alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Cehi

Cehii sunt un popor de origine slavă, care trăiește preponderent în Cehia. Numără ca. 11 milioane de oameni. Minorități cehe există în Austria, Ungaria, Polonia, România, precum și statele din Europa Apuseană și în America. În România, la recensământul din 1992, s-au declarat cehi 5797 de persoane, în timp ce la recensământul din 2002, numai 3941 de persoane.

Istorie 
Triburile slave au locuit în regiunile Boemia, Moravia și Silezia din secolul al 6-lea, asimilând triburile germanice și celtice autohtone. Conform unui mit popular, cehii provin dintr-o anumită ramură a cehilor strămoșești care s-a stabilit la Mountain Rip. Conduși de familia Přemysl cehii întemeiază regatul boemian, Vratislav al II-lea fiind primul rege ceh.

Din secolul al 11-lea, Boemia a devenit parte a Imperiului Roman de Nație Germană. În anul 955 regele Germaniei a dat Moravia Boemiei. În a doua jumătate a secolului al 13-lea a fost o perioadă de mari emigrații germane în Cehia. În timp ce războaiele religioase au avut loc, regiunile cehe s-au revoltat împotriva habsburgilor, dar în cele din urmă au fost învinși de către ducele de Saxonia.

În anul 1804 habsburgii austrieci pun mâna pe tronul Boemiei, începând perioada Anilor Întunecați. Acestă perioadă este caracterizată prin devastarea teritoriilor cehe de către trupele străine; încercările de germanizare și declinul economic și politic. Se estimează că populația din Cehia a scăzut cu o treime ca urmare a Războiului de Treizeci de Ani și a expulzării protestanților.

În 1918 a fost proclamată Cehoslovacia independentă, iar cehii au furnizat cea mai mare parte a elitei conducătoare în noul stat. În 1938, prin Acordul de la München, Germania a anexat Regiunea Sudetă, cu o minoritate cehă considerabilă, din Cehoslovacia, și în 1939, regimul nazist german a invadat Cehia și a stabilit pe teritoriul ei Protectoratul Boemiei și Moraviei. Emil Hácha a devenit președintele protectoratului sub dominația nazistă, care a permis numai asociațiile cehe pro-naziste, având tendința să sublinieze legăturile dintre cehi și germanii din Boemia, în scopul de a facilita realizarea germanizării.

La data de 2 mai 1945, revolta de la Praga a atins apogeul, susținută de Armata Roșie. Expulzarea germanilor din Cehoslovacia a făcut ca locuitori cehi să se stabilească alături de slovaci și rromi în locuri evacuate de germanii sudeți, care au au fost transferați în Germania de Vest și Austria în conformitate cu Conferința de la Potsdam și Conferința de la Yalta.

În urma „divorțului de catifea” din 1993, Slovacia a obținut în cele din urmă divizarea federației Cehoslovaciei, iar Cehia s-a constituit și ea ca stat independent. După intrarea Republicii Cehe în Uniunea Europeană în mai 2004, cehii au câștigat dreptul de a lucra în alte țări din UE.

 
Cehia
Limba scoțiană

Limba scoțiană (Gàidhlig na h-Alba) sau galica scoțiană este parte a ramurii goidelice a limbilor celtice. Scoțiana este vorbită pe teritoriul Scoției,  și în Noua Scoție, Canada. Are în jur de 60.000 de vorbitori.

Denumirea galica scoțiană are potențial pentru confuzia cu limba galiciană.

Vezi și 
 Limbile celtice

Scoțiană
Scoția
Celtistică
Düsseldorf

|componenta=10 districte, 48 boroughs
|suprafață_totală_km2=217
|suprafata_metropolitana_km2=
|altitudine=2000
|populație_note_subsol=
|populație=592393
|recensământ=2011-12-31
|densitate=
|populatie_urbana=
|populatie_metropolitana=
|an=
|fus_orar=CET
|fus_orar_DST=CEST
|utc_offset=+1
|utc_offset_DST=+2
|camp1_gol_nume=Număr de înmatriculare (auto)
|camp1_gol_info=D
|cod_poștal=40001-40629
|tip_cod=Cod zonal
|cod=0211
|website=duesseldorf.de
|descriere_hartă2= 
}}

Düsseldorf este capitala și unul din cele cinci mari orașe ale landului Renania de Nord - Westfalia.

Personalități 
 Adina Caloenescu (1934 - 2011) - pictor, grafician și gravor român, stabilit în Germania

Note

Vezi și 
 Cimitirul de Nord

Orașe din Germania
Düsseldorf
Guido Westerwelle

Guido Westerwelle () a fost un om politic liberal german, ministru de externe al Republicii Federale Germania între 2009-2013, în al doilea cabinet condus de Angela Merkel. Între octombrie 2009 și mai 2011 a deținut funcția de vicecancelar federal.

Cariera politică 
Din 2001 până în aprilie 2011 a fost președinte al Partidului Liber Democrat (FDP) din Germania. A fost deputat în parlamentul Germaniei, numit Bundestag, începând cu anul 1996, din 2006 fiind și liderul grupului parlamentar (fracțiunea parlamentară) al FDP din Bundestag.

După succesul major al partidului FDP la alegerile federale germane din sept. 2009 FDP-ul s-a coalizat cu fracțiunea parlamentară CDU/CSU ("Uniunea creștină") pentru a forma un nou guvern "negru-galben". Noul parlament și noul guvern s-au constituit la 28 octombrie 2009, iar Guido Westerwelle a ocupat funcțiile de ministru de externe și vicecancelar (= viceprim-ministru; funcție neoficială), având drept șef pe cancelara Angela Merkel.

La alegerile la nivel de land din 2011 (în landurile Renania de Nord-Westfalia, Renania-Palatinat și Baden-Württemberg) partidul său a pierdut multe voturi, astfel încât la 3 aprilie 2011 a anunțat că la următorul congres al partidului, la 13 mai 2011, nu va mai candida la funcția de președinte al FDP-ului (drept nou șef FDP a fost ales Philipp Rösler). Deoarece prin tradiție șeful partidului "mai mic" din coaliția guvernamentală este și locțiitorul cancelarului („vicecancelar”), Westerwelle și-a pierdut și această funcție, dar a rămas pe mai departe ministru de externe al Germaniei.

Viața privată 
Guido Westerwelle a fost primul ministru german care și-a făcut publică orientarea homosexuală. În data de 17 septembrie 2010 a încheiat o uniune civilă cu partenerul său de viață, omul de afaceri Michael Mronz. Acesta este fratele tenismenului Alexander Mronz.

Note

Vezi și 
 Alegeri legislative în Germania, 2009

Legături externe 

Nașteri în 1961
Decese în 2016
Politicieni germani
Miniștri de externe germani
Politicieni LGBT
Persoane LGBT din Germania
Luterani germani
Passau

|componenta=
|suprafață_totală_km2=69.58
|suprafata_metropolitana_km2=
|altitudine=294-447
|populație_note_subsol=
|populație=50594
|recensământ=2010-12-31
|densitate=
|populatie_urbana=
|populatie_metropolitana=
|an=
|fus_orar=CET
|fus_orar_DST=CEST
|utc_offset=+1
|utc_offset_DST=+2
|camp1_gol_nume=Număr de înmatriculare (auto)
|camp1_gol_info=PA
|cod_poștal=94001–94036
|tip_cod=Cod zonal
|cod=0851
|website=www.passau.de
|descriere_hartă2= 
}}

Passau (în latină Batavis, Batavia sau Passavium; în italiană Passavia; în cehă Pasov) este un oraș din regiunea administrativă Bavaria Inferioară, landul Bavaria, Germania. Passau are, administrativ, statut de district urban, este deci un  oraș-district. Orașul este cunoscut și sub numele de Dreiflüssestadt („Orașul celor trei râuri”), datorită faptului că la Passau se întâlnesc trei râuri: Dunărea, Inn și Ilz.

Populația trece puțin peste 50.000 de locuitori, dintre care circa 10.000 sunt studenți la Universitatea din Passau. Aceasta, înființată în anii '70, este o extensie a Institutului pentru studii catolice, vechi de sute de ani.

Orașul este din anul 739 sediul Episcopiei de Passau, cu un rol însemnat în creștinarea spațiului est-european. Multe din bisericile întemeiate sub jurisdicția Episcopiei de Passau au ca patrociniu pe sfântul Severin, inclusiv fosta episcopie a Severinului.

Orașe înfrățite 
  Hackensack, SUA, din 1952 
  Dumfries, Marea Britanie, din 1957 
  Cagnes-sur-Mer, Franța, sin 1973 
  Krems an der Donau, Austria, din 1974 
  Akita, Japonia, sin 1984 
  Málaga, Spania, din 1987 
  České Budějovice, Republica Cehă, din 1993 
  Liuzhou, China, din 1999 
  Veszprém, Ungaria, din 1999 
  Montecchio Maggiore, Italia, din 2003

Legături externe 

 Situl oficial 
 Festivalul de Film Scurt Crank Cookie-Passau 
 Passau Wiki 
 Imagini din Passau

Vezi și 
 Lista orașelor din Bavaria
 Listă de orașe din Germania
 Der Untergang der Stadt Passau, roman  de Carl Amery care are loc la Passau

Localități de pe Dunăre din Germania
Orașe din Bavaria
Forul lui Traian

Forum Traiani a fost ultimul for imperial construit în Roma, realizat de Apollodor din Damasc pe o suprafață de teren de 275.000 m2, între Capitoliu și Quirinal, prin evacuarea a 850.000 m3 de pământ. S-a lucrat între anii 107–117 d.Hr. cu fonduri din prada dacică și cu captivi de război.

Forul lui Traian s-a păstrat intact până în secolul VI. S-a folosit marmură policromă la coloane și placaje și bronz aurit la acoperiș. La intrarea în piață exista un arc de triumf cu trei intrări, peste care trona o statuie a împăratului într-un car tras de șase cai de bronz aurit. În centrul pieței se înălța statuia ecvestră în bronz aurit a lui Traian, iar piața era înconjurată de un portic decorat cu busturi de daci captivi, între care și bustul lui Decebal. Urmând axa centrală a pieței, urma Basilica Ulpia (66 x 159 m). În ea existau statui ale oamenilor iluștri și trofee de război dacice. 

În spatele basilicii se înălța Columna Traiană, flancată de două biblioteci (latină și greacă care, în afară de libri, conțineau manuscrise celebre, memorii ale împăraților și documente de stat). În încăperea din baza columnei a fost depusă urna funerară a împăratului. Vis-a-vis de basilică se afla templul dedicat lui Traian și soției sale Plotina (templum divi Traiani et divae Plotinae), construit și inaugurat de împăratul Hadrian. 

Pe aripa de nord a forumului se găseau piețele de mărfuri ale lui Traian (în italiană Mercati di Traiano), un complex impunător de cărămidă din care s-a conservat o parte considerabilă până în prezent, care avea și rolul de a fixa marginea colinei ce fusese îndepăratată pentru a elibera spațiul.

Note

Vezi și 
 Forumurile Imperiale

Clădiri și structuri din Roma antică
Traian
Istoria Indoneziei

Indonezienii au o istorie îndelungată și întortocheată. Între secolele al VII-lea și al XIV-lea s-au format în principalele insule indoneziene mai multe state feudale: Sriwijaya, Tarumanegara, Mataram, Dharmawanga, ca, apoi, în secolul al XV-lea să se impună regatul Majapahit, promotor al culturii originare javaneze.

Începând din secolul al XVII-lea, Indonezia devine, prin prisma bogățiilor sale naturale un punct de mare interes pentru colonialiștii portughezi, spanioli, englezi și mai ales olandezi. 
După înființarea orașului Batavia (1619)-actuala capitală Jakarta-în arhipelagul indonezian se impune Olanda, al cărei dominație colonială de peste 3 secole va dura -de facto- până în anul 1942, iar -de jure-până în anul 1949.

În timpul celui de al doilea război mondial, Indonezia este ocupată de Japonia, care, în ideea de a zdruncina structurile coloniale, pro-olandeze, ajută indirect la întărirea forțelor naționaliste autohtone. Ulterior, acestea, așteptând un moment prielnic, proclamă, la puține zile după capitularea Japoniei, respectiv la 17 august 1945, Independența de stat a Indoneziei și îl aleg ca președinte pe charismaticul lider Soekarno.

Frustrată de pierderea controlului asupra bogățiilor principalei sale colonii, Olanda declanșează ample acțiuni militare contra forțelor noului guvern Soekarno-Hatta, dar nu reușește succese militare determinante și sub presiunea opiniei publice internaționale, recunoaște la 27 decembrie 1949 și -de jure- statul independent indonezian.

 O.N.U. - În Adunarea Generală a O.N.U. din 28 septembrie 1950, Indonezia este primită, cu cinci ani înaintea României, ca nou membru al Organizației Națiunilor Unite. În perioada următoare, Indonezia reușește să revendice și să includă în teritoriul său și alte două provincii:
- 1963- Irianul de Vest (un teritoriu cu o suprafață de două ori mai mare decât al României), cu acordul comunității internaționale;
- 1976- Timorul de Est (fosta colonie portugheză) fără acordul -de jure- al O.N.U. fapt ce-i va crea probleme pe plan internațional și intern, și va conduce, in 1999, la desprinderea Timorului de Est și constituirea acestuia, începând cu 20 mai 2002, ca cel de-al 192-lea stat independent membru al O.N.U., cu capitala la Dili.

Mata Hari, o celebră artistă spion, curtezană olandeză, care s-a căsătorit cu un ofițer olandez, a petrecut, în primul deceniu al sec al XX-lea, câțiva ani buni în Indonezia și apoi s-a făcut cunoscută în Europa, alături de un sex-apeal devorator tocmai prin interpretarea unor dansuri jawaneze și purtarea unor veșminte specific indoneziene. De altfel, chiar numele sau exotic, Mata Hari a fost inspirat din limba indoneziană, a cărui semnificație este „Soarele strălucitor“, sau „Ochiul Zilei“ (mata- ochi; hari- zi).

Indonezia
Istoria Indoneziei
Proclamarea independenței Indoneziei

Când a izbucnit cel de-Al doilea război mondial în Europa și s-a întins înspre Pacific, japonezii au ocupat Indiile Olandeze de Est în martie 1942, după ce armata colonială olandeză s-a predat, ca urmare a caderii oraselor Hong Kong, Manila și Singapore.

La 1 aprilie 1945, trupele americane au debarcat în Okinawa. Curând dupa acesta, pe 6 august și pe 9 august, Statele Unite au lansat bombe atomice asupra a două orașe japoneze, Hiroshima și Nagasaki. Câteva zile mai târziu, la 15 august 1945, japonezii s-au predat Fortelor Aliate. 

Această ocazie a oferit poporului indonezian posibilitatea de a-și proclama independența. La trei zile după predarea necondiționată a japonezilor, la 17 august 1945, liderii naționali indonezieni, Sukarno și Dr. Mohammad Hatta au proclamat în numele poporului Independența Indoneziei.

Proclamația a fost scurtă, concisă, după cum urmează: 

PROCLAMATIE

NOI, POPORUL INDONEZIEI, 
PROCLAMĂM INDEPENDENȚA INDONEZIEI.
TOATE PROBLEMELE LEGATE 
DE TRANSFERUL PUTERII ETC., 
VOR FI REZOLVATE EFICIENT, ÎN CEL MAI SCURT TIMP POSIBIL. 

JAKARTA, 17 AUGUST 1945 
ÎN NUMELE POPORULUI INDONEZIAN

semnează 

SOEKARNO - HATTA 
 

Proclamația, care a fost facută la Jalan Pegangsaan Timur 58, Jakarta, a fost ascultată de mii de indonezieni din toată țara, deoarece textul era transmis în secret de personalul indonezian de la radio folosind echipamentul de transmisie al stației radio controlată de japonezi, JAKARTA Hoso Kyoku. În străinatate a fost transmisă o traducere în limba engleză a proclamației

De atunci, în fiecare an se sărbătorește această zi , cu mare fast în insula Java și în celelalte insule, astfel: timp de 2 săptămâni, înainte de 17 august, în fiecare zi elevii, îmbrăcați în uniforme de culoarea drapelului indoneziei (roșu si alb) care simbolizează roșu - vitejia și alb - sfințenia, defilează pe străzile orașului, până în ziua de 17 august, când vor defila forțele armate. În dimineața zilei de 17 august la ora 9 se aduce drapelul de către militari, îmbrăcați complet în alb in formațiune de 17 - 8- 45 de oameni reprezentând data proclamării independenței, 17 august 1945. După arborarea steagului, la ora 10 fix pornesc sirenele, după care se cânta imnul național al Indoneziei, Indonezia Raya (Indonezia măreață), compus de W. R. Supratman.

Istoria Indoneziei
Adunarea Națională de la Lugoj

La 15/27 iunie 1848, la Lugoj are loc a doua Adunare națională a românilor din Banat la care Eftimie Murgu, în fața a peste 12.000 de români, prezintă documentul intitulat "A păstra frățietatea, patria și naționalitatea română" prin care se hotărăște:
 înființarea unei armate române ce va fi înarmată în 6 zile;
 numirea lui Eftimie Murgu ca suprem căpitan al Banatului;
 recunoașterea națiunii române;
 folosirea limbii române în administrație și armată;
 vicar mitropolitan român (al mitropolitului sârb).

În numele bănățenilor, 30 de deputați erau trimiși să prezinte documentul ministerului de la Pesta.

Istoria României
Banat
Istoria Banatului
Lugoj
Adunare obștească

Adunările obstești (Congregații generale) erau adunări „reprezentative“ care erau convocate de voievodul Transilvaniei, de regele Ungariei și, mai rar, de vicevoievod. Erau compuse din reprezentanți ai nobilimii, ai clerului înalt, al orășenimii, ai ostașilor și ai țărănimii libere. Aveau atribuții judiciare și, rar, se ocupau cu probleme fiscale sau administrative. Cea mai veche mențiune a Adunării obstești din Transilvania este din 8 iunie 1288. Aceasta atestă existența unui „regnum Transilvanum“, deosebit de „regnum Hungariae“, în frunte cu Roland Borșa, „voyvoda Transsylvanus et comes Zonuk“ cu puteri de real suveran.

Românii sunt amintiți în martie 1291, când regele maghiar Andrei III a ținut la Alba-Iulia o adunare „cu toți prelații, baronii, nobilii, secuii, sașii, românii din toate părțile Transilvaniei“ ... „pentru îndreptarea stării acestora“. Românii mai sunt amintiți la Congregația generală din mai 1355, ținută de voievod la Oprișani  lângă Turda.

După 1437, în locul „Congregațiilor voievodale“ au apărut „Congregațiile generale ale nobilimii“, alcătuite din „stările privilegiate“ - nobilimea maghiară, sașii și secuii. „Stările privilegiate“ au folosit aceste adunări pentru făurirea alianței lor împotriva țărănimii, în general și, în special, împotriva românilor considerați „națiune tolerată“.

Din secolul al XVI-lea Congregațiile se transformă în Dietă. În condițiile în care Transilvania a devenit principat autonom, problemele mai importante de politică externă și internă aveau să fie soluționate în principiu de Dietă.

Vezi și 
 Dieta Transilvaniei
 Adunările de stări

Istoria României
Istoria Transilvaniei 
Transilvania
Agă

Agă definește o demnitate militară (nume împrumutat de la turci la finele secolului al XVII-lea), fiind pentru prima oară atestat în anul 1620, în locul celui care înainte se numea căpitan de vânători.

Acesta era comandantul general al pedestrimii (după răscoala din 1655), inspector al piețelor urbane și dorobanților din Țara Românească (secolul al XVII-lea), iar din secolul al XVIII-XIX era guvernator militar și cap al poliției din București. 
În Moldova, introdus mai târziu, era șeful jandarmeriei și al poliției din Iași. Titlul a dispărut atunci când Regulamentul Organic i-a acordat gradul de colonel.

Etimologie  
Termenul provine din limba turcă, ağa, și este un hibrid gramatical. Inițial, singularul său a fost agá, formă care explică pluralul agale. 
Mai târziu, singularul a fost asimilat cu tipul tată; astfel că astăzi singularul este de gen masculin, în ciuda formei, iar pluralul este feminin, în ciuda sensului.

Referințe 

Cuvinte și expresii în limba turcă
Dregătorii
Epoca fanariotă
Infanterie
Istoria Imperiului Otoman
Istoria Moldovei
Istoria Țării Românești
Ranguri militare
Albina Românească

Albina Românească a fost o gazetă politico-literară care a apărut bisăptămânal la Iași între 1 iunie 1829 - 3 ianuarie 1835 și 3 ianuarie 1837 - 2 ianuarie 1850.

Proprietar și redactor Gh. Asachi.
A publicat și suplimentul literar Alăuta Românească. 

După Courier de Moldavie, tipărit la Iași în limba franceză, Albina Românească este primul ziar în limba română din Moldova, care alături de Curierul Românesc redactat de I. Heliade Rădulescu, la București, și de Gazeta de Transilvania a lui G. Barițiu de la Brașov pune bazele presei periodice românești.

Curierul românesc, care începe să apară în București la 8 aprilie 1829, și Albina Românească, în Iași la 1 iunie același an, sunt, e drept, la început gazete aproape oficiale, pentru că publică mai ales știri politice din țară și din afară; dar mai târziu încep să dea și mici informații literare, să dea articole istorice, nuvele, poezii, astfel că ajung să strângă în jurul lor toată mișcarea literară din țară.

Note 

Reviste literare desființate din România
Ziare românești din secolul 19
Fondări în 1829
Desființări în 1850
Presa din Iași
Sukarno

Ahmed Sukarno (n. 1901 - d. 1970) a fost președintele Indoneziei între anii 1945 și 1968.

Biografie
S-a născut la Surabaya, în estul insulei Java în timpul coloniei olandeze din Indonezia. A studiat în școlile moderne ale coloniei olandeze. În 1921 intră la Institutul Tehnologic din Bandung unde studiază arhitectura, absolvind în 1926, fără să practice meseria, prima sa pasiune încă din adolescență fiind politica. A fost căsătorit de două ori în timpul facultății, apoi s-a recăsătorit de încă 4 ori, având patru soții simultan. Poligamia, deși permisă în legea Islamică, nu a fost o practică comună în Indonezia și a atras critici considerabile mai ales din partea organizațiilor feministe în anii 1950 - 1960.

Cariera politică 
 1927 - Devine liderul P.N.I. (Partidul Național Indonezian)
 1929 - 1931 - A fost închis de către olandezi pentru perturbarea liniștii publice timp în care P.N.I. se dizolvă
 1933 - Din nou arestat și exilat în Insula Flores, apoi în Insula Sumatra 
 1944 - Devine membru în Comitetul de independență
 1945, 1 iulie - Cel mai important discurs în fața comitetului în care se adoptă Panca Sila
 1945, 17 august - La ora 10, declară independența Indoneziei 
 1949 - Adoptă Constituția Indoneziei
 1959 - A fost arestat de către oponenții politici și a rămas în arest la domiciliu până la sfârșitul vieții.
 2001, 23 iulie - Fiica sa, Megawati Sukarnoputri este aleasă președinte al Indoneziei, fiind prima femeie președinte din istoria acestei țări.

Referințe și note

Legături externe

WWW-VL WWW-VL History: Indonesia—Extensive list of online reading on Sukarno
The Official US position on released CIA documents

Nașteri în 1901
Decese în 1970
Președinți ai Indoneziei
Lideri înlăturați prin lovituri de stat
Alfabetul glagolitic

Alfabetul glagolitic, cunoscut și ca glagoliță (scris cu alfabetul glagolitic: Ⰳⰾⰰⰳⱁⰾⰻⱌⰰ Glagolitsa) este cel mai vechi alfabet cunoscut folosit pentru a reprezenta limbi slave în scris. Numele lui este o invenție modernă, a fost derivat din substantivul reconstruit din limba slavă veche, *glagolъ, care înseamnă „limbaj” sau „exprimare”. Întrucât verbul *glagolati poartă semnificația de „a vorbi”, „a rosti”, glagoliticul a fost uneori supranumit în poezie ca „semnele care vorbesc”. Alfabetul se bazează mult pe alfabetul grec, dar se pot observa și influențele orientale în forma sau modul de citire al unor caractere.

Numele alfabetului este exprimat în bielorusă ca глаголіца (hlaholița), în bulgară și macedoneană ca глаголица (glagolița), în limbile diasistemului slav de centru-sud ca glagoljica sau глагољица, în cehă ca hlaholice, în poloneză ca głagolica, în rusă ca глаголица (glagólița), în slovenă ca glagolica, în slovacă ca hlaholika iar în ucraineană ca глаголиця (hlaholîția).

Alfabetul glagolitic cuprinde 41 de semne.

Tabel cu imaginea și valoarea literelor alfabetului glagolitic

Scrierea de la Murfatlar 

La ansamblul rupestru de la Murfatlar, „[î]n anii ce au urmat, cercetările au continuat, fiind descoperite bisericile B3 și B4, locuințe de suprafață, un mic cimitir aferent, vetre de foc, fragmente ceramice, 10 schelete de oameni și animale, precum și unelte din fier. În urma datării inscripțiilor de pe pereții bisericuțelor (înscrisuri grecești, glagolitice, desene paleocreștine) și a celorlalte artefacte găsite, complexul a fost datat ca fiind din epoca medievală timpurie (secolele X-XI).”

Note

Vezi și
 Niccolo de Modrussa

Bibliografie 
 Fucic, Branko: Glagoljski natpisi. (In: Djela Jugoslavenske Akademije Znanosti i Umjetnosti, knjiga 57.) Zagreb, 1982. 420 p.
 Fullerton, Sharon Golke: Paleographic Methods Used in Dating Cyrillic and Glagolitic Slavic Manuscripts. (In: Slavic Papers No. 1.) Ohio, 1975. 93 p.
 Gosev, Ivan: Rilszki glagolicseszki lisztove. Szofia, 1956. 130 p.
 Jachnow, Helmut: Eine neue Hypothese zur Provenienz der glagolitischen Schrift - Überlegungen zum 1100. Todesjahr des Methodios von Saloniki. In: R. Rathmayr (Hrsg.): Slavistische Linguistik 1985, München 1986, 69-93.
 Jagic, Vatroslav: Glagolitica. Würdigung neuentdeckter Fragmente, Wien, 1890.
 Kiparsky, Valentin: Tschernochvostoffs Theorie über den Ursprung des glagolitischen Alphabets In: M. Hellmann u.a. (Hrsg.): Cyrillo-Methodiana. Zur Frühgeschichte des Christentums bei den Slaven, Köln 1964, 393-400.
 Miklas, Heinz (Hrsg.): Glagolitica: zum Ursprung der slavischen Schriftkultur, Wien, 2000.
 Vais, Joseph: Abecedarivm Palaeoslovenicvm in usum glagolitarum. Veglae, [Krk], 1917. XXXVI, 74 p.
 Vajs, Josef: Rukovet hlaholske paleografie. Uvedení do knizního písma hlaholskeho. V Praze, 1932. 178 p, LIV. tab.

Alfabete
0 (cifră)

Zero înseamnă, primordial în matematică, dar nu numai în matematică, absența oricărei cantități. Trăind într-o lume materială, omului i-a fost foarte greu să înțeleagă noțiunea de zero ca un concept.
  
Totuși, matematicienii și filozofii marilor civilizații ale omenirii au conceptualizat că ne-existența unei cantități reale trebuie să aibă o identitate clară, de sine stătătoare.

Nici grecii antici, dar nici romanii nu recunoșteau zero ca fiind o cifră. 
Probabil că în India, acum circa 4500 de ani, se găsește prima documentare a necesității existenței cifrei zero, cu semnificația de gol, nimic sau absența a ceva ce există. Utilizând un sistem zecimal de măsuri și greutăți, cu submultiplii fracționari de tipul 1/2, 1/5, 1/10, 1/20, 1/50, 1/100, ... , indienii antici au ajuns să definească o "minusculă" dimensiune liniară, o lungime egală aproximativ cu 1,704 mm, lungime pe care au denumit-o sunya, adică gol sau nimic. Această definiție a condus la existența, pentru prima dată în matematică a rezultate negative sau nule, pentru că înainte de această definire, doar rezultate pozitive erau posibile.

Mult mai târziu, arabii au preluat conceptul, realizând și primul sistem zecimal de numerație, așa cum îl știm astăzi, cu zece cifre, 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 și 9. Zero a devenit un simbol special al sistemului zecimal primind numele de sifr, care a derivat mai apoi în toate limbile moderne, fiind, spre exemplu, cifră în limba română, Ziffer în limba germană, chiffre în limba franceză, cyfra în limba poloneză etc.

Cuvântul cel mai des utilizat pentru 0 este astăzi zero. La fel ca si cuvântul nil, acesta are originea în Italia; origine datorită matematicianului Leonardo Fibonacci, care a luat cuvântul arab "sifr" (adică gol) și l-a italienizat, rezultatul fiind cuvântul "Zefiro", care a fost ulterior abreviat "zero".

În matematică

0 ca număr 
Zero este și un număr, notat cu cifra 0. O definiție conceptuală a termenului „număr” este bazată pe o proprietate comună a tuturor mulțimilor cu acel număr de elemente (această definiție nu este riguroasă). Conform acestui concept, numărul 0 semnifică faptul că toate mulțimile de acel tip sunt vide (goale), neconținând niciun element. Remarcă suplimentară: există o singură mulțime vidă.

0 și nedeterminările matematice 
Rezultate pentru următoarele operații nu pot fi definite consistent cu regulile algebrice: 00, 0/0, 0×∞ și ∞0.

Proprietăți 
 Este un număr prim Mersenne.
 Este un număr decagonal.

Vezi și 
 0-0-0

Note

Legături externe

  Searching for the World’s First Zero
  A History of Zero
  Zero Saga
  Searching for the World’s First Zero
  A History of Zero
  The History of Algebra
Ștefan I

Ștefan I (n. c. 1364 - d. înainte de 28 noiembrie 1399) a fost domn al Moldovei în perioada decembrie 1394 - înainte de 28 noiembrie 1399.

Analizele ADN recente au dovedit că a fost fiul cel mare al lui Roman I din prima căsătorie a acestuia cu o verișoară primară. În acest fel, trebuie eliminată ipoteza că mama lui ar fi o lituaniancă din familia Koriatovici, din Podolia, a dinastiei Gedyminovici.. A avut ca frați pe Mihail și Iuga, iar din a doua căsătorie a lui Roman I cu Anastasia, a avut frați vitregi pe Bogdan (1391-1404) și Alexandru.

Domnie 
Prima mențiune documentară a domniei lui Ștefan I este datată la 6 ianuarie 1394 într-un act redactat la Suceava prin care noul domn anunță că am ocupat și ne-am așezat în voievodatul Țării Moldovei.

A ajuns pe tron cu ajutorul lui Vladislav al II-lea Iagello, care-l preferă în defavoarea vărului său Roman, fiul lui Petru al II-lea. Astfel îi devine vasal regelui polon și îi promite ajutor împotriva oricărui dușman.

Regele Ungariei, Sigismund de Luxemburg care avea pretenții de suzeranitate asupra Moldovei și care se afla în relații adverse cu Polonia organizează o expediție împotriva lui Ștefan I, trecând munții și asediază cetatea Neamțului, dar fără a o putea cuceri. În timpul retragerii, oastea ungurească a fost atacată și zdrobită de către Ștefan cu toată puterea poporului său, în februarie 1395, la Hindău, astăzi satul Ghindăoani, județul Neamț.

A sprijinit cu trupe, ca aliat al polonezilor, bătălia dezastruoasă de lângă Vorskla (12 august 1399) împotriva tătarilor, unde oastea creștină a fost învinsă. Ștefan I nu a participat personal la această bătălie deoarece niciodată domnii Moldovei nu au condus personal unitățile trimise în ajutorul suzeranului lor, și cu atât mai puțin s-ar fi pus în fruntea celor trimise unui simplu aliat, și încă la depărtare atât de mare de țară.

Ștefan I a murit când avea circa 35 ani, cândva înainte de 28 noiembrie 1399 și a fost înmormântat în Mănăstirea Bogdana din Rădăuți, iar pe piatra funerară amplasată de strănepotul său Ștefan cel Mare, la 20 mai 1480, se amintește de victoria strălucită de la Hindău: bătrânul Ștefan voievod, care a bătut pe unguri la Hindov, a biruit pe Jicmont craiul unguresc la Hindov.

Referințe

Bibliografie

Vezi și 
Lista domnilor Moldovei

Domni și domnitori ai Moldovei
Români din secolul al XIV-lea
Decese în 1399
Pancasila

Pancasila (panca -cinci, sila - filosofie în sanscrită), fondată de Sukarno în 1 iulie 1945, a devenit filosofia națiunii indoneziene și stă la baza funcționării statului indonezian. Cele cinci principii sunt:

 Credința într-un Dumnezeu Suprem Unic;
 Societatea umană dreaptă și civilizată;
 Unitatea Indoneziei;
 Democrația, călăuzită de înțelepciunea umanității, rezultată în urma deliberării profunde a reprezentaților aleși;
 Justiție socială pentru întregul popor al Indoneziei.

Pe scurt, cele cinci principii de bază sunt: naționalism, internaționalism, democrație, justiție socială și credință.
Indonezia
Istoria Indoneziei
X&Y

{{Infobox album
| Nume            = X&Y(2005)
| Tip             = Album
| Artist          = Coldplay
| Cover =  Coldplay X&Y.svg|
| Background      = orange
| Lansare         = 6 iunie, 2005
| Înregistrare    = 2004–2005
| Gen             = Rock, Rock alternativ
| Durată          = 62:32
| Casă            = EMI, Parlophone, Capitol
| Producător      = Coldplay  Danton Supple Ken Nelson (4 piese)
| Recenzii        = |
| Anterior        = Live 2003(2003)
}}X&Y'' este al treilea album al formației britanice de rock Coldplay. Albumul a fost introdus pe piața britanică în data de 6 iunie 2005 de Parlophone, iar, o zi mai târziu, a fost introdus pe piața americană de către Capitol Records. Albumul a fost produs de Coldplay și producătorul Danton Supple. Albumul este cunoscut pentru dezvoltarea sa tulbure și urgentă, producătorul Ken Nelson având de la început sarcina de a produce marea majoritate a albumului, care a fost, în cele din urmă, modificat din cauza disatisfacției membrilor trupei. Pe coperta albumului este scris "X&Y" în codul Baudot. Până în prezent a fost vândut în peste 10.5 milioane de exemplare în toata lumea. A fost cel mai bine vândut album al anului 2005 cu peste 8.3 milioane de exemplare.

Lista pieselor

"Square One" (4:47)
"What If" (4:57)
"White Shadows" (5:28)
"Fix You" (4:54)
"Talk" (5:11)
"X&Y" (4:34)
"Speed of Sound" (4:48)
"A Message" (4:45)
"Low" (5:32)
"The Hardest Part" (4:57)
"Swallowed In The Sea" (3:58)
"Twisted Logic" (5:01, actual song ends at 4:26)
"'Til Kingdom Come" (4:12) (hidden track)

Note 

Coldplay
Albume din 2005
Henri Michaux

Henri Michaux (n. 24 mai 1899, Namur - d. 18 octombrie 1984, Paris) a fost un poet, scriitor și pictor francez de origine belgiană, adesea considerat ca adept al curentului suprarealist, cunoscut pentru individualismul său.

Opera 
Este faimos pentru cărțile sale ezoterice, scrise într-un stil ușor de citit și accesibil. Michaux a călătorit extensiv prin lume, a încercat diverse cariere, a experimentat cu drogurile, despre care se zice că au avut ca rezultat două dintre cele mai intrigante lucrările ale sale: Miracolul mizerabil și Les grandes épreuves de l'esprit et les innombrables petites.

A scris o poezie înrudită cu suprarealismul, de care o separă efortul de elevație morală controlată cu luciditate, explorând cu umor negru și ironie distanțată zonele obscure ale spiritului uman, transpunere a experiențelor disparate și halucinante, a miturilor vechi și noi, în viziuni cosmice ale spaimei, singurătății, vidului interior al existenței, în imagini de o concretețe realistă.

A exercitat o influență deosebită asupra liricii moderne.

Poezie 
 1927: Qui je fus ("Cel care am fost");
 1941: Au pays de la magie ("În țara magiei");
 1943: Exorcismes ("Exorcisme");
 1944: L'espace du dedans ("Spațiul dinlăuntru");
 1945: Liberté d'action ("Libertate de acțiune");
 1949: Poésie pour pouvoir ("Poezie pentru putere");
 1957: L'infini turbulent ("Infinitul turbulent");
 1961: Connaissance par les gouffres ("Cunoaștere prin abis");
 1966: Les grandes épreuves de l'esprit ("Marile încercări ale spiritului").

Memorii de călătorie 
 1929: Ecuador, journal d'un voyage ("Ecuador, jurnal de călătorie");
 1933: Un barbare en Asie ("Un barbar în Asia").

Proză fantastică 
 1929: Mes propriétés ("Proprietățile mele");
 1936: Voyage en grande Garabagne ("Călătorie în marea Garabagne").

Note

Nașteri în 1899
Decese în 1984
Scriitori francezi din secolul al XX-lea
Pictori francezi
Pictori din secolul al XX-lea
Scriitori belgieni
Poeți francezi
Alfabetul gotic

Alfabetul gotic este o formă de scriere alfabetică adaptată de episcopul got Wulfila (Ulfilas), în secolul al IV-lea, după alfabetul grecesc, pentru traducerea Noului Testament în limba gotă, traducere cunoscută ca Wulfilabibel (Biblia Wulfila).

Pentru că alfabetul gotic se bazează pe alfabetul grecesc, acesta a dat nu numai ordinea literelor și forma literelor, ci și modul de scriere a numerelor cu ajutorul literelor. Semnele grafice pentru redarea sunetelor care nu există în limba greacă au fost preluate din alfabetul latin și din scrierea runică. Literele alfabetului gotic poartă nume - de obicei un cuvânt care începe cu acea literă. Acest principiu nu este cunoscut la alfabetele latin și grecesc (unde denumiri ca alfa sau beta nu au nici o semnificație), fiind specific scrierii runice.

Corespondența literă-sunet, ordinea literelor și denumirile literelor ne-au parvenit printr-un manuscris al lui Alkuin, din secolul al IX-lea. Conform acestuia, existau 25 de litere, exact ca în alfabetul grecesc, la care se adaugă două litere care aveau numai valoare numerică (90 și 900). Denumirile literelor indică o contaminare între limba gotică târzie și cuvinte ale germanei occidentale timpurii. Din formele ce au ajuns la noi pot fi reconstruite forme "clasice" gotice, care în multe cazuri, corespund denumirilor vechilor rune germanice. De aici rezultă că scrierea runică a reprezentat punctul de pornire pentru atribuirea de nume literelor, și că numai unele denumiri, ca ezec, thyth, laaz, quertra, uuaer, eventual și aza, reprezintă creații noi.

Referințe 

Alfabete
Sisteme de scriere
Alianța celor trei împărați

Alianța celor trei împărați a fost o alianță politică cu caracter defensiv între Alexandru II (Țarul Rusiei), Franz Joseph I (Împărat al Austriei și rege al Ungariei) și Wilhelm I (Împărat al Germaniei). S-a constituit în 6 iunie 1873, prin Acordul consultativ (Convenția de la Schönbrunn) între Alexandru II și Franz Joseph I. În cazul unei amenințări de atac din partea unei terțe puteri, ambii monarhi se obligau să se înțeleagă pentru a adopta o „linie de conduită comună“.

La 23 octombrie 1873, Wilhelm I, împăratul Germaniei, aderă la Convenția de la Schönbrunn. Se constituie astfel Alianța celor trei împărați. Este un fel de „Sfânta Alianță“ între împărații Rusiei, Germaniei și Austriei. Guvernul rus urmărea prin această alianță excluderea unei eventuale înțelegeri germano-austriece în Balcani împotriva Rusiei și să asigure granițele de apus în cazul unei ciocniri cu Anglia în Asia Mică.

În anul 1881 este semnat un nou acord al celor trei împărați, care nu mai este numit consultativ ca primul, ci prevedea obligația semnatarilor de a se menține neutralitatea. Dar, în continuare, desfășurarea evenimentelor face ca ciocnirile de interese între Rusia și Germania să ducă la încordarea relațiilor dintre ele și la constituirea, treptată, a celor două blocuri militare:
 Tripla Alianță (Germania, Austro-Ungaria, Italia);
 Tripla Înțelegere sau Antanta (Rusia, Franța, Anglia).

Alianțe militare din secolul al XIX-lea
Istoria Europei
Anonymus

Anonymus a fost notarul anonim al unui rege Bela (nu se cunoaște cu exactitate care), autor al cronicii maghiare Gesta Hungarorum - scrisă pe la 1200 pe baza unor izvoare anterioare. Cleric format în Franța (pe la 1200 Universitatea din Paris atrăgea studioși din toată Europa), iscodește istoria din cântec și din exploatarea imaginativă a toponimelor și a numelor de localități.

O nouă idee a fost emisă de Paul Lazăr Tonciulescu, autorul traducerii în limba română din 1996 a Cronicii Notarului Anonymus, Faptele Ungurilor. În prefața traducerii sale, Paul Lazăr Tonciulescu susține că autorul Cronicii ar fi fost notarul regelui Béla I (1061 - 1063).

Ambițioasa sa compilație, de un stil oarecum căutat, trimite la Cântecul Nibelungilor, dar și la cea mai veche cronică maghiară (din secolul XI) având același nume. Cronica sa cuprinde știri deosebit de importante, dar disputate privind existența în Transilvania, Banat și Partium - la sfârșitul secolului IX - începutul secolului X - a formațiunilor statale ale blazilor și slavilor conduse Gelu, Glad, respectiv Menumorut și rezistența lor în fața pătrunderii triburilor maghiare.

Note

Bibliografie 
 Cronica Notarului Anonymus, Faptele Ungurilor (traducere de pe fotocopia originalului de la Viena), Traducere și comentariu de Paul Lazăr Tonciulescu, Colecția Înțelepciunea Străbunilor, Editura Miracol, București, 1996. ISBN 973-9182-34-8

Vezi și
Gallus Anonymus

Istoria Europei
Gesta Hungarorum
Cronicari anonimi
Scriitori de limbă latină din secolul al XII-lea
Scriitori de limbă latină din secolul al XIII-lea
Sfântul Andrei (dezambiguizare)

Sfântul Andrei se poate referi la:

 Sfântul Andrei, fratele lui Simon Petru († 60) 
 Andrei din Creta, numit „Imnologul” († 740)
 Andrei cel Nebun († 936, Constantinopol)
 Andrei Dung-Lac († 1839, Hanoi)
 Andrei Kim († 1846, Seul)

Vezi și 

 Andrei
 Saint Andrew (dezambiguizare)
Andrei din Creta

Andrei din Creta (n. c. 650, Damasc - d. 4 iulie 740) a fost arhiepiscop al Cretei, sfânt și primul alcătuitor de canoane.

Sărbători 
 în calendarul ortodox: 4 iulie
 în calendarul romano-catolic: 4 iulie și 17 octombrie (regional)

Note

Legături externe

  Enciclopedia catolică (newadvent.org)
  Sfinți și fericiți (santiebeati.it)
  Viețile sfinților (corazones.org)
 Sfantul Andrei Criteanul, 28 mai 2012, CrestinOrtodox.ro

Nașteri în 650
Decese în 740
Oameni din Damasc
Sfinți greci
Sfinți în Biserica Catolică
Sfinți în Biserica Ortodoxă
Sfinți creștini din secolul al VII-lea
Sfinți creștini din secolul al VIII-lea
IPA (dezambiguizare)

IPA este un acronim care poate avea mai multe semnificații.

IPA ca acronim în limba engleză
Lingvistică:
International Phonetic Alphabet: Alfabetul Fonetic Internațional.
International Phonetic Association: Asociația Fonetică Internațională.

Alimentație:
India Pale Ale, un tip de bere.

Asociații profesionale:
Independent Pilots Association: Asociația Piloților Independenți
Independent Practice Association, un grup de medici independenți de orice afiliații.
International Police Association: Asociația Internațională a Poliției. 
International Psychoanalytical Association: Asociația internațională de psihoanaliză.
International Publishers' Association: Asociația Internațională a Publiciștilor.
International Powerlifting Association: Asociația Internațională de Powerlifting. 

Institute:
Institute for Programming Research and Algorithmics: Institutul pentru Cercetarea Programării și a Algoritmilor.
Institute for Propaganda Analysis: Institutul pentru Analiza Propagandei.
Institute of Public Affairs: Institutul de Afaceri Publice (Australia).
 Institutul de Proiectare pentru Automatizări, unul dintre cele mai importante centre de proiectare din România de pe vremea comunismului 

Jocuri pe calculator:
Invasion, Planeshift, Apocalypse, extensia unui joc pe calculator, Magic the Gathering.

Substanțe chimice:
Isopropyl alcohol: Alcool izopropilic (alcool de masaj).

Terminologie economică:
Income Producing Activities: Activități producătoare de venit (SUA) 

IPA ca acronim în limba germană

die Interparlamentarische Arbeitsgemeinschaft

Note 

Abrevieri
Optică

Optica este o ramură a fizicii care studiază proprietățile și natura luminii, modul de producere a acesteia și legile propagării și interacțiunii luminii cu substanța. Cuvântul "optică" vine de la cuvântul grecesc optikos (relativ la vedere), înrudit cu optos (vizibil) și cu ops (ochi). Propagarea luminii se realizează prin dispozitive optice (lentile, oglinzi, etc.). Acestea prezintă un punct numit focar.

Principalele subdomenii ale opticii sunt optica geometrică și cea ondulatorie.

Istoric 

Lumina este agentul fizic care impresionează ochiul, și prin aceasta poate fi văzută.

Natura luminii și structura ei au constituit o preocupare a omului din cele mai vechi timpuri. Datorită mijloacelor aproape inexistente de cercetare a luminii, diversele ipoteze privind lumina au fost multă vreme speculative. Mai precise au fost legile propagării luminii, conform cărora, de exemplu, ea se propagă în linie dreaptă. Aceasta a făcut ca între anii 1626-1637 Rudolph Snellius și Descartes să enunțe legile refracției. Legile reflexiei erau cunoscute încă din antichitate, nu se știe când și de cine au fost descoperite și enunțate, dar se știe că Euclid și Aristotel le foloseau.
În cartea sa Kitab al-manazir (Cartea despre optică, cunoscută în latină sub titlul De Optica), savantul medieval arab Ali bin al-Haytham (în latină Alhazen, 965-1039) vorbește despre refracția luminii în aer și în apă, despre proprietîțile camerei obscure și ale lentilelor.

Dezvoltarea mijloacelor de cercetare și experimentare a dus la certitudinea că fenomenele luminoase sunt produse de câmpul electric alternativ al undelor electromagnetice, deci o rază de lumină este de fapt o undă electromagnetică.

Generalități 
Optica se grupează pe trei mari secțiuni importante:
 Optica geometrică, în care legile propagării luminii și formarea imaginilor optice sunt studiate făcându-se abstracție de natura luminii. Fenomene specifice sunt reflexia luminii, refracția luminii.
 Optica ondulatorie, în care fenomene ca difracția, interferența și polarizarea luminii sunt explicate prin considerentul că lumina este un fenomen de natură ondulatorie, mai concret o undă electromagnetică.
 Optica fotonică, în care sunt studiate efectul fotoelectric și alte efecte care scot în evidență aspectul corpuscular, fotonic al undelor electromagnetice.
Fenome optice consacrate sunt: dispersia luminii, curcubeul (apare datorită fenomenelor de refracție, reflexia luminii și dispersia luminii), absorbția luminii, polarizarea luminii.

Note

Vezi și 
 Optică cuantică
 Optică geometrică
 Optică ondulatorie
 Dualismul corpuscul-undă
 Efectul fotoelectric
 Dispersia luminii
 Absorbția luminii 
 Reflexia luminii
 Curcubeul 
 Refracție
 Polarizarea luminii.
Iliaș

Iliaș I () a fost Domn al Moldovei. A domnit singur în perioada ianuarie 1432 și octombrie 1433 și împreună cu fratele său, Ștefan al II-lea, între august 1435 și mai 1443.

Biografie 
Iliaș I a fost fiul domnului Moldovei, Alexandru cel Bun și al celei de-a doua soții, Doamna Ana (Neacșa). Este asociat la domnie încă de când trăia tatăl său și desemnat chiar de acesta ca succesor, depunând jurământ de credință față de regele Vladislav al II-lea al Poloniei (1433). Totuși fratele său, Ștefan al II-lea se ridică împotriva lui cu mai mulți partizani moldoveni, cu ajutor de la Vlad Dracul, Alexandru Aldea al Munteniei și de la turci, și-l detronează. Cu tot ajutorul pe care îl capătă de la cumnatul său Vladislav Jagello, Iliaș I este bătut de fratele său Ștefan și fugărit. Noul domnitor moldovean grăbindu-se să recunoască suzeranitatea Poloniei, regele Vladislav nu mai are nici un interes față de Iliaș I, ba îl și închide spre a avea un perpetuu mijloc de constrângere pentru Ștefan. Odată cu venirea pe tronul Poloniei a lui Vladislav al III-lea în 1434, soarta lui Iliaș I se schimbă. Deși noul rege urmează tactica defunctului său predecesor, partizanii leși ai lui Iliaș I îl scapă din închisoare și acesta trece în Moldova, iar Vladislav al III-lea se vede silit să îl ajute într-o oarecare măsură. Lupta nehotărâtoare de la Podraga, în 4 august 1435, în locul numit "Câmpia războiului", și intervenția lui Vladislav al III-lea, îi împacă pe cei doi frați, care de acum înainte domnesc împreună, având întâietate Iliaș I, Ștefan în schimb luând veniturile sud-estului țării. De data aceasta, pentru a-și întări poziția, Iliaș I se obligă să dea tribut anual Poloniei, și restituie porțiunea de țară amanetată de aceasta Moldovei pentru datorii.
 
Protectorul lui Iliaș I, Vladislav al III-lea, devenit de curând și rege al Ungariei, este omorât în bătălia de la Varna în 1444. Astfel că Ștefan al II-lea și partizanii săi îl detronează iarăși pe Iliaș I, îi scot ochii și îl fugăresc în Polonia, de unde era și soția lui, Maryna Holszanska, soră cu soția regelui Poloniei, Vladislav. Iliaș I a murit în Polonia.

Note 

Domni și domnitori ai Moldovei
Domni și domnitori din Țările Române
Persoane oarbe
Oescus

Oescus (azi Ghighen, Bulgaria) a fost un oraș roman, cu rang de colonie (sub împăratul Traian), situat pe malul Dunării în Moesia Inferioară. 

Important punct de trecere din Moesia în Dacia Inferioară - prin podul de piatră, peste Dunăre, de la Sucidava (Celei) construit sub Constantin cel Mare. 

Castrul de la Oescus a servit drept garnizoană legiunii a V-a Macedonica folosită de romani în războaiele cu dacii. După cucerirea Daciei, Legiunea a V-a Macedonica a staționat o vreme la Troesmis în Dobrogea, apoi, în anul 166, a fost mutată la Potaissa, în Dacia Superioară. Odată cu retragerea aureliană (271-274) a fost din nou transferată la Oescus.

Orașe romane
Daniel Turcea

Daniel Turcea (n. 22 iulie 1945, Târgu-Jiu – d. 28 martie 1979, Mănăstirea Cernica) a fost un poet român.

Biografie 

A absolvit Liceul „Nicolae Bălcescu” din Pitești în 1963 și a fost licențiat al Institutului de Arhitectură „Ion Mincu” din București în 1968. Debutul său literar se produce în revista „Amfiteatru” (1968). A făcut parte din grupul oniric.
Este unul din marii poeți creștini ai secolului XX.

Caracterizări 
 Valeriu Pantazi

 Dumitru Țepeneag

 Gheorghe Pantelie

 Aurel Sibiceanu

Cărți publicate 
 Entropia (Editura Cartea Românească, 1970)
 Epifania (Editura Cartea Românească, 1978)
 Epifania, colecția „Hyperion”, (Editura Cartea Românească, 1982)
 Iubire. înțelepciune fără sfîrșit, colecția „Cele mai frumoase poezii”, (Editura Albatros, 1991). Prefață de Valeriu Cristea.

Note

Legături externe 
 Daniel Turcea, un poet mistic, 27 august 2010, Adrian Boldișor, Ziarul Lumina
 Daniel Turcea ar trebui reeditat , 23 martie 2011, Dan Stanca, Ziarul Lumina
 Poetul Daniel Turcea, un model de convertire și de trăire duhovnicească, 10 mai 2008, Paula Sabău, Ziarul Lumina
 “Epifania, cele din urmă poeme de dragoste creștină”, 8 iunie 2012, Luminita Ciobanu, Jurnalul Național
 Daniel Turcea, poetul convertit, 3 iulie 2012, Teodor Dănălache, CrestinOrtodox.ro

Nașteri în 1945
Nașteri pe 22 iulie
Decese în 1979
Decese pe 28 martie
Absolvenți ai Universității de Arhitectură și Urbanism „Ion Mincu”
Arhitecți români
Creștini români
Oniriști români
Poeți români din secolul al XX-lea
Suprarealism
Suprarealismul românesc
Suprarealiști români