kritika článku: )
 Ludvík Vaculík: I bída má dnes vyšší úroveň než tehdy rozhovor s Tomášem Němečkem, Hospodářské noviny, 27. 10. 2008

Fejetonisté
Čeští novináři
Lidé Lidových novin
Čeští romanopisci
Čeští političtí spisovatelé
Členové KSČ
Vyloučení z KSČ
Signatáři Charty 77
Čeští monarchisté
Nositelé Řádu Tomáše Garrigua Masaryka
Nositelé Ceny Jaroslava Seiferta
Nositelé Ceny Karla Čapka
Baťovci
Nositelé Ceny Ferdinanda Peroutky
Narození v roce 1926
Úmrtí v roce 2015
Muži
Narození v Brumově-Bylnici
Úmrtí v Dobřichovicích
Narození 23. července
Úmrtí 6. června
Čeští římští katolíci