alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
か

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) か (hiragana) i カ (katakana) ocupen el sisè lloc en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre l'お i el き; i el 14è en el poema iroha, entre わ i よ. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la segona columna (a la que dona nom: か行, "columna KA") i la primera fila (あ段, "fila A").

Tant か com カ provenen del kanji 加.

Ambdós poden portar l'accent dakuten: が, ガ.

Existeix una versió hentaigana de か, , que prové del kanji 可.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 か, カ es romanitzen com a "ka".
 が, ガ es romanitzen com a "ga".

Escriptura 

El caràcter か s'escriu amb tres traços:
 Traç horitzontal que es retorça cap avall i acaba en un ganxo cap a l'esquerra.
 Traç pràcticament vertical que talla el primer traç.
 Xicotet traç corbilini en la part dreta del caràcter.

El caràcter カ s'escriu amb dos traços:

 Traç horitzontal que es retorça cap avall i acaba en un ganxo cap a l'esquerra.
 Traç pràcticament vertical que talla el primer traç i al final es retorça a l'esquerra.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「為替のカ」 ("el ka de kawase", on kawase significa intercanvi, o enviament de diner) 
 Codi Morse: ・−・・

Ka
El Ràfol d'Almúnia

El Ràfol d'Almúnia és una població localitzada a la Marina Alta, al País Valencià.

Geografia 
Està situat en la vall del riu Girona, al peu de la serra de Segària a la comarca de la Marina Alta. El seu terme municipal té una extensió de 4,9 km² a una altitud de 88 m. i a 12 km. de la platja.

El Ràfol d'Almúnia limita amb els termes municipals de Benidoleig, Benimeli, Dénia, Pego, Sagra i Tormos.

És la capital històrica de la zona de la Marina Alta coneguda com la Rectoria formada per Sanet i els Negrals, Benimeli, el Ràfol d'Almúnia, Sagra i Tormos.

Història 

Té origen àrab, va pertànyer al regne taifa de Dénia i va passar a la Corona d'Aragó amb la conquesta de Jaume I, quedant com a senyors de Ràfol, els Murs, després Sapena i posteriorment els Almúnia. En 1535 va ser erigida en parròquia amb els annexos de Benimeli, Sagra, Negrals i Zeneta. Va ser repoblat en 1610 després de l'expulsió dels moriscos per 123 habitants, tenia 26 cases. En 1800 tenia 80 cases i 429 habitants i l'església parroquial a Sant Francesc de Paula era servida per un capellà i un beneficiat, de la qual depenien Benimeli, Negrals, Sagra, Sanet i Tormos, sent el centre de la Rectoria i al  va ser el centre del Marquesat de Ràfol d'Almúnia.

El 1693, sota el regnat de Carles II, esclatà l'anomenada Segona Germania. Les gents del Rectorat hi van tindre una important intervenció, i del Ràfol va sorgir un dels seus líders indiscutibles, Francesc Garcia, que va ser nomenat síndic general i es va convertir en el cap polític i ideològic.

Demografia 
Té una població de 692 habitants (INE 2008).

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 4 regidors de Compromís pel Ràfol d'Almúnia (Compromís) i 3 del Partit Popular (PP).

Alcaldia 
Des de 2015 l'alcalde del Ràfol d'Almúnia és Josep Vicent Rovira Ferrando de Compromís pel Ràfol d'Almúnia (Compromís).

Economia 
Predomina el sector agrícola (cítrics) i la construcció.

Monuments i llocs d'interès 

 Església Parroquial de Sant Francesc de Paula. D'estil barroc.

Festes 
Les festes patronals se celebren durant la setmana del 15 d'agost en honor de la Immaculada Concepció i Sant Francesc de Paula, amb actes religiosos, misses, processons, i lúdics: revetlles, jocs, focs artificials, actuacions culturals i sopars populars.

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament del Ráfol d'Almúnia . Pàgina oficial.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Marina Alta
Senija

Senija és un municipi de l'interior de la Marina Alta, al País Valencià, que té 658 habitants (INE 2007).

Geografia 
Senija s'estén al peu d'una petita muntanya, de manera que sembla la continuació de la falda. El relleu del municipi és ondat.

Es troba en el marge esquerre de la A-7 o Autovia de la Mediterrània, des de la qual es pot accedir al poble agafant l'eixida de Benissa. També està comunicada per la carretera CV-750 que, des de Parcent, passa per Alcalalí i Xaló.

Història 
La història de Senija ha estat vinculada a Benissa, població de la qual dista poc. En el  estava poblada exclusivament per moriscs; fins al 1535 fou annex de la parròquia de Benissa; no tenim gaires notícies de la seua carta pobla després de l'expulsió dels moriscs però el 1622 apareix ja amb una població de 33 famílies cristianes, nombre sensiblement inferior al dels últims anys de l'etapa morisca, de la qual cosa es deduïx el dany econòmic que patí arran de l'expulsió; en el  pertanyia a la família dels cavallers mercaders Zapata; el 1794 comptava ja amb 121 famílies que es dedicaven principalment a l'elaboració de panses amb destinació a l'exportació; en les darreres dècades la seua demografia ha retrocedit sensiblement.

Economia 
Senija viu de l'agricultura, cítric, garrofa, ametla i sobre tot vinyet que dona les famoses panses assecades al sol de la Marina i que ha proporcionat riquesa al poble. Al municipi també es produïx oli, vi dolç i tomaques assecades com la pansa. La proximitat a la costa ha permés l'arribada del turisme, que a Senija ve a dinar als restaurants que hi proliferen contínuament.

Demografia 
Té una població de 658 habitants (INE 2007). Un 37,80% dels residents en Senija són de nacionalitat estrangera, principalment procedents d'altres països de la Unió Europea.

La taula següent resumeix l'evolució del volum demogràfic de Senija al llarg de tota l'època estadística:

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 4 regidors de Compromís per Senija (Compromís) i 3 del Partit Popular (PP).

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Senija és Joaquín Ginestar Roselló de Compromís per Senija (Compromís).

Galeria d'imatges

Referències

Enllaços externs 

 Web oficial de l'Ajuntament de Senija 
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment

Municipis de la Marina Alta
Tormos

Tormos és un municipi del País Valencià situat a la comarca de la Marina Alta.

Geografia 
Tormos està en la carretera que comunica la Marina Alta amb la Marina Baixa per l'interior, cosa que fa fàcil l'accés al poble. Des de l'Autopista A-7 s'ha d'eixir per Ondara i agafar la carretera que creua Beniarbeig i el Ràfol d'Almúnia.

La població està situada als peus de la Serra dels Recingles. Des de la seua zona més alta es pot veure la plana del riu Girona, el Montgó i la mar Mediterrània. A causa de la proximitat a la mar, té un clima temperat.

Municipis limítrofs 
Tormos limita amb els termes municipals de Benidoleig, Benimeli, Orba, Pego, el Ràfol d'Almúnia, Sagra i Sanet i Negrals.

Història 
La història de Tormos es remunta a l'època en què els àrabs van dominar la península. L'any 1290 Tormos era una alqueria, donada de per vida a Jaume de Linars, encara que posteriorment el senyoriu va passar a pertànyer al comte de Ròtova. El 1609, amb l'expulsió dels moriscos quedà pràcticament despoblat.

Personatges destacats 
 José Perelló Torrens (1885-1955): polític d'esquerres i alcalde democràtic de Tormos durant la Segona República Espanyola i la Guerra Civil espanyola.

Monuments i llocs d'interés 
 Església parroquial. Data del , es caracteritza per tindre una espadanya en comptes de campanar. Destaca el seu retaule major, considerat d'interés artístic. Està dedicada a Sant Lluís Bertran, patró del poble.

 Antiga Almàssera. Actualment, l'edifici està destinat a centre social o casa de cultura, i allotja també un museu on es pot observar la maquinària amb la qual s'elaborava l'oli i el vi.

 Els Poets. És un dels paratges més interessants, situat darrere de la serra de Resingles.

Festes 
 Festes Patronals. Se celebren en honor del seu patró Sant Lluís Bertran durant la primera setmana de setembre. Els carrers es decoren i els seus habitants participen de revetlles i correfocs.

Referències

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Marina Alta
Eix del món

L'eix del món és l'eix de rotació de l'esfera celeste i és paral·lel a l'eix de rotació de la Terra. Tal eix talla l'esfera celeste en dos punts, els pols celestes: el que es veu en l'hemisferi nord, per trobar-se per damunt de l'horitzó és el pol nord celeste; diametralment oposat a aquest i no visible per trobar-se per davall de l'horitzó està el pol sud. L'esfera celeste gira en 24 hores en la direcció est-oest.

El desplaçament dels pols, encara que lent, era conegut per Hiparc, i constitueix el fenomen de la precessió dels equinoccis. A causa de la xicoteta amplitud de tal desplaçament, en moltes aplicacions l'eix del món pot considerar-se com fix.

Astrometria
Vertical

Vertical, en astronomia, geografia i ciències i contextos relacionats, es diu que una direcció o un pla que passa per un punt determinat és vertical si conté la direcció de la gravetat local en aquest punt. Per contra, es diu que una direcció o un pla és horitzontal si és perpendicular a la direcció vertical. En general, una cosa que és vertical es pot dibuixar de dalt a baix (o de baix a dalt), com ara l'eix y en el sistema de coordenades cartesianes.

Referències 

Geometria
Sistema de coordenades celestes
Zenit

El zenit és el punt de la intersecció entre la vertical de l'observador i l'esfera celeste que queda per sobre de l'observador. És a dir, si imaginem una recta que passa pel centre de la Terra i per la nostra ubicació en la seva superfície, el zenit es troba sobre aquesta recta, situat exactamentsobre el cap de l'observador. En direcció contrària, just per sota de l'observador, es troba el nadir, que seria el zenit per a un observador situat en un punt antípoda de la nostra ubicació.

En el sistema de coordenades astronòmiques de tipus horitzontal, el zenit és el punt de la màxima altura possible, 90°. També hi ha el zenit geodèsic, que es defineix com el punt d'intersecció de la recta perpendicular a la superfície de l'el·lipsoide terrestre amb l'hemisferi celeste situat sobre ala posició de l'observador.

Etimologia 
L'origen del mot és una lectura errònia del mot çemt en els manuscrits d'Alfons X de Castella, çemt és una abreviació de l'àrab sämt ar-ra´s (el paratge del cap), de la grafia castellana del  que canvià la ç per la z, va sorgir zenit, que es va difondre a totes les llengües modernes.

Referències 

Sistema de coordenades celestes
Nadir

El nadir (de l'àrab ندير nadir o نظير nathir, 'oposat') és la intersecció entre la vertical de l'observador i l'esfera celeste que queda per sota de l'observador. O siga, si imaginem una recta que passa pel centre de la Terra i per la nostra ubicació en la seua superfície, el nadir es troba sobre eixa recta, per sota dels nostres peus.

En direcció contrària, just per sobre de l'observador, es troba el zenit, que seria el nadir per a un observador situat en un punt antípoda de la nostra ubicació.

Altres ciències 
 En medicina, el nadir s'usa per fer referència al recompte hematològic (leucòcits, eritròcits i plaquetes) més baix per a un pacient donat en un període determinat. Per exemple, alguns pacients en tractament amb quimioteràpia tindran un recompte de neutròfils nadir  una setmana després de començar el tractament definit a causa de la supressió de la medul·la.  En literatura, el nadir és el moment en què l'heroi arriba al seu punt més baix moralment.
 En cinema es diu nadir al tipus de plànol pres des de baix del subjecte de forma vertical. Una llum nadiral consisteix a il·luminar una figura de baix a dalt i aconseguir una il·luminació tètrica i esgarrifós (o bé provinent de fonts de llum com les fogueres).
 En astrologia assenyala el punt més baix d'una carta natal, també anomenat en llatí Imum Coeli'' (Fons del Cel), que coincideix amb la cúspide de la casa IV.
 En arquitectura és una pedra vertical col·locada per assenyalar un punt important, si es col·loquen dos nadirs prou a prop el nadir en si, perd sentit des del punt de vista arquitectònic i es torna en columna, el que importa ara és l'espai entre els nadirs, (cosa que es camina), és el primer esbós d'una porta, només caldrà afegir una pedra horitzontal (azimut) per crear un dolmen; que és l'essència de l'arquitectura des del punt de vista constructiu.

Vegeu també 
 Zenit
 Elevació

Referències 

Sistema de coordenades celestes
Urianhai

Urianhai és el nom de la República de Tuva abans de 1919.

La regió del Urianhai es va rebel·lar contra la Xina el 1885. El 1911 en enfonsar-se l'imperi xinès els nacionalistes es van fer els amos de tot el país i van ser independents del 1911 al 1914, quan van demanar el protectorat rus. Urianhai es va posar sota protectorat rus el 17 d'abril de 1914 amb el govern nacionalista feudal al seu front. La seva bandera (ja d'abans del 1911) es creu que era blava amb la roda budista (Xakra) daurada.

El govern de l'Urianhai fou enderrocat el 1917 i l'administració local feudal va desaparèixer gràcies a revolucionaris russos. Un govern menxevic (que es va dir administració provisional de l'Urianhai) va actuar per uns mesos el 1917 però el 1918 fou substituït per un govern bolxevic (anomenat Comuna de treballadors russos de l'Urianhai). El país fou de facto annexionat a Rússia encara que de "jure" es mantenia el protectorat.

El març de 1919 els xinesos van reocupar el país i el van annexionar.

Referències 

Geografia històrica de Rússia
Revolució Russa
Tuvà
Ginebró

El ginebró (Juniperus communis subsp. nana, o subsp. alpina) és un arbust de la família de les cupressàcies, semblant al ginebre, però més petit. També s'anomena ginebró l'estròbil o gàlbul del ginebre comú (Juniperus communis subsp. communis).

Descripció 
A diferència del ginebre comú (Juniperus communis subsp. communis) que pot arribar a 6 metres d'alçària, el ginebró és un arbust prostrat amb les branques quasi horitzontals de manera que pren un aspecte rabassut. També les fulles són més amples i curtes, solen estar disposades de 3 en 3 i tenen pel costat de sobre una ratlla blanca. Els estròbils o més concretament els gàlbuls neixen a les axil·les de les fulles, quan maduren són d'un color blau negrós, i es fan servir com a espècia per a cuinar plats de carn.

Hàbitat 
Matollars i boscos de l'estatge subalpí. A Catalunya, a més dels Pirineus, el podem observar, més escàs, als cims del massís del Montseny. Es troba principalment formant matolls amb bàlec o boixerola, i com a part del sotabosc dels boscs de pi negre, amb el neret i el nabiu.

Floració 
De març a maig.

Referències 

Juniperus
Plantes medicinals pinals
Espècies
Cercle horari

Els cercles horaris són els cercles màxims de l'esfera celeste que passen pels pols celestes: pol nord celeste i pol sud celeste. En particular, el meridià del lloc és un cercle horari.

Astrometria
Meridià celeste

En astronomia, el meridià celeste és un cercle màxim que passa pels punts septentrional i meridional de l'horitzó d'un observador. La intersecció del meridià i l'horitzó determina una línia sobre el pla horitzontal anomenada meridiana; la seua intersecció amb l'esfera celeste determina els punts cardinals nord i sud. El seu perpendicular talla l'esfera celest en els punts cardinals est i oest. L'origen dels azimuts és el punt cardinal sud.

Referències

Bibliografia 
 

Sistema de coordenades celestes
Aixecador

L'aixecador (o acotxador) és el casteller que ocupa el penúltim pis d'un castell. També és conegut amb el nom de cassola o cassoleta, sent aquestes dues darreres denominacions pròpies del Penedès. La seva posició al castell és acotxada (d'aquí el nom d'acotxador en algunes zones), amb els peus sobre una espatlla de cada dos i agafant-se a un braç diferent amb cada mà. Tot i que aquesta no era la seva funció originària, actualment es considera que dona seguretat a l'enxaneta en el moment de culminar el castell i fer l'aleta. En els primers castells, tal com encara fan les moixigangues valencianes, l'aixecador era l'encarregat d'aixecar-se dret amb l'enxaneta sobre les seves espatlles.

Juntament amb els dosos i l'enxaneta formen el pom de dalt. Actualment l'aixecador és un nen o nena de 5 a 10 anys i és el més menut de l'estructura del castell. En un castell d'estructura de 5, pugen dos aixecadors, un per l'estructura del 3 i un altre per l'estructura del 2. En els pilars es considera que no hi ha aixecadors, atès que cap casteller adopta la posició pròpia d'aquest pis. Per això, el nom del penúltim casteller d'un pilar correspon al de l'alçada on es troba, com passa en tots els pisos del tronc. Per exemple, quart, en un pilar de cinc.

La justificació de la seva presència 
Actualment s'acostuma a argumentar que és un punt de suport per a l'enxaneta en el moment de fer l'aleta, però la posició actual de l'aixecador té el seu origen en les primeres construccions castelleres del , i aquest no era el seu paper. Fins a la segona meitat del  l'aixecador aixecava, i d'aquí en ve el nom, l'enxaneta, que s'havia posat dret sobre la seva esquena.

A banda de la confusió o l'excessiva generositat que l'aixecador aporta a l'hora de comptar els pisos d'alçada dels actuals castells, hi ha reconeguts castellers que, a més, consideren incòmoda i perillosa la presència de l'aixecador a la part culminant del castell. És d'aquest parer Josep Sala, que afegeix a la seva llarga trajectòria castellera la seva pròpia experiència infantil com a enxaneta en els inicis dels Castellers de Vilafranca. Sala adverteix que una de les caigudes amb més risc per a la canalla és el despenjament d'aixecador i enxaneta, sovint provocada per la dificultat de la seva posició i els moviments amb molt poc espai sobre les espatlles dels dosos.

Referències

Vegeu també 

 Pom de dalt
 Dosos
 Enxaneta

Parts del castell
Aleta

Aleta (nàutica): part lateral-posterior d'un vaixell
 Aleta (anatomia animal): apèndix membranós d'alguns animals aquàtics
 Aleta (castells): gest que fa l'enxaneta d'un castell amb la mà, en el moment de carregar-lo.
Cassola

Cassola o aixecador, penúltim pis d'un castell 
 Cassola (cuina), estri de cuina 
 Cassola (Vicenza)
 Cassola de fang, recipient d'argila, rodó, baix i ample, que s'empra per a cuinar aliments al foc, en fogó o al forn
 Manuel Cassola Fernández, militar i polític espanyol del segle XIX
Arthur Conan Doyle

Sir Arthur Ignatius Conan Doyle (Edimburg, Escòcia, 22 de maig del 1859 - Crowborough, Anglaterra, 7 de juliol del 1930) fou un escriptor escocès, creador del famós detectiu Sherlock Holmes.

Biografia 
Va estudiar medicina i va tenir la seva pròpia consulta. Es dedicava a la literatura d'una manera no professional, fins que l'èxit li va arribar amb una de les obres més famoses: el detectiu Sherlock Holmes.

Després d'abandonar la literatura, es va casar i el 1902 va rebre el títol de sir. Participà en la Primera Guerra Mundial i a partir d'aquella experiència es convertí en seguidor de l'espiritisme.

A part de les conegudes obres de Sherlock Holmes, Conan Doyle posseeix una bibliografia que inclou novel·les històriques, cròniques de guerra, contes de misteri i contes d'espiritisme, entre d'altres.

Llibres de Sherlock Holmes 
 Estudi en escarlata (A Study in Scarlet, 1887) (edició amb pròleg de Jaume Fuster i traducció d'Elisenda Franquesa. Barcelona, Ed. Laertes, 11a edició, 2005)
 El signe dels quatre (The Sing of Four, 1890) (Barcelona, Ed. Laertes, 3a edició, 1993. Traducció de Jordi Vidal i Tubau)
 Aventures de Sherlock Holmes (conté tretze històries) (The Adventures of Sherlock Holmes, 1892) (Barcelona, Ed. Laertes, 2 vol.: vol. I: Traducció de Joan Godo revisada per Jordi Buil, 1990; vol. II: Traducció de Jordi Vidal i Tubau, 1988)
 Memòries de Sherlock Holmes (conté onze històries) (The Memoirs of Sherlock Holmes, 1894) (Barcelona, Ed. Laertes, 2 vol., 1988, 1989. Traducció de Jordi Vidal i Tubau)
 El retorn de Sherlock Holmes (conté tretze històries) (The Return of Sherlock Holmes, 1905) (Barcelona, Ed. Laertes, 1990, 2 vol. Traducció de Jordi Vidal i Tubau)
 El gos dels Baskerville (The Hound of the Baskervilles, 1902) (Barcelona, Ed. Laertes, 8a edició, 2005. Traducció de Sílvia Aymerich)
 La vall del terror (The Valley of Fear, 1915) (Traduït com La vall de la por. Un nou cas de Sherlock Holmes, Barcelona, Els llibres de Glauco, 1986. Traducció de Jordi Vidal i Tubau revisada per Jordi Buil) 
 Comiat de Sherlock Holmes (conté vuit històries) (His Last Bow, 1917) (Barcelona, Ed. Laertes, 1991. Traduït com Els darrers aplaudiments, Traducció de Jordi Vidal i Tubau)
 L'Arxiu de Sherlock Holmes (conté dotze històries) (The Case-Book of Sherlock Holmes, 1927) (Barcelona, Ed. Laertes, 1992. Traduït com Els arxius de Sherlock Holmes. Traducció de Jordi Vidal i Tubau).

Curiositats 
L'Arthurdactylus, un gènere de pterosaure del cretaci inferior que s'ha descobert a la Formació Santana, al Brasil, s'anomena així en el seu honor perquè l'autor va fer aparèixer grans pterosaures a la novel·la El món perdut.

Va escriure la lletra per a l'obra musical de Needham titulada Who's that calling?

Referències

Enllaços externs 

 Sherlock-Holmes.es  .
Ramadà (mes)

El ramadà (de l') és el novè mes del calendari musulmà i té 30 dies. En català, es fa servir indiferentment la paraula ramadà per a designar aquest mes i, per metonímia, el dejuni especial (sawm) que té lloc durant aquest període, i que constitueix un dels cinc pilars de l'islam. El mot ramadà ja havia estat el nom del novè mes en la cultura àrab anterior a l'arribada de l'islam; la paraula deriva de l'arrel àrab r-m-ḍ, que fa referència a ‘xardor’, ‘calda’, ‘ardència’.

Dins del mes del ramadà, se celebra la Nit del Destí (Làylat al-Qadr). Segons la tradició, va ser en el transcurs d'aquesta nit que l'Alcorà va ser revelat per l'arcàngel Gabriel al profeta Muhàmmad. Tot i que no hi ha acord en quina de les deu darreres nits del mes del ramadà va tenir lloc aquesta efemèride, la majoria de sunnites la celebren, per convenció, durant la nit del 26 al 27.

Dates assenyalades 
 2 de ramadà, revelació de la Torà a Moisès (tradició del xiisme).
 10 de ramadà, mort de Khadija, la primera esposa de Muhàmmad.
 12 de ramadà, revelació evangèlica a Jesús (tradició del xiisme).
 15 de ramadà, naixença de l'imam al-Hàssan ibn Alí.
 17 de ramadà, victòria dels musulmans en la Batalla de Badr.
 18 de ramadà, revelació del Llibre dels salms a David (tradició del xiisme).
 21 de ramadà, mort del califa i imam Alí ibn Abi-Tàlib.
 23 de ramadà, revelació de l'Alcorà a Muhàmmad (tradició del xiisme).
 Nit del 26 al 27 de ramadà, Nit del Destí, en què, segons la tradició sunnita majoritària, va tenir lloc la revelació de l'Alcorà a Muhàmmad.

Referències
Amboise

Amboise (Indre i Loira), ciutat de França
 Castell d'Amboise, castell de França
 Senyoria d'Amboise, senyoria feudal
Coucy

Coucy (Ardenes), municipi francès del departament de les Ardenes 
 Coucy-le-Château, ciutat de França
 Coucy-le-Château-Auffrique, municipi francès al departament de l'Aisne
 Coucy-la-Ville, municipi francès al departament de l'Aisne
 Coucy-lès-Eppes, municipi francès al departament de l'Aisne
 Castell de Coucy, castell
 Leuilly-sous-Coucy, municipi francès al departament de l'Aisne
 Senyoria de Coucy, jurisdicció feudal de França a l'entorn del castell de Coucy a l'Aisne 
 Verneuil-sous-Coucy, municipi francès al departament de l'Aisne
 Abadia de Nogent-sous-Coucy, antiga abadia benedictina prop de Craonne, departament d'Aisne, Picardia, França
 Bourguignon-sous-Coucy, municipi francès al departament de l'Aisne
き

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics き (hiragana) i キ (katakana) ocupen el setè lloc en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre か i く; i el 38è en el poema iroha, entre さ i ゆ. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la segona columna (か行, "columna KA") i la segona fila (い段, "fila I").

Tant き com キ provenen del kanji 幾.

Poden dur l'accent dakuten: ぎ, ギ.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 き, キ es romanitzen com a "ki".
 ぎ, ギ es romanitzen com a "gi".

Escriptura 

El caràcter き s'escriu amb tres o quatre traços:
 Traç horitzontal.
 Traç horitzontal per sota del primer.
 Traç diagonal cap avall a la dreta, encara que quasi vertical, que acaba en una corba en forma de C. Sovint aquest traç es divideix en dos: un per a la línia diagonal i un altre per a la corba.

El caràcter キ s'escriu amb tres traços:

 Traç horitzontal.
 Traç horitzontal a sota del primer.
 Traç diagonal cap a sota a la dreta, encara que quasi vertical.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「切手のキ」 ("el ki de kitte", on kitte vol dir segell) 
 Codi Morse: －・－・・

Ki
Vexin

El Vexin és una regió de França. A l'edat mitjana va constituir el comtat de Vexin que el 911 va quedar dividit entre França i Normandia. La part francesa va passar a la corona el 1077 i la part normanda el 1204.

Vegeu també 
 Casa de Vexin

Geografia de Normandia
Illa de França
Abadia de Corbie

L'abadia de Corbie és un monestir benedictí situat a Corbie.

Va ser fundada el 657 per Clotari III i santa Batilde i fou l'origen de l'abadia de Corvey a Alemanya. El comtat es va establir al  i el títol el van portar els abats. Adelaida Capet, filla de Robert II de França el Pietós, fou nomenada comtessa de Corbie i va aportar dominis senyorials del comtat a la regió flamenca al seu marit el comte Balduí V de Flandes; Adelaida o Adela va morir el 8 de gener de 1079. El vescomtat existia cap a l'any 1000. Cap al 1042 era vescomte Dreux, senyor de Boves (Somme) i Coucy, però el 1070 va ser ocupat per Gauthier III comte d'Amiens i Vexin. Aquest el va cedir a la corona el 1074 però va compensar a Enguerrand, fill de Dreux, amb la cessió de l'usdefruit del comtat d'Amiens. Enguerrand va arribar a una transacció amb l'abadia el 23 de febrer de 1079 que tenia els drets feudals del vescomtat, potser quan el seu pare Dreux, ja era mort (va morir entre 1076 i 1082)

L'origen de l'escriptura carolíngia (també anomenada minúscula o miniatura carolina) té l'origen en la Bíblia de Maurdramne de l'abadia de Corbie tot i que hi ha altres teories que sostenen que el seu origen no té un punt o lloc concret i que és el resultat d'un ampli moviment cultural com és el Renaixement carolingi.

Referències 

Corbie
Vescomtats de França
Monuments històrics dels Alts de França
Monestirs de l'orde de Sant Benet
Sud

El sud, migdia o migjorn, és el punt cardinal que cau a la dreta mirant a llevant, diametralment oposat al nord, És la direcció al llarg d'un meridià a 90° en sentit horari de l'est.

El sud sol denominar així tant l'instant cardinal com l'adreça i la comarca inferior d'un país o regió que per convenció eurocèntrica es representa en la posició inferior de mapes i cartes. La recta meridiana sobre l'horitzó el talla en dos punts: el nord i el sud. El que és del sud, està en el sud o pertany al sud, es denomina sureny,  austral o meridional.

De vegades s'usa "sud" com a sinònim de Tercer Món o països subdesenvolupats, ja que la majoria d'estats empobrits se situen a l'hemisferi sud.

Etimologia 
La paraula sud és un préstec lèxic del germànic sūþ (possiblement de l'antic fràncic o potser de el gòtic) que significa sud. El terme podria derivar del protogermànic sunþaz a la banda de el sol.

Pol sud 

El pol Sud, conegut també com a pol Sud geogràfic o pol Sud terrestre, és un dels dos punts on l'eix de la terra encreua la superfície. És el punt més austral de la superfície de la Terra i correspon al costat oposat del pol Nord. Està situat al continent de l'Antàrtida, al lloc on es troba l'estació Amundsen-Scott, que es va establir el 1956 i ha estat permanentment habitada des d'aquell any.

Pol sud magnètic 

El pol sud magnètic es defineix com el lloc on el camp magnètic del planeta és perpendicular a la superfície, i és un lloc molt proper al pol Sud geomagnètic i al pol Sud geogràfic, encara que en un sentit estrictament magnètic és un pol Nord, cap on apunta el pol Sud d'una brúixola. La seva posició varia constantment i, fins i tot, pot desplaçar-se fins a l'altre pol, intercanviant la posició amb el pol nord magnètic, circumstància que s'ha donat en nombroses ocasions en la història terrestre a conseqüència de les propietats del camp magnètic terrestre.

Pol sud geomagnètic 
El camp geomagnètic terrestre pot ser aproximat per un dipol inclinat, posicionat al centre de la Terra. El pol Sud geomagnètic és el punt on l'eix d'aquest dipol interseca amb la superfície de la Terra a l'hemisferi sud. Com que el camp no és un dipol exacte, el pol Sud geomagnètic canvia de posició per la mateixa raó que ho fa el magnètic.

Vegeu també 
 Sud global

Referències 

Punts cardinals
く

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o amb més propietat, moraics) く (hiragana) i ク (katakana) ocupen el vuitè lloc en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre き i け; i el 28è en el poema iroha, entre お i や. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la segona columna (か行, "columna KA") i la tercera fila (う段, "fila U").

Tant く com ク provenen del kanji 久.

Poden dur l'accent dakuten: ぐ, グ.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 く, ク es romanitzen com a "ku".
 ぐ, グ es romanitzen com a "gu".

Escriptura 

El caràcter く s'escriu amb un sol traç amb una forma que recorda a una C angulosa, i que comença essent una diagonal cap avall a l'esquerra, forma angle i segueix cap avall a la dreta.

El caràcter ク s'escriu amb dos traços:

 Traç diagonal cap avall a l'esquerra.
 Traç que comença horitzontal cap a la dreta, forma un pic i baixa fent una corba cap a l'esquerra.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「クラブのク」 ("el ku de kurabu", on kurabu, de l'anglès crab, significa cranc)
 Codi Morse: ・・・－

Ku
Pol celeste

Els pols celestes són cadascun dels dos punts, Pol Nord celeste i Pol Sud celeste, on l'eix de rotació de la Terra talla l'esfera celeste.

Per efecte de la precessió dels equinoccis, els pols celestes es desplacen amb relació a les estreles, i en conseqüència, l'estrela polar en cada hemisferi no és la mateixa a través dels anys. Actualment, l'estrela polar en l'hemisferi nord és la situada en l'extrem de la cua (alfa) de l'Ossa Menor per ser la més pròxima al pol, del que dista menys d'un grau, encara se li anirà acostant més i l'any 2100 no distarà d'ell més de 28'. A partir d'aquest moment, el pol s'allunyarà d'esta estrela la qual no tornarà a ser la polar fins a uns 25.780 anys després.

Cap a l'any 1930, el Pol Nord celeste va passar junt a una estrela de magnitud 11, la qual va haver de rebre per uns anys el nom de Polarísima. Actualment el pol s'allunya d'ella a raó de 20" per any. El període d'aquest moviment de precessió és de 25.780 anys i va disminuint secularment. D'altra banda, els pols de l'eclíptica al voltant dels quals es mouen els pols celestes, no són invariables, perquè el pla de l'eclíptica oscil·la lentament a causa de les pertorbacions que pateix la Terra per part d'altres planetes.

Vegeu també 
 Estrela polar
 Pol Nord
 Pol Sud

Referències 

Sistema de coordenades celestes
Thuban

Thuban (Alfa del Dragó / α Draconis) és una estrella binària de la constel·lació del Dragó i té una magnitud aparent de 3,7. És una estrella gegant A0 situat a 290 anys llum. Fa 4800 anys va ser l'estrella polar.

Referències 

Dragó
Estrelles binàries
Estrelles gegants
Variables Alpha² Canum Venaticorum
Ponent

Un dels quatre punts cardinals. Vegeu oest.
 Vent que prové de l'oest. Vegeu Ponent (vent).
 Revista de Mallorca. Vegeu Ponent quaderns literaris.
 Àmbit funcional de Catalunya. Vegeu Ponent (regió).
 Persona que presenta una ponència. Vegeu Orador.
 Districte de Ponent (Palma)
Orient

Orient prové del llatí orior, aixecar-se, néixer, d'on prové oriens, matí, lloc d'on surt el Sol (Est). És un terme ambigu que s'ha utilitzat històricament per representar el conjunt de cultures contraposades a les d'Occident. Actualment, s'empra per designar aproximadament Àsia tot i que es considera un terme inexacte i etnocèntric.

S'acostuma a utilitzar la separació entre:
 Orient Pròxim.
 Extrem Orient.

Vegeu també 
 Orientalisme.
 Llevant (geografia).

Referències 

Terminologia geogràfica
Regions històriques
Altura

Altura (magnitud), mesura vertical d'un objecte.
 Altura o estatura d'una persona.
 Altura o altitud, en geografia, distància vertical d'un objecte respecte d'un punt d'origen determinat 
 Altura (geometria), en una figura geomètrica, línia perpendicular a la base que va d'aquesta al vèrtex o pla superior.
 Altura (astronomia), una de les dues coordenades horitzontals 
 Altura (música), una de les quatre qualitats del so 
 Altura (Alt Palància), municipi del País Valencià
 Altura (Minnesota), localitat dels Estats Units
Azimut

Azimut és una paraula que prové de l'àrab as-sumut (اَلسُّمُوت, "les direccions"), plural de as-samt, que pròpiament significa ‘el camí’. El significat del terme té algunes particularitats segons la disciplina en la qual s'usa.

Astronomia 
Azimut és l'angle que forma una direcció (per exemple, la que uneix una estrella o un objecte amb l'observador) amb una altra direcció fixa que es pren com a origen, mesurada sobre l'horitzó. Convencionalment, es mesura en el sentit de les agulles del rellotge o horari i en graus sexagesimals (en astronomia i navegació) o graus centesimals (en topografia i geodèsia). Com a origen, es pren generalment el sud (en astronomia) o el nord (en navegació, en topografia i geodèsia).

l = latitud

ð = declinació

P = angle en el pol

Zv = ((cos l*tgð)-(sin l*cos P))/sin P

Cartografia 
En cartografia, lazimut es mesura des del punt cardinal nord.

És l'angle d'una direcció comptat en el sentit de les agulles del rellotge a partir del nord geogràfic. L'azimut d'un punt cap a l'est és de 90 graus i cap a l'oest de 270 graus sexagesimals. El terme azimut sols s'usa quan es tracta del nord geogràfic.

Quan es comença a comptar des del nord magnètic se sol denominar rumb o azimut magnètic. En geodèsia o topografia geodèsica l'azimut serveix per a determinar l'orientació d'un sistema de triangulació.

Vegeu també 
 Altura (astronomia)
 Nadir
 Brúixola
 Nombre quàntic azimutal
 Projecció azimutal equidistant
 Rumb
 Ruta naval
 Inclinació
 Longitud (geografia)
 Latitud
 Declinació magnètica
 Escombratge
 Angle d'azimut solar
 Localització del so
 Nadir
 Brúixola
 Zenit

Referències

Bibliografia 
 
 

Sistema de coordenades celestes
Cartografia
Angles
Distància zenital

La distància zenital, angle zenital o coaltura és la distància angular d'un astre fins al zenit. És l'angle complementari a l'altura.

Distància zenital = 90°- altura.

Referències 

Astrometria
Buriat Ulus

Buriat Ulus fou el nom de la república autònoma que els Buriats van crear a part del seu territori a començaments de 1918  que va subsistir fins a començaments de 1920 quan varen arribar les forces bolxevics.

L'estiu del 1918 els bolxevics foren expulsats de Buriàtia per les tropes cosaques de l'hetman G. M. Semenov, qui amb suport dels noions i lames va imposar una dictadura militar a Transbaikàlia, amb suport de tropes japoneses, que ocuparen el país de l'agost del 1918 a l'abril del 1919, quan foren substituïts per soldats nord-americans. Els soldats blancs aboliren les lleis soviètiques, introduïren l'administració militar en ferrocarrils i indústries, i executaren als revolucionaris buriats V. M. Serov, Ts. Ts. Ramjurov, K. A. Maskov i altres, alhora que hagueren d'oposar-se als partisans del buriat P. S. Baltakhinov. També el general Roman Ungern von Sternberg intentà encoratjar-los a fundar una república mongola unida, però pocs li donaren suport i fou executat el 1921. Per la seva banda, Elbegdorj Rintxino, donà suport Damdin Sühbaatar a Mongòlia, pensant que els bolxevics els ajudarien a unificar Mongòlia.

Aquest estat tenia una bandera de tres franges blava, blanca i groga, el primer color suposadament era el color dels nòmades mongols i turcs; el segon representava a la neu; i el tercer al budisme

Referències 

Història de Rússia
Geografia històrica d'Àsia
Buriàtia
Escut de Sant Miquel de Campmajor

L'escut oficial de Sant Miquel de Campmajor té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una balança d'or acompanyada al peu d'una margarida d'argent botonada d'or. Per timbre, una corona de poble.

Història 
Va ser aprovat el 13 de novembre del 2003 i publicat al DOGC el 3 de desembre del mateix any amb el número 4023. Es va publicar una correcció d'errada el 7 de juliol del 2005 al DOGC número 4421.

Les balances són l'atribut de sant Miquel, patró del poble, mentre que la margarida sobre camp de sinople és un senyal parlant que fa al·lusió al "camp" del topònim.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Sant Miquel de Campmajor
Sant Miquel de Campmajor
Aleta (castells)

L'aleta és el gest que fa amb la mà l'enxaneta en el moment de coronar un castell o pilar. Consisteix a aixecar el braç, amb la mà oberta, per damunt de l'alçada del seu cap.

Tradicionalment, aquest gest indica que el castell està carregat, i significa, per tant, el moment més àlgid de la construcció. Actualment, però, no es considera carregat el castell fins que l'enxaneta no trepitja l'espatlla del dos oposat per on ha pujat, independentment de si fa o no l'aleta. Simbòlicament, però, l'aleta indica encara avui al públic de la plaça l'assoliment del castell. Per tal de completar el castell caldrà descarregar-lo, és a dir, els components del tronc hauran de baixar ordenadament, seguint l'ordre invers en què han pujat. Si un castell cau després que l'enxaneta carregui el castell (fent l'aleta o no), la construcció es considera només carregada. Sembla que al  només es tenien en consideració els castells descarregats.

En els castells d'estructura composta es duen a terme dues o més aletes, com és en el cas del 5, del 9 o del 4 amb l'agulla.

Tot i que l'enxaneta pot fer l'aleta amb qualsevol de les seves mans, en el cas dels pilars és normal que es faci amb la mà dreta, a causa de l'encadenament de moviments en el moment de la pujada.

El moment de fer l'aleta s'acompanya sempre d'una melodia pròpia amb les gralles i el timbal, que s'anomena toc d'aleta.

Al , l'aleta es feia sovint dret i amb els dos braços formant una creu amb el cos (de manera semblant a com ho fan actualment els Falcons), segurament com una darrera reminiscència de les figures del Ball de Valencians en què s'originaren els castells.

Ocasionalment, hom fa servir el nom d'aleta com a sinònim d'enxaneta, però aquesta és una expressió en desús actualment.

Referències 

Castellers
Robert Triffin

Robert Triffin (5 d'octubre de 1911, Flobecq, Bèlgica - 23 de febrer de 1993, Oostende, Bèlgica), fou un economista belga (si bé passà bona part de la seva vida realitzant la seva activitat professional als Estats Units) reconegut fonamentalment per la seva tasca en diverses institucions internacionals en temes de política monetària. Participà també en la reforma monetària en nombrosos països d'Amèrica llatina

Entre les seves obres principals destaquen Competència monopolística i Teoria de l'Equilibri General (1940), L'Or i la crisi del dòlar: el futur de la convertibilitat (1960) i Evolució del Sistema Monetari Internacional (1964).
En L'Or i la crisi del dòlar: el futur de la convertibilitat alertava del col·lapse del sistema monetari fixat a Bretton-Woods, cosa que succeí 10 anys més tard.

Dilema de Triffin 
L'any 1968, Triffin denuncià una imperfecció del model monetari internacional de Bretton-Woods que es coneix amb el nom de Dilema de Triffin. Una economia (en aquell cas els EUA) no pot crear liquiditat internacional si no és mitjançant l'endeutament amb altres països. És a dir creant i mantenint un dèficit en la balança de pagaments comprant béns, serveis i inversions a l'estranger i amb despesa militar per tal d'assegurar les possessions a l'estranger i mantenir la influència sobre els territoris ocupats.

Llista completa d'obres 
 Competència monopolística i Teoria de l'Equilibri General (Monopolistic Competition and General Equilibrium Theory), 1940.
 Europa i el desordre monetari (Europe and the Money Muddle), 1957.
 Estadístiques de fonts i aplicacions de les finances, 1948-1958 (Statistics of Sources and Uses of Finance, 1948-1958) amb Stuvel et al., 1960.
 L'Or i la crisi del dòlar: el futur de la convertibilitat (Gold and the Dollar Crisis: The future of convertibility), 1960.
 Integració econòmica europea i política econòmica (Integration economique europeene et politique monetaire), 1960, Revue Econ Politique
 Evolució del Sistema Monetari Internacional (The Evolution of the International Monetary System), 1964.
 El laberint monetari mundial: monedes nacionals en els pagaments internacionals (The World Money Maze: National currencies in international payments), 1966.
 El nostre sistema monetari internacional: ahir, avui i demà (Our International Monetary System: Yesterday, today and tomorrow), 1968.
 La força de la història en la reforma monetaria internacional (The Thrust of History in International Monetary Reform), 1969, Foreign Affairs
 L'ús de finances SDR per a finalitats d'acord col·lectiu (The Use of SDR Finance for Collectively Agree Purposes), BNLQR
 Cartes al general DeGaulle (Lettres au General de Gaulle), 1973, Espoir

Economistes europeus
Persones d'Hainaut
Alumnes de la Universitat Harvard
Morts a Oostende
Professors de la Universitat Harvard
Professors de la Universitat Yale
Economistes estatunidencs
Ucraïna Verda

La Ucraïna Verda, també coneguda com a Tascó Verd (en ucraïnès: Зелений Клин, "Tascó verd", transcrit: Zelenyi Klyn, i també Зелена Україна, Ucraïna Verda", transcrit: Zelena Ukraïna; en rus: Зелёный Клин, transcrit: Zelionyi Klin) era una àrea de l'Extrem Orient rus, entre el riu Amur i l'oceà Pacífic, una àrea que correspon aproximadament al concepte xinès de Manxúria Exterior, i on es van assentar molts ucraïnesos el .

Després de la revolució russa de 1917, Catai (ucraïnès: Закитайщина, romanitzat: Zakytaishchyna) va ser un país projectat a l'Extrem Orient rus.

Després de l'establiment de la República de l'Extrem Orient boltxevic el 6 d'abril de 1920, les zones de l'Extrem Orient amb una majoria ètnica ucraïnesa van intentar separar-se i establir una entitat anomenada Ucraïna Verda.

Geogràficament, Ucraïna Verda limita amb l'actual Corea del Nord i la província xinesa de Heilongjiang. La població ucraïnesa, majoritària a aquesta regió de l'Imperi Rus, que limitava amb Manxúria (Xina), l'illa de Sakhalín i Iakútia, i entre el riu Amur i l'oceà Pacífic, a Primorski (Litoral) i una part de Sakhalín.

Més tard, entre el 1920 i el 1922, fou un projecte de república independent. La República Ucraïnesa de l'Orient Llunyà, a l'Orient Llunyà, territori de l'Imperi Rus i després de l'URSS.

Avançat el 1922, ja estava preparat el Congrés que havia de proclamar la independència, però la incorporació dels territoris de l'Extrem Orient a la Unió Soviètica ho va fer impossible.

Les banderes proposades eren dues: una blava sobre groc, amb triangle verd a l'asta (model txec), i l'altra verda amb els colors ucraïnesos, blau sobre groc, al cantó superior del pal.

Referències 

Història de la Unió Soviètica
Història d'Ucraïna
Geografia històrica de Rússia
Revolució Russa
Història d'Àsia
Legió txecoslovaca

La Legió txecoslovaca (txec: Československé legie; eslovac: Československé légie) va ser un grup militar format a Sibèria pels presoners d'origen txec i eslovac alliberats quan Rússia es va retirar de la guerra el 1918.

El govern rus després del Tractat de Brest-Litovsk va alliberar als presoners de guerra dels Imperis centrals sense res a canvi. Els alemanys (i austríacs) es van quedar a l'extrem orient sense cap actitud hostil a l'espera de ser repatriats, però els txecs es van declarar pel Consell Nacional Txec que demanava la independència de Bohèmia, Moràvia i Eslovàquia, i volien tornar a l'oest per combatre per aquest consell, i eren contraris a la pau sense la independència.

Els bolxevics no els van deixar passar cap al seu país i els txecs es van organitzar en exèrcit (Legió txeca) i es varen aliar a les forces blanques per obrir-se pas. Precisament el fet que la Legió txeca s'acostés a Iekaterinburg, on estava presoner el tsar amb la seva família, davant del perill del seu alliberament i que s'unís a l'almirall Aleksandr Koltxak, va provocar l'execució de la família reial pels bolxevics (juliol de 1918). L'agost del 1918 Kazan fou ocupada temporalment per la Legió txecoslovaca i recuperada al setembre per l'exèrcit roig. El novembre de 1918 després de l'enfonsament del govern imperial austrohongarès, els txecs es van sotmetre als bolxevics i més tard varen ser repatriats.

La bandera de la Legió era blanca sobre vermell i tenia escuts a cada cantonada, representant a Bohèmia, Eslovàquia, Moràvia i Silèsia. Però en general s'utilitzaven banderes senzilles blanc sobre vermell o vermell sobre blanc.

Referències 

Història d'Europa
Revolució Russa
Txecoslovàquia
Idel Ural

Idel Ural (en tàtar: Идел-Урал өлкәсе, İdel-Ural ölkäse, إِديل-اٗورال ئۈلكەسىٰ), també coneguda com l'estat Volga-Ural o la República d'Idel-Ural, fou un estat primer autònom (maig 1917 a gener 1918) i independent (gener a maig 1918) a la zona dels Urals a Rússia durant la Guerra Civil russa.

D'acord amb la resolució del primer congrés general dels Musulmans de Rússia celebrat de l'1 al 10 de maig de 1917 els baixkirs, tàtars i Txuvaixos van crear un Comitè Central de tres membres (Zeki Velidi, Said Miras i Allah Berdi Djafer) per organitzar l'autonomia territorial. El juliol de 1917 va tenir lloc un altre congrés (Milli Kuraltay) a Kazan on per primera vegada es va utilitzar la bandera que pretenia representar als tres pobles. A la tardor es va començar a organitzar l'exèrcit i el 3 de desembre de 1917 es va establir el govern musulmà autònom a Orenburg encapçalat per Bikbavoghlu Yunus. El mateix 3 de desembre de 1917 la bandera provisional del Idel Ural va ser adoptada com a bandera nacional.

El 24 de gener de 1918 es va proclamar independent, tot i que només controlava part de Kazan i Ufà. El març de 1918 els bolxevics es van rebel·lar a Oremburg i van prendre el poder. Els membres del govern provisional del Idel Ural van ser detinguts, menys algun que va aconseguir escapar-se (entre ells el cap de govern Yunus) i fugir cap a Kazan on van crear la República Tsabulatxnaia, i el 1919 Kazan esdevingué la capital de la República Socialista Soviètica Autònoma Tàtar.

Referències

Vegeu també 
 Tsabulatxnaia
 Nacionalisme tàtar

Revolució Russa
1917
1918