Adunările Ad-Hoc

Adunările Ad-Hoc, mai cunoscute sub numele neoficial de Divanuri Ad-Hoc, au fost adunări consultative convocate în 7 octombrie 1857 în Moldova și în 8 octombrie 1857 în Valahia, cu scopul de a exprima voința populației cu privire la organizarea definitivă a principatelor. Divanurile erau alcătuite din reprezentanți ai bisericii, ai marii boierimi, ai burgheziei si ai țărănimii cu suprafete intinse de teren.

Contextul istoric 
Tratatul de la Paris (13/25 februarie - 18/30 martie 1856) care pune capăt Războiului Crimeii, pe lângă alte clauze referitoare la Principatele Române, prevedea:

Adunarea Ad-Hoc a Moldovei 

Divanul ad-hoc al Moldovei a fost format dintr-un număr de 85 de deputați, aleși în cinci colegii: cler, mari proprietari, mici proprietari, reprezentanți ai orașelor și reprezentanți ai satelor. Componența divanului era următoarea: 8 reprezentanți ai clerului, 28 de reprezentanți ai marilor proprietari, 14 reprezentanți ai micilor proprietari, 15 reprezentanți ai populației rurale și 20 reprezentanți ai populației urbane.

Adunarea Ad-Hoc a Valahiei  

Divanul ad-hoc al Valahiei a fost format dintr-un număr de 100 de deputați (10 reprezentanți ai clerului, 34 de reprezentanți ai marilor proprietari, 17 reprezentanți ai micilor proprietari, 17 reprezentanți ai populației rurale și 22 reprezentanți ai populației urbane).
Cler
 Mitropolitul Nifon
 Episcopul Filotei de Buzău
 Episcopul Clement de Argeș 
 Episcopul Calinic de Râmnic
 Arhimandritul Ieronim, egumenul Mănăstirii Bistrița
 Arhimandritul Atanasie, egumenul Mănăstirii Sadova
 Protopopul Ioan, deputatul clerului din București
 Protopopul Constantin, deputatul clerului din Argeș
 Protopopul Vasile, deputatul clerului din Buzău
 Protopopul Constantin, deputatul clerului din Râmnic

Evoluția evenimentelor 
Hotărârile celor două adunări aveau, cu redactări ușor diferite, solicitări comune:
 respectarea vechilor capitulații dintre țările române și Înalta Poartă, din 1393, 1460, 1513 și 1634, care prevedeau că acestea sunt teritorii neocupate și independente;
 unirea Principatelor într-un singur stat, cu numele de România;
 prinț străin cu tron ereditar, ales dintr-o dinastie domnitoare a Europei apusene, ai cărui succesori să fie crescuți în religia țării;
 neutralitatea pământului Principatelor (Adunarea Ad-Hoc a Moldovei);
 o Adunare obștească pe bază electorală cât mai largă (ambele adunări) „după datinele cele mai vechi ale țării” (Adunarea Ad-Hoc a Valahiei).

Toate acestea sub garanția colectivă a puterilor care au subscris Tratatul de la Paris.

Alegerea lui Alexandru Ioan Cuza 
În istoria modernă a României, funcționând efectiv între anii 1857- 1859, adunările ad-hoc ale celor două state românești, Țara Românească și Moldova, care au fost mandatate conform actelor normative ale Congresului de pace de la Paris din 1856, au devenit celebre prin folosirea cu eleganță a ceea ce nu fusese stipulat în condițiile inițiale ale Unirii Principatelor, impuse de către Marile Puteri de atunci. Profitând ingenios de o greșeală generată de frazeologia juridică a timpului, (era impusă alegerea a doi domni, dar nu împiedica o persoană să candideze simultan în ambele țări), adunările ad-hoc au ales în loc de doi domni, pe același, Alexandru Ioan Cuza, dar de două ori, la 5 ianuarie, respectiv 24 ianuarie 1859.

Note

Legături externe 
 Divanul ad-hoc de la Bucuresti, 21 oct 2008, Emanuel Bădescu, Ziarul de Duminică

Unirea Principatelor Române