alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Castell de Travadell

El castell de Travadell és un castell situat al terme municipal de Millena (el Comtat). A 2 km del nucli urbà, el castell s'ubica damunt d'un escarpat tossal a pocs metres de la serra d'Almudaina.

Història 
Malgrat que en el turó on s'assenta el castell s'han trobat restes de l'edat del bronze, les deixalles ceràmiques trobades donen un origen indiscutible musulmà, d'entre els segles XII i . Les posteriors modificacions cristianes de la fortificació la dotaren de l'actual torre.

Les troballes d'època cristiana són nombroses, i això dona a pensar que l'ocupació entre els segles  i  fou intensa, encara que la manca de ceràmica blava i daurada de reflex metàl·lic denota un abandonament del lloc cap al .

Estat actual 
El castell està compost d'un conjunt d'aljubs, paraments i tapials semiderruïts. L'edifici principal és una torre poligonal amb una superfície de 55 m, de la qual sols resta la paret nord-oest i part de la nord-est. Es pensa que la torre tenia dues alçades. Els murs estan bastits amb el paredat de maçoneria, amb una grossària de 0,6 m. Els elements, com grossàries variables d'alguns paraments, indiquen clares reformes d'època cristiana.

Va ser declarat Bé d'Interès Cultural.

Bibliografia 
 El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.

Travadell, Castell de
Monuments d'interés cultural del Comtat
Educació formal

L'educació formal (de vegades també coneguda amb el nom educació reglada) és l'ensenyament oficialment reconegut, normalment pel Govern d'un país, que s'imparteix a escoles o centres similars. El seu nom ve per l'oposició a educació no formal, la que s'adquireix fora dels centres escolars. Aquesta distinció és relativament recent, ja que abans només s'assimilava educació a col·legi.

L'educació formal té un currículum prescriptiu que guia els nivells d'aprenentatge, normalment estructurats per cursos o cicles, i les matèries o continguts que s'han d'ensenyar a cada nivell. El mestre ha d'orientar els alumnes i facilitar els recursos necessaris perquè es produeixi un procés d'ensenyament i aprenentatge coherent amb les característiques psicopedagògiques i amb el context sociocultural. A la societat occidental actual encara s'accepta i considera el currículum masculí com a universal.

Es pot considerar com un sistema educatiu altament institucionalitzat, cronològicament graduat i jeràrquicament estructurat que s'estén des dels primers anys de l'escola primària fins als últims de la Universitat.

L'educació formal actual a diferents països 
En la majoria de països conté quatre estadis:educació infantil, educació primària, educació secundària i superior, amb variants quant a l'obligatorietat i edats.

Referències

Vegeu també 
 Sistema educatiu de l'Estat espanyol
 Educació obligatòria

Enllaços externs 
 Eurydice - Base de dades sobre l'educació formal europea
https://eacea.ec.europa.eu/national-policies/eurydice/national-description_es

Sistemes d'educació
Gènere

Art: Gènere artístic, classificació de l'art.
 Biologia: Gènere (biologia), classificació dels éssers vius.
 Cinema: Gènere cinematogràfic, classificació dels arguments i estructures cinematogràfics.
 Filosofia: Gènere (filosofia), forma de classificar els objectes i éssers segons Aristòtil.
 Gramàtica: Gènere (gramàtica), distinció que classifica les paraules variables en algunes llengües.
 Literatura: Gènere literari, classificació dels gèneres literaris.
 Matemàtiques: Gènere (matemàtiques), propietat que distingeix certs objectes matemàtics.
 Música: Gènere musical, classificació de les obres musicals.
 Sexualitat: Gènere sexual, propietat d'ésser masculí o femení en relació a la seva anatomia 
 Sociologia: Gènere (sociologia), construcció social d'allò que es considera que és ser home o ser dona.
 Símbologia: Símbol de gènere
 Televisió: Gènere (televisió), classificació dels arguments i programes televisius.
 Videojocs: Gènere de videojoc, classificació de videojocs.
Rea (mitologia)

En la mitologia grega, Rea (en grec antic Ῥέα), és una de les titànides, filla d'Urà i Gea. Representa la Terra, però el seu abast és més reduït que no pas els de la seva mare Gea.

Casada amb el seu germà Cronos, Rea infantà la tercera generació de déus, però no sense problemes, ja que Cronos havia decidit menjar-se tots els fills per tal que ningú el destronés, igual que amb ell va fer el seu pare. Al final Rea, cansada que Cronos es mengés els seus fills, substituí el seu fill Zeus per una pedra, la qual es menjà Cronos pensant-se que era el seu fill. Ja adult, Zeus va lluitar contra el seu pare i el va derrotar. Rea va ser mare, entre d'altres, dels déus Hestia, Posidó, Zeus, Hera, Demèter i Hades, els anomenats déus de l'Olimp.

Rea i Cíbele 
Segons Homer, Rea és la mare dels déus, no una mare universal com Cíbele, la Gran Mare frígia, amb qui més tard se l'identifica. El seu lloc original de culte estava a Creta. En temps històrics, la semblança de Rea i la Gran Mare asiàtica, Cíbele Frígia, era tan evident que els grecs van fusionar les dues dees: explicaven que havia abandonat la seva llar original a Creta i havia fugit a les terres inexplorades d'Àsia Menor per escapar de la persecució de Cronos. També hi hagué una versió oposada, i és probablement cert que els contactes culturals amb el continent portessin a Creta el culte de la Gran Mare asiàtica, la qual es convertiria en la Rea de Creta.

Simbologia 
En la mitologia grega, el símbol de Rea és la lluna; en la romana, el seu símbol es coneixia com el lunar. També en tenia d'altres com el cigne, per ser un animal delicat, i dos lleons, suposadament els que estiraven del seu carro.

Referències 

Titans
Deesses de la mitologia grega
Montpellier

Toponímia:
 Montpellier  o Montpeller , ciutat occitana del Llenguadoc, a la regió d'Occitània, capital del departament de l'Erau 
 Montpellier-de-Médillan, municipi francès al departament del Charente Marítim (regió de la Nova Aquitània)
 Arquebisbat de Montpeller, jurisdicció eclesiàstica del Llenguadoc-Rosselló (França) amb seu a Montpeller, bisbat erigit el 1536 fins a la seva elevació a arxidiòcesi l'any 2002 
 Cantó de Montpeller-1, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània) 
 Cantó de Montpeller-2, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània)
 Cantó de Montpeller-3, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània) 
 Cantó de Montpeller-4, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània) 
 Cantó de Montpeller-5, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània) 
 Cantó de Montpeller-6, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània) 
 Cantó de Montpeller-7, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània) 
 Cantó de Montpeller-8, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània) 
 Cantó de Montpeller-9, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània)
 Cantó de Montpeller-10, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània) 
 Cantó de Montpeller - Castèlnòu de Les, cantó francès al districte de Montpeller (departament de l'Erau, regió d'Occitània)
 Catedral de Sant Pere de Montpeller, catedral catòlica del , d'estil gòtic francès meridional, situada a Montpeller
 Districte de Montpeller, divisió administrativa del departament francès de l'Erau, a la regió d'Occitània
 Estació de Montpeller - Saint-Roch  o Montpellier-Saint-Roch , estació de ferrocarrils de la SNCF de Montpeller, França 
 Jardí botànic de Montpeller  o Jardin des plantes de Montpellier , jardí botànic de la Universitat de Montpeller fundat el 1593
 Senyoria de Montpeller, jurisdicció feudal del Llenguadoc amb centre a la ciutat de Montpeller
 Organitzacions:
 Montpellier Handball o Cosmos Montpellier, equip d'handbol de la ciutat francesa de Montpeller fundat el 1982
 Montpellier Hérault RC, club de rugbi a XV francès amb seu a Montpeller. El club està actualment presidit per Jean-Pierre Massines i Olivier
 Montpellier Hérault Sport Club, Montpellier-Littoral FC o Montpellier La Paillade
 Montpellier HSC (femení) oMontpellier Le Crés, secció femenina del club de futbol francès
 Facultat de Medicina de Montpeller, centre formatiu adscrit a la Universitat de Montpeller
 Universitat de Montpeller, universitat de França
 Universitat de Montpeller 2, fundada el 1969 i hereva de la Universitat de Montpeller creada el 1289, és la secció de ciències de Montpeller
 Esdeveniments:
 Concili de Montpeller (1215)
 Torneig de Montpeller, torneig de tennis professional que es disputa anualment sobre pista dura a l'Arena Montpellier de Montpeller, França
Truc

so: per derivació onomatopèica, truc es refereix a un colp o topada de dues coses, especialment quan una és una pedra, bola o còdol, o quan es truca a una porta.
 jocs: Nom donat a diversos tipus de boles o pedres redones, com les de billar. Per extensió, nom de diversos jocs jugats amb boles que es llancen entre dos o més jugadors.
 joc de cartes: Joc de baralla molt estés pel País Valencià. Vegeu Joc del truc.
 màgia: recurs enginyós per a fer semblar alguna cosa que no és. Vegeu màgia.
 escoltisme: unitat escolta que comprèn nois i noies d'entre 17 i 19 anys.
Asmara

Asmara, amb una població estimada de 563.948 habitants (2005), és la capital d'Eritrea. Els productes tèxtils, alimentaris (incloent-hi la producció de cervesa), el calçat i la ceràmica en són les indústries predominants.

Asmara era un poblet fins a la dècada del 1880, quan va esdevenir un centre administratiu regional d'Abissínia. Va passar a ser la capital de la colònia italiana d'Eritrea l'any 1900. Cap a la fi de la dècada del 1930 els italians van canviar la fesomia de la ciutat i la van dotar d'una nova estructura i de nous edificis; Asmara fou anomenada "Piccola Roma" (la Petita Roma). Avui dia la major part dels edificis són d'origen italià, i les botigues encara conserven els noms italians (Bar Vittoria, Pasticceria Moderna, Casa del Formaggio, Ferramenta, etc.).

Durant la guerra d'Eritrea per aconseguir independitzar-se d'Etiòpia, l'aeroport d'Asmara va ser clau en el conflicte i fou usat pels eritreus per obtenir armes i subministraments dels estrangers que els donaven suport. La ciutat fou alliberada pel Front d'Alliberament del Poble Eritreu (FAPE) el 24 de maig de 1991, i va esdevenir part d'Eritrea quan el país va assolir la independència (1993).

El juliol de 2017, fou reconeguda com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.

Referències 

Geografia d'Eritrea
Capitals d'estats independents d'Àfrica
Patrimoni de la Humanitat a l'Àfrica
Fotòlisi

La fotòlisi, fotodissociació o fotodescomposició, és una reacció fotoquímica en la que una molècula absorbeix un quantum de llum i es dissocia donant lloc a dues o més substàncies més simples. Els fragments produïts són, sovint, àtoms o radicals lliures; per això aquesta reacció es dona normalment en un mecanisme en cadena.
L'energia de quantum de llum absorbit ha de ser igual o major que l'energia de dissociació de la molècula i per tant és freqüent la formació d'un àtom en estat excitat, ja que és poc probable que el quantum de llum proporcioni exactament l'energia de dissociació de la molècula en el seu estat fonamental.

La fotodissociació és un procés molt comú a l'atmosfera terrestre. A l'aire existeixen moltes reaccions químiques, i sovint la fotodissociació aporta l'energia necessària perquè tinguin lloc. Exemples d'aquestes reaccions serien la fotodissociació de l'ozó a l'atmosfera provocada per la llum solar o la formació del smog.

Altres exemples:

Fotòlisi de l'aigua 
La fotòlisi de l'aigua té lloc per descomposició de la molècula d'aigua en els seus elements constituients (H i O) per acció de la llum.

Es representa així:

Fotòlisi en la fotosíntesi 
La fotòlisi és part de la fotosíntesi, la qual té lloc als cloroplasts: la llum absorbida per la clorofil·la és transformada en energia química la qual és alhora utilitzada per a trencar molècules d'aigua en hidrogen i oxigen.
La reacció general de la fotòlisi en la fotosíntesi es pot representar així:

H₂A + 2 fotons (llum) → 2 e- + 2 H+ + A

La naturalesa química de l'"A" depèn del tipus d'organisme. En els bacteris sofre porpra, el sulfur d'hidrogen (H₂S) s'oxida a sofre (S). En la fotosíntesi oxigènica, l'aigua (H₂O) serveix com substrat per la fotòlisi resultant en la generació de dioxigen (O₂) del diòxid de carboni (CO₂). Aquest és el procés que torna oxigen a l'atmosfera de la Terra. La fotòlisi de l'aigua en la fotosíntesi ocorre en els tilacoides dels cianobacteris i en el cloroplast de les algues verdes i de les plantes.

La fotòlisi durant la fotosíntesi ocorre en una sèrie d'esdeveniments d'oxidació. L'electró energitzat de P680 és capturat per un acceptor primari d'electrons de la cadena de transferència d'electrons fotosintètica i així surt del fotosistema II (P680).

Referències 

Reaccions químiques
Fotosíntesi
Hipòlit

A la mitologia grega, Hipòlit (en grec antic Ἱππόλυτος / Hippólutos, d'ἵππος / híppos, 'cavall' i de λύειν / lúein, 'desfermar' o 'deslligar', i que significa 'el desfermador de cavalls'), va ser fill de l'heroi tebà Teseu i de la seva muller Hipòlita, reina de les amazones, o, en una altra versió del mite, fill d'Antíope, germana d'Hipòlita.

Hipòlit era molt bon caçador i auriga, devot d'Àrtemis, deessa de la caça. Menyspreava totes les dones i, quan la seva madrastra Fedra se'n va enamorar, rebutjà les seves insinuacions. Desesperada, Fedra es va suïcidar i deixà una nota acusant Hipòlit d'haver volgut violar-la. Teseu, creient que el seu fill era culpable, invocà son pare Posidó, déu del mar, perquè castigàs a Hipòlit. Quan el jove conduïa el seu carro a prop de la costa, Posidó envià un monstre marí que espantà els seus cavalls, que corregueren desbocats, per la qual cosa el carro s'estavellà i es va fer bocins. Ferit mortalment fou dut a son pare, qui havia sabut per Àrtemis que el seu fill era innocent. Quan Hipòlit morí s'havia reconciliat amb son pare.

També s'explicava que Àrtemis havia pregat a Asclepi que tornés la vida al jove, i així es va fer. La deessa va dur Hipòlit immediatament a Itàlia, al seu santuari d'Arícia, a la vora del llac Nemi, on se la coneixia com a Diana. Hipòlit es va identificar amb el deu Virbi, company de cacera de Diana.

Vegeu també 
 Hipòlit d'Eurípides

Referències 

Herois de la mitologia grega
IJsselmeer

L'IJsselmeer ('Llac IJssel' en neerlandès) és un estany artificial dels Països Baixos, envoltat per les províncies d'Holanda septentrional, Frísia i Flevoland, fruit del tancament l'any 1932 de l'antic Zuiderzee (mar del Sud, per oposició al mar del Nord des d'una perspectiva de les Illes Frisones) mitjançant l'Afsluitdijk, (Dic de tancament) que uneix el nord d'Holanda septentrional amb Frísia.

Objectius 
 Reduir la longitud de costa a protegir dels embats del mar (amb el consegüent estalvi en construcció de dics) i augmentar la seguretat de totes les poblacions (sovint sotmeses a inundacions) de l'extint Zuiderzee (objectiu principal).
 Augmentar la superfície agrícola mitjançant la construcció de pòlders. Això fou realitzat només en part, notablement amb la construcció de la província de Flevoland, si bé una creixent oposició ecologista n'impedí la realització en tota la magnitud originàriament planejada.
 Disposar d'una immensa reserva d'aigua dolça.
 Millorar les comunicacions entre Holanda i Frísia (aconseguida amb la construcció d'una autopista que travessa el dic).

Hidrologia 
Té una superfície de 1.100 km. Situat en una zona deltaica, és molt poc profund: la fondària màxima n'és de 5,5 m, a Urk. És alimentat per, entre d'altres, l'IJssel i l'Utrechtse Vecht (ambdós braços del Rin), l'Eem i l'Amstel.

L'aigua és evacuada cap al mar de Wadden per mitjà de dos complexos de rescloses, l'un prop de Den Oever i l'altre a Kornwerderzand. Ambdós permeten, a més, el pas de vaixells. L'evacuació de l'aigua s'ha de fer amb marea baixa a mar obert, de manera que el nivell a l'interior del llac resulti més alt i no calgui bombar-ne l'aigua. Amb el canvi climàtic, però, es preveu que el nivell mitjà del mar de Wadden s'apugi 25 cm, cosa que, unida a una previsible duplicació de la quantitat d'aigua a evacuar, pot fer més complicat el procés i dur a reconsiderar les actuals rescloses.

Geografia dels Països Baixos
Enginyeria civil
Miramar

Miramar és un municipi del País Valencià a la comarca de la Safor.

Història 
Fou un llogaret musulmà pertanyent a la jurisdicció del castell de Bairén. Després de la conquesta fou donat a Sanxo Ximenis. En 1535 va passar a pertànyer al ducat de Gandia i eixe mateix any va obtindre independència eclesiàstica. En el  va ser adquirit per la família Borja.

Demografia i economia 
Durant el passat segle, l'emigració cap a Gandia, València i França delmà de manera important la població però des de finals de segle, a redós del turisme, va tornar a augmentar. En 2004 es comptabilitzaven 1.675 milamarins.

Tradicionalment, Miramar s'ha dedicat al conreu de la canya de sucre i al seu treball en el trapig; però a hores d'ara l'activitat principal se centra en el sector terciari. L'agricultura suposa el 34,8% de l'activitat econòmica i la indústria l'11,8%.

Geografia 
Els 2,6 km² de terme municipal s'assenten al bell pla de la Safor amb un paisatge dominat pel taronger i una urbanitzada platja de més d'un kilòmetre de llargària.

Edificis d'interès 
El nucli primitiu de traçat irregular ocupa les places de l'Església, del Trapig i Raconet i els carrers Major i Abadia i l'únic monument ressenyable és l'església de sant Andreu, apòstol, bastida en el , en estil barroc, sobre la primitiva de 1535.

Gastronomia 
A banda dels arrossos en qualsevol de les seues presentacions i el peix el plat típic de Miramar és la "bossa de polp", elaborat amb polp, arròs, creïlla i penca.

Política i Govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 11 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 8 regidors del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE), 2 de Compromís per Miramar (Compromís) i 1 del Partit Popular (PP).

Alcaldes 
Des de 2019 l'alcaldessa de Miramar és Pilar Peiró Miñana (PSPV).

Notes

Referències

Bibliografia 
 Jesús Eduard Alonso, Miramar història pròxima., Miramar, Ajuntament de Miramar, 2007.

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament 
 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González, d'on s'ha extret informació amb permis de l'autor

Municipis de la Safor
Palmera (Safor)

Palmera és un municipi del País Valencià de la comarca de la Safor.

Geografia 
Situat al sud-est de la província de València. El terme, un relleu totalment pla, ja que s'assenta sobre la plana al·luvial plistocènica que ocupa quasi la totalitat de l'horta de Gandia. Té un clima mediterrani suau.

Des València s'accedix a Palmera, per carretera, a través de la N-332 o bé de l'AP-7.

Localitats limítrofes 
El terme municipal de Palmera limita amb les següents localitats: Alqueria de la Comtessa, Bellreguard, Miramar i Piles, totes elles de a la mateixa comarca, la Safor.

Història 
Amb l'expulsió dels moriscos va haver de quedar totalment despoblada.

Durant el , després de superar la crisi de la seda i transformar la seua agricultura cap al cultiu del taronger, la població assoliment duplicar fins a arribar als 458 habitants en 1900. La seua història local manca de fets rellevants i queda immersa en l'esdevenir històric del ducat de Gandia, al senyoriu va pertànyer fins a les lleis desvinculadores de les Corts de Cadis en 1814.

Demografia

Economia 
La seua riquesa descansa en l'agricultura, tota ella regadiu i especialitzada amb caràcter de monocultiu en la producció de cítrics. Compta a més amb algunes cadenes de bestiar boví. La propietat està molt repartida, i les seues parcel·les acusen el típic minifundisme de les terres valencianes.

Fins als anys 1990 el poble vivia quasi exclusivament del cultiu de la taronja. A principis del  el seu desenvolupament es basa en la creació d'una zona de repòs per als habitants i residents de Gandia. Els seus tarongerars van perdent importància en favor d'un urbanisme salvatge i depredador de la naturalesa. En l'actualitat, entre el polígon industrial i la nova zona residencial doblen la superfície del que era el poble en els anys 90.

Política i Govern

Corporació municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 9 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 7 regidors de Compromís per Palmera (Compromís) i 2 del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).

Alcaldes 
Des de 1999 l'alcalde de Palmera és Álvaro Català Muñoz de Compromís.

Monuments 
 Església Parroquial. Està dedicada a la Puríssima Concepció.

Festes locals 
 Festes Majors. Celebra les seues festes locals al juny.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 

Municipis de la Safor
El Real de Gandia

El Real de Gandia és un municipi del País Valencià situat a la comarca de la Safor.

Localització 
Situat en l'Horta de Gandia, el relleu està definit per una plana sedimentària compresa entre el llit del riu Serpis i els primers contraforts de la Seerra del Mondúber.

El riu tanca el terme per la seua banda sud-est, mentre que la serra ho fa pel nord-oest. Des de València s'accedix per carretera, a través de la N-332 i la carretera d'Albaida CV-60.

Demografia

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 11 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 7 regidors del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE), 3 del Partit Popular (PP) i 1 de Compromís pel Real de Gandia (Compromís).

Alcaldes 
Des de 2017 l'alcalde del Real de Gandia és Gustavo Mascarell Tarazona de PSPV.

Economia 
El principal sector econòmic és el cultiu i comercialització d'agres i cítrics. La superfície cultivada suposa la meitat del total, mentre que l'altra meitat està ocupada per edificacions urbanes i vies de comunicació. En regadiu es cultiven taronges i hortalisses.

Monuments 

 Església de la Visitació de Santa Maria
 Cova de l'Autopista. Cavitat subterrània natural que integra una xarxa davisiana de possible formació quaternària. 4.500 metres han sigut topografiats.
 Molí de Dalt o del Duc. Situat a la séquia de l'Assut, és l'únic molí que queda dels tres que hi havia al poble. Fou construït cap a mitjans del , va finalitzar la seua activitat molinera en la dècada dels 50 del .
 Pont de Saladar. Pont a través del qual fa entrada al terme municipal del Real la séquia mare de Vernissa.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament del Real de Gandia
 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 

Municipis de la Safor
Poder calorífic

El poder calorífic és la quantitat de calor que, per la massa total, emet una substància al patir un procés de combustió. Es defineix com la quantitat de calor que pot donar un cos.

Hom pot distingir entre el poder calorífic superior, sense considerar la correcció per humitat, i el poder calorífic inferior, que sí que la té en compte. Es mesura amb un calorímetre.

En el cas de combustibles que durant la seva combustió es formi aigua, es diferencia entre el poder calorífic superior (PCS), mesurat considerant els elements i els productes de la combustió portats a 0 °C i suposant que l'aigua formada s'ha condensat, i el poder calorífic inferior (PCI), suposant que l'aigua formada en la combustió resta a l'estat vapor.

Unitats 
Es mesura en unitats d'energia entre unitats de massa; per exemple: cal/g, kcal/kg, Mcal/kg, MJ/kg.

Exemples 
El poder calorífic del gas natural, com tots els combustibles, varia molt segons la seva composició, però els més elevats es troben entre les 8.500 i les 10.200 quilocalories per metre cúbic de gas natural. La gasolina convencional té unes 8.300 quilocalories per litre (unes 10.600 per quilo) i el gasoil unes quilocalories 9.200 per litre (que són unes 10.800 per quilo). El poder calorífic del carbó està comprès entre 6.700 i 8.400 quilocalories per quilo de combustible.

La taula a continuació mostra alguns exemples de poders calorífics d'algunes substàncies:

Referències 

Propietats termodinàmiques
Sintagma

Un sintagma és un conjunt de mots que mantenen una relació de significat en el moment de la seva pronunciació o escriptura. Una oració no és una seqüència lineal de paraules, sinó que aquestes hi apareixen formant aplecs que tenen una unitat de funcionament; d'aquests conjunts de mots se'n diu sintagmes. Els sintagmes són les parts en què es pot dividir tota l'oració, i n'admeten de subordinats als principals. A més, són un dels principals objectes d'estudi de la Sintaxi. El terme és propi de l'estructuralisme.

Estructura dels sintagmes 
El "sintagma" és una unitat de funció, és a dir, una o diverses paraules que exerceixen una funció unitària dins de l'oració. Hi ha tants tipus de sintagmes com classes de paraules autònomes, segons sigui el nucli es distingeix entre sintagmes nominals (SN); sintagmes adjectius (SAdj), sintagmes adverbials (SAdv) i sintagmes verbals (SV), constituïts per substantius, adjectius, adverbis i verbs respectivament funcionant com a nuclis (N) del sintagma.

Relacions sintagmàtiques 
Hi ha tres tipus bàsics de relacions sintagmàtiques, tant a dins del mateix sintagma com entre els elements d'una frase: la hipotaxi o subordinació, la parataxi o coordinació i la concordança.

Un sintagma és una unitat gramatical menor que l'oració i major que la paraula. A l'interior del sintagma es donen un seguit de funcions que tenen caràcter secundari respecte de les primàries o sintàctiques que tenen lloc en el marc de cada oració.

Classes de sintagmes 
Els sintagmes presents en la major part de les llengües romàniques són:

 Sintagma nominal (en què el nucli és un nom).
 Sintagma verbal (en què el nucli és un verb).
 Sintagma preposicional (Sintagma Nominal precedit d'una preposició).
 Sintagma adjectival (en què el nucli és un adjectiu).
 Sintagma adverbial (en què el nucli és un adverbi).

Recentment s'han proposat sintagmes que fan referència a la funció i no a la categoria gramatical més notable del grup, així es parla de sintagma determinant, sintagma complement o sintagma de temps, sense que hi hagi unanimitat entre els estudiosos tocant a l'acceptació d'aquests sintagmes.

Sintaxi
Mar de Wadden

El mar de Wadden (Wattenmeer en alemany, Waddenzee en neerlandès, Waadsee en frisó, Wattensee en baix alemany i Vadehavet en danès) és un mar situat entre les illes Frisones i el mar del Nord per un cantó i les costes neerlandesa, alemanya i danesa per l'altre. Es troba inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2009.

Format per planes mareals, és molt poc profund, i durant la baixamar consisteix en grans planes sorrenques interrompudes per priels o canals de drenatge naturals que evacuen l'aigua a marea baixa però s'omplen en sentit contrari a marea alta. De fet, és possible travessar-lo a peu, des del continent a les illes o viceversa, però sense guia i taula de marees és una operació força arriscada. S'hi donen també corrents llargs i a marea alta les elevacions s'encerclen per mar abans d'inundar-se completament.

La consistència de la sorra és molt específica i més aviat fangosa. Els hiverns solen ser freds i amb molt de vent, i és curiós com la mar es congela a causa de la poca profunditat de l'aigua. Fa uns 450 quilòmetres de llarg i entre 5 i 30 d'ample, amb una superfície d'uns 10.000 km².

Referències

Enllaços externs 

  (Mapa del mar de Wadden)
 

Wadden
Wadden
Patrimoni de la Humanitat a Alemanya
Patrimoni de la Humanitat als Països Baixos
Reserves de la biosfera
Mar del Nord
Castell del Benicadell

El castell de Benicadell o de Penacadell és un castell situat al terme municipal de Gaianes (el Comtat).

Just en el cim del Benicadell, el castell, completament derruït, s'ubica a sobre d'una plataforma des d'on es controlen les comarques del Comtat i la Vall d'Albaida. L'estat de conservació és tan pobre, que fins i tot pocs excursionistes que accedeixen al cim s'adonen de la presència de les restes. En la plataforma, amb unes mesures de 3 x 4 m., s'hi poden detectar les restes d'un mur d'una grossària d'1,20 m., 1,60 m de llargada i 0,60 m. d'altura.

Per les troballes ceràmiques d'origen musulmanes trobades a la zona, el castell es data entre els segles XII i . D'època cristiana les troballes han estat mínimes.

Els investigadors del Centre d'Estudis Contestans (una organització experta en aquesta matèria) són molt crítics en què les restes descrites siguen realment les restes del castell de Benicadell. En les cites històriques referents a les revoltes d'Al-Azraq, aquest castell es descriu com una peça clau en les comunicacions entre les valls de l'actual província de València i les valls del nord de l'actual província d'Alacant. El castell es dibuixa com una fortificació realment important amb un gran domini territorial i de les principals vies, la qual cosa seria molt difil, si més no impossible, des d'un lloc amb tan poca accessibilitat com el cim del Benicadell. A més, hi ha fortes contradiccions cronològiques entre la datació de la ceràmica apareguda i l'evolució del lloc segons les fonts històriques.

Bibliografia 
 El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.

Benicadell, Castell de
Gaianes
Castell de Gaianes

El castell de Gaianes és un castell situat al terme municipal de Gaianes (el Comtat), en el vessant sud de la serra del Benicadell, a 2 km del nucli urbà. Localment també és conegut com el Castellet.

Història 
Les restes ceràmiques trobades al lloc, donen al castell una cronologia cristiana d'entre els segles  i . Essencialment, es creu que el castell va ser un punt de suport, durant un curt període, del poder senyorial d'un xicotet assentament proper.
Les proves de què la construcció mai no fou acabada i altres raons, demostren aquesta hipòtesi.

Estat actual 
El castell és una construcció de planta rectangular, de 13 x 8 m., ubicada a sobre d'una plataforma bastida amb tapial de maçoneria. Els murs, d'una gran consistència, tenen 1,96 m de grossària i una altura de 0,84 m. Existeix un buit al mur que resta sense construir, en aquesta zona estaria situat l'accés.

Bibliografia 
 El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.

Gaianes, Castell de
Monuments d'interés cultural del Comtat
Gaianes
Escaiola

Escaiola (construcció) per enguixar
 Escaiola (medicina), habitualment per a immobilitzar una extremitat per una fractura, fissura, un esquinç (és l'anomenada escaiola ortopèdica)
 Escaiola (planta) de nom científic Phalaris canariensis
 Banû Escaiola, nissaga granadina
Tamboret

Un tamboret o escambell és una cadira sense respatller ni posabraços format per 3 o 4 peus depenent del tamboret; aquest pot tenir alçades molt variades depenent de l'ús que se'n vulgui fer. Els tamborets sovint són utilitzats en bars i discoteques, ja que el poc espai que ocupen i l'alçada que tenen els fa adients per prendre alguna beguda sobra la barra. També és habitual la utilització d'aquests per tocar el piano encara que són molt més baixos que els citats anteriorment.

Vegeu també 
 Tamboret Frenesí
 Tamboret Dúplex
 Sgabello
 Puf

Seients
Banc (moble)

Un banc és un moble consistent en un seient amb respatller o sense, amb reposabraços o sense, pensat perquè hi càpiguen diverses persones. Generalment és menys còmode o suau que un sofà. Hi ha variants per un ús específic o adaptat a un ofici particular: banc d'escola, de carnisser, de sabater… Sovint se sol servir de bancs plegables per a festes i esdeveniments per acomodar molta gent. Els bancs públics són una part important del mobiliari urbà, generalment fixats al terra i amb exigències tècniques particulars per protegir-los contra robatoris i bretolades. Els pedrissos són bancs de materials durs d'obra o de pedra massisa adossats a les parets interiors o exteriors dels habitatges i edificis.

No delimitant l'espai per persona, com ho fan les cadires són útils per quan hi ha molta gent, així es redueix l'espai per persona.

Història 
S'han trobat bancs de pedra, units al mur interior d'algun edifici, en les antigues construccions cretencs i micèniques. Amb bancs de pedra es formaven també els seients disposats en graderies dels teatres, hipòdroms, circs i edificis semblants de l'època grega i romana. De l'època grega i romana es coneix la klinè, un banc que servia per menjar jaient, i també per dormir. Els grecs no el van inventar, però es van inspirar en models egipcis. Al senat, els tribunals i els teatres (excepte els amfiteatres, on eren de pedra) hi havia els subsellia (singular subsellium), uns bancs sense respatller. La seva forma senzilla sense luxe era un símbol d'humilitat i de modèstia per als edils.

Amb el tamboret, durant l'edat mitjana era l'únic moble per seure's, i les persones l'emportaven als diferents llocs on el necessitaven. Eren mobles (mòbils) en el sentit etimològic de la paraula en les cases per a la resta molt escassament moblades. A les esglésies, els feligresos seguien les cerimònies dempeus, només hi havia seients per al clergat.

Fins al  el banc va tenir formes molt simples. A partir de llavors, s'adorna com les cadires i evoluciona a poc a poc sofà en afegir-hi sitis, ço és petits coixins, matalassets, per a fer-ne més tou el seient. Hi ha molts bancs ornamentats del  i  que presenten escuts d'armes en el suport. A partir del  es coneix el suport giratori amb el qual s'aprofitava alternativament una banda i l'altra del banc.

Referències

Bibliografia 
 

Seients
Signe lingüístic

El signe lingüístic o paraula és un conjunt de sons o grafies (significant) que porten associat un contingut mental (significat), que comparteixen en els seus trets generals els parlants d'una llengua.

Al llarg de la història, hi ha hagut diverses polèmiques sobre la naturalesa del signe, les més destacades en són:
 Si la naturalesa de la unió entre significant i significat és totalment arbitrària i convencional o si hi ha motivacions en l'estructura del món o del propi llenguatge.
 Si el significat és realment comú entre els parlants d'un idioma o només s'accepta per facilitar la comunicació.
 Si cal distingir-hi més components intermedis.
 Si el signe modela la realitat o si la realitat motiva el signe.
 Si el significat d'una paraula és comú a tots els éssers humans i, en canvi, els significants diferents es deuen només a l'existència de diversos idiomes.

La lingüística té en el signe lingüístic un dels principals objectes d'estudi, però d'aquest també s'ocupen la semiòtica i la filosofia.

Tipus de signes 

Segons Charles Sanders Peirce hi ha tres tipus de signes:
 icones: el signe imita la realitat referida, per exemple un dibuix realista
 índex o indici: l'índex té una relació directa i real amb allò que indica (el fum és índex de foc)
 símbols: no hi ha una relació evident entre signe i significat

Referències 

Semiòtica
Simple Authentication and Security Layer

SASL és un marc de treball per autenticació i autorització en protocols d'internet. Separa els mecanismes d'autenticació dels protocols de l'aplicació fent possible, en teoria, que qualsevol protocol d'aplicació que faci servir SASL utilitzi qualsevol mecanisme d'autenticació suportat per SASL. Malgrat que mitjançant SASL només es controla l'autenticació (i es requereixen altres mecanismes --com per exemple TLS-- per xifrar el contingut que es transfereix), SASL ens permet un ús negociat del mecanisme escollit. La paraula és un acrònim anglès de Simple Authentication and Security Layer.

Un mecanisme SASL es modela com una successió de reptes i respostes. Entre els mecanismes definits per SASL hi ha:
 External, aquí l'autenticació és implícita en el context (p. ex. per protocol que ja usen IPsec o TLS)
 Anonymous per l'accés d'invitats no autentificats.
 Plain un mecanisme de contrasenya simple en text pla
 OTP pel sistema que va evolucionar de S/KEY i que està definit en 
  NTLM
 Hi és previst suportar els mecanismes GSSAPI dins una família de noms de mecanismes.

Els protocols definixen la seva representació d'intercanvis SASL amb un perfil. Un protocol té un nom de servei com "ldap" en un registre compartit amb GSSAPI i Kerberos . Entre els protocols que ara mateix utilitzen SASL s'inclouen IMAP, LDAP, POP3, SMTP i XMPP.

Referències

Enllaços externs 
 El  defineix el marc de treball SASL.
 El SASL Working Group s'encarrega d'actualitzar les especificacions de SASL.

Protocols de xarxa
Haarlem

Haarlem és una ciutat al nord-oest dels Països Baixos, capital de la província d'Holanda Septentrional. Situada a les ribes del riu Spaarne, rep també el sobrenom de Ciutat de l'Spaarne (Spaarnestad). El terme municipal és de 32,12 km² (dels quals 2,80 km² corresponen a aigua), on viuen 148.885 habitants (2009). Limita al nord amb Velsen i Haarlemmerliede en Spaarnwoude, a l'oest amb Bloemendaal i al sud amb Heemstede i Haarlemmermeer.

Des de 1853 és seu d'un bisbat catòlic.

Geografia 
La ciutat està situada al riu Spaarne, a uns 20 km a l'oest d'Amsterdam i prop de les dunes costaneres. Ha estat el centre històric de la zona de conreu de la tulipa durant segles i porta el sobrenom de 'Bloemenstad' (ciutat de les flors) per aquesta raó.

Curiositats 
L'holandès Peter Stuyvesant fundà el 1658 Nova Haarlem (Nieuw Haarlem) a la costa oriental d'Amèrica del Nord, que (amb posteriors canvis de sobirania de neerlandès a britànic a estatunidenc) acabà formant part de la ciutat de Nova York, sota el nom de barri de Harlem.

Nuclis de població

Ajuntament

Persones 
 Pieter Teyler van der Hulst (1702-1778) comerciant, banquer i mecènes
 Adriaen van Ostade.(1610-1685), pintor, dibuixant i gravador
 Louis Charles Moulinghen (1753-[...?]), compositor i director d'orquestra.
 Albert de Klerk (1917-1998),organista, director d'orquestra i compositor.

Agermanaments 
  Derby
  Osnabrück

Llocs d'interès 
 Grote Kerk
 Museu Teyler
 Smedestraat 33
 Hoofdwacht

Vegeu també 
Setge de Haarlem
Província de Frísia

Frísia (, ) és una província del nord dels Països Baixos, corresponent a part de l'antiga regió de Frísia. El 2004 tenia 642.000 habitants. La seva capital és Ljouwert. Fa frontera amb les províncies de Groningen, Drenthe, Overijssel i Flevoland. A ponent i al nord és envoltada respectivament per l'IJsselmeer i el Mar de Wadden, al nord del qual hi ha una sèrie d'illes i bancs. Compta a més amb una comunicació directa amb Holanda Septentrional per mitjà de l'Afsluitdijk.

Economia 
És una província amb un marcat caràcter agrari, on s'originaren les famoses vaques frisones. També és coneguda pel característic cavall negre frisó. El turisme és una altra gran font d'ingressos, especialment al sud-oest de la província i a les illes. Aquest fet però, provoca una gran estacionalitat de l'activitat econòmica, amb molt d'atur hivernal.

Llengua 
A la província hi són oficials tant el frisó com el neerlandès. El frisó té l'estatus de llengua minoritària i és, a més del neerlandès, reconegut com a llengua nacional oficial sota la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries. La llengua és emprada pel govern, en la justícia, l'educació i els mitjans de comunicació.

A més del frisó estandarditzat hi ha un cert nombre de dialectes com l'aasters, hindeloopen, kleifries, schiermonnikoog, nordhoeks, woudfries i zuidwesthoeks.

A moltes ciutats de Frísia no es parla el frisó, sinó que s'hi parla un dialecte neerlandès amb forta influència del frisó, com l'ameland, bildts i midsland. A la província de Groningen es parlen dues varietats locals amb forta influència frisona, a Westerkwartiers i Kollumerpompsters. Al sud de la província, per sota del Tjonger pràcticament no es parla frisó, però hi ha la parla de Stellingwerfs, que es classifica com a baix saxó.

Literatura 
Tot i escriure essencialment en neerlandès, una de les escriptores més importants del país frisó va ser Nine van der Schaaf (1882-1973).

Administració 

La seu del govern de la província de Físia es troba al "Provinsjehûs", a la Tweebaksmarkt de Leeuwarden. Els Estats Provincials (Provinsjale Steaten) de Frísia tenen 43 membres i l'Executiu Provincial (Deputearre Steaten) en té sis que són presidits pel Comissari del Rei (Kommissaris fan de Kening) Arno Brok. Els resultats a Frísia de les eleccions provincials frisones de 2003 i 2007 i a la Tweede Kammer de 2006 foren:

Ciutats i illes 
 Bolsward (Boalsert)
 Dokkum (Dokkum)
 Franeker (Frjentsjer)
 Harlingen (Harns)
 Hindeloopen (Hylpen)
 Ijlst (Drylts)
 Ljouwert (Leeuwarden)
 Sloten (Sleat)
 Snits (Sneek)
 Stavoren (Starum)
 Workum (Warkum)

Municipis 
Frísia té 20 municipis, amb els  en neerlandès i frisó

Vegeu també 
 Illes Frisones

Enllaços externs 

 Web de la Província de Frísia
Wyoming

Wyoming és un estat de l'oest dels Estats Units d'Amèrica, situat al nord de les muntanyes Rocoses. La seva capital és Cheyenne. Amb 576.851 habitants és l'estat menys poblat dels Estats Units.

Fa frontera amb Montana al nord; Dakota del Sud i Nebraska a l'est; Colorado al sud; Utah a la seva cantonada sud-oest i Idaho a la resta de l'oest.

Al nord-oest de l'estat s'hi troben els parcs nacionals de Yellowstone i Grand Teton.

Població 
Segons el cens dels EUA del 2000 hi havia censats 15.381 amerindis nord-americans (3,1%). Les principals tribus eren els arapaho (4.285), xoixon (3.296), cherokees (1.263), sioux (1.153), chippewa (378), navaho (360), xeiene (289), crow (236), blackfoot (220) i apatxe (202).

Història 
El Territori de Wyoming es va convertir en el primer estat dels EUA on es va instaurar el «sufragi igual» (sense diferències de gènere) encara que no el sufragi universal (no podien votar homes ni dones de pell negra).

Geografia 
A Wyoming, la regió de les Grans Planúries es topa amb les muntanyes Rocoses. L'estat és un gran altiplà travessat per diverses cadenes muntanyenques: al nord-oest, les serralades Absaroka, Owl Creek, Gros Ventre, Wind River i Teton; al nord central, les muntanyes Big Horn; al nord-est, les Black Hills; i a la regió sud, les muntanyes Laramie, Medicine Bow i Serralada Mare.

La serralada nevada de la zona sud central és una extensió de les Muntanyes Rocoses de Colorado, tant geològicament com d'aparença. La serralada Wind River, a la zona oest central, és la més allunyada i inclou el cim Gannett (4207 m), el cim més alt de l'estat. Les muntanyes Big Horn, a la zona nord central, estan separades de la massa muntanyenca de les Muntanyes Rocoses.

La serralada Teton, al nord-oest, s'estén uns 80 km, i representa la secció muntanyenca més impressionant de l'estat. És la llar del Grand Teton, el segon cim més alt de Wyoming i del Parc Nacional Grand Teton, que comprèn la secció més apreciable de la serralada.

Wyoming és un estat àrid; la major part del sòl rep menys de 10 polzades d'aigua de pluja anual, i per això el terreny no es presta per a l'agricultura. El bestiar és criat especialment a prop de les zones muntanyenques.

Vegeu també 
 Bandera de Wyoming
 Bosc Nacional Shoshone
 Llista de comtats de Wyoming
 Llista de peixos de Wyoming
 Segell de Wyoming

Referències
Khiva

Khivà, ciutat de l'Uzbekistan
 Kanat de Khivà, estat d'Àsia Central que existí en la regió històrica de Coràsmia de 1510 a 1920
 República de Khivà o República Popular Soviètica de Coràsmia, successora del Kanat de Khivà declarada oficialment el 1920
Mètode austríac

El mètode austríac és un dels molts esquemes tradicionals d'excavar túnels amb tècniques poc mecanitzades (de fet, gairebé cada país tenia el seu mètode particular). Com tots els mètodes tradicionals, consisteix a excavar el túnel mitjançant galeries independents (unes més avançades que d'altres) que formen en el seu conjunt l'àrea total d'excavació. Cada galeria s'apuntala convenientment per sostenir el terreny provisionalment. Aquest apuntalament es fa just al front, de manera que no hi ha gaires assentaments en superfície. Segons aquest mètode, la primera galeria excavada és la del futur centre de la contravolta o solera. La segona se situa en la futura clau del túnel i seguidament s'uneixen mitjançant un tercer front. La resta d'àrea a excavar es fa normalment en tres fases per banda, de dalt a baix i es combina l'excavació i l'apuntalament amb l'encofrat del revestiment definitiu del túnel. En l'actualitat aquest mètode s'ha deixat d'usar del tot.

El mètode austríac a Catalunya 
Va ser introduït a Espanya i a Catalunya a la dècada del 1920, per Esteban Terradas i Illa, enginyer català que havia estudiat a Berlín, per la construcció de Ferrocarril Metropolità Transversal de Barcelona. El primer túnel excavat mitjançant aquest mètode als Països Catalans fou doncs el primer tram de l'actual línia 1.

Cal no confondre el mètode austríac amb el nou mètode austríac, molt més modern i industrialitzable, que és una de les formes d'excavació de túnels que més s'usa en l'actualitat.

Enllaços externs 
  Terradas i la construcció del túnel del Metro Transversal de Barcelona  (pdf).

Túnels
Windows NT

El Windows NT va esser el primer sistema operatiu de Microsoft en utilitzar un nucli micro-kernel. Com a tal, també va ésser el primer multi tasca. Va sortir en versió comercial a mitjans del 1993. Existien les versions 3.1, 3.5, 3.51 i 4.0. Va ser certificat per aplicacions d'alta seguretat, per tenir una entrada amb usuari i contasenya xifrats. Utilitzà per primera vegada la combinació de tecles Ctrl+Alt+Suprimir per veure el gestor de tasques. S'utilitzà sobretot en servidors. La seva tecnologia capdavantera comparada amb versions anteriors ha fet que es continuïn utilitzant els seus fonaments en totes les versions posteriors.

Característiques de Windows NT 
 Incorpora el sistema de fitxers NTFS.
 Multitasca, multiusuari i multiprocessador.
 Arquitectura de 32 bits.
 Compatible amb altres sistemes de xarxa.

Desenvolupament 
Quan va començar el desenvolupament el novembre de 1988, Windows NT (usant modus protegit) va ser conegut com a OS/2 3.0, la tercera versió del sistema operatiu desenvolupat en conjunt entre Microsoft i IBM. Addicionalment al treball de les tres versions d'OS/2, Microsoft va continuar desenvolupant paral·lelament un ambient Windows basat en DOS i amb menys demanda de recursos (usant modus real). Quan Windows 3.0 va sortir al mercat el Maig de 1990, va ser tan reeixit que Microsoft va decidir canviar l'API per l'encara no comercialitzat NT OS/2 (com era conegud) d'una API d'OS/2 a un API estesa de Windows. Aquesta decisió va causar tensió entre Microsoft i IBM, i la col·laboració es va acabar. IBM va continuar el desenvolupament d'OS/2 pel seu compte, mentre Microsoft va continuar treballant en el nou anomenat Windows NT.

Microsoft va contractar un grup de desenvolupadors de Digital Equipment Corporation liderats per Dave Cutler per fer Windows NT, i incloure molts elements que reflecteixen l'experiència de DEC amb els VMS i RSX-11. El sistema operatiu va ser dissenyat per córrer en múltiples arquitectures, amb el kernel separat del maquinari per una capa d'abstracció. Les APIs van ser implementades com a subsistemes per sobre de la indocumentada API nativa; això va permetre la futura adopció de l'API de Windows. Originalment va ser dissenyat un microkernel, subseqüents versions han integrat més funcions per millorar el rendiment del kernel. Windows NT va ser el primer sistema operatiu en usar Unicode internament.

Versions

Requisits mínims

Notes

Referències 

NT