A mikrofizika története évszámokban

A kvantummechanika, molekulafizika, atomfizika, magfizika és részecskefizika története évszámokban

 i. e. 440 Démokritosz alapvető oszthatatlan részecskéket feltételezett az anyag építőköveiként---"atomnak" hívta ezeket (a-tom, oszthatatlan).

A kémia kialakulása, és a periódusos rendszer kiteljesítése
 1766 Henry Cavendish felfedezte és tanulmányozta a hidrogént
 1778 Carl Scheele és Antoine Lavoisier felfedezte, hogy a levegő főként nitrogénből és oxigénből áll
 1781 Joseph Priestley vizet hozott létre úgy, hogy hidrogént égetett el (oxigén jelenlétében)
 1800 William Nicholson és Anthony Carlisle elektrolízissel szétválasztotta a vizet hidrogénre és oxigénre
 1803 John Dalton bevezette az atom ötletét a kémiába és azt állította, hogy az anyag különböző tömegű atomokból áll
 kb. 1805 Thomas Young végrehajtotta kétrés-kísérletét
 1811 Amedeo Avogadro felállította azt a törvényt, hogy a gázok azonos térfogatai azonos körülmények között azonos számú molekulát tartalmaznak Avogadro-szám
 1832 Michael Faraday felfedezte az elektrolízis róla elnevezett törvényeit
 1871 Dmitrij Ivanovics Mengyelejev tulajdonságok szerint rendezte az elemeket, létrehozva a periódusos rendszert, és megjósolta a gallium, a szkandium és a germánium létezését
 1873 Johannes van der Waals bevezette a molekulák közötti gyenge kölcsönhatás ötletét
 1885 Johann Balmer matematikai összefüggést találta a hidrogén színképvonalainak hullámhosszai között
 1887 Heinrich Hertz felfedezte a fotoelektromos hatást
 1894 John William Strutt és William Ramsay felfedezte az argont, amikor spektroszkópiai úton tanulmányozta azt a gázt, amely a levegőből a nitrogén és az oxigén kivonása után maradt
 1895 William Ramsay felfedezte a héliumot a földön, amikor a bomló urán által létrehozott gázt tanulmányozta spektroszkópiai úton 
 1896 Antoine Becquerel felfedezte az urán radioaktivitását
 1896 Pieter Zeeman tanulmányozta az erős mágneses pólusok között lángba helyezett nátrium D-vonalának felhasadását
 1897 Joseph John Thomson felfedezte az elektront
 1898 William Ramsay és Morris Travers felfedezte a neont, kriptont és xenont
 1898 Marie és Pierre Curie elkülönítette és tanulmányozta a rádiumot és a  polóniumot
 1899 Ernest Rutherford felfedezte, hogy az urán által kibocsátott sugárzás pozitív és negatív töltésű részecskékből áll (alfa-részecske, béta-részecske)

A kvantummechanika kezdetei
 1900 Paul Villard felfedezte a gamma-sugárzást az urán bomlásának tanulmányozásakor
 1900 Johannes Rydberg finomította a hidrogén színképvonalainak megfigyelt hullámhosszaira vonatkozó képletét
 1900 Max Planck felállította kvantumhipotézisét a feketetest-sugárzással kapcsolatban
 1902 Lénárd Fülöp megfigyelte, hogy a fotoelektron maximális energiája csak a megvilágító fény frekvenciájától függ, az intenzitásától nem
 1902 Theodor Svedberg megsejtette, hogy a Brown-mozgást atomok okozzák
 1905 Albert Einstein megmagyarázta a fotoelektromos hatást
 1906 Charles Barkla felfedezte, hogy minden elem rendelkezik egy karakterisztikus röntgen-sugárzással és a röntgen sugárzás behatolási foka az elem tömegszámától függ
 1909 Hans Geiger és Ernest Marsden felfedezte, hogy az alfa-részecskék vékony fémfóliákon nagy szögben szóródnak
 1909 Ernest Rutherford és Thomas Royds kimutatta, hogy az alfa-részecskék kétszeresen ionizált héliumatomok
 1911 Ernest Rutherford megmagyarázta a Geiger–Marsden kísérletet, feltételezve, hogy az atomoknak egy kis méretű magja van, és levezette a Rutherford-féle hatáskeresztmetszetet
 1912 Max von Laue javasolta, hogy szilárdtest rácsot használjanak a röntgen-sugárzás diffrakciójának eléréséhez
 1912 Walter Friedrich és Paul Knipping cink blendén röntgensugarakat szórnak
 1913 William Henry Bragg és William Lawrence Bragg kidolgozták a kemény röntgen-sugárzás Bragg-feltételét
 1913 Henry Moseley kimutatta, hogy az atommag töltése a leglényegesebb meghatározója az elemek tulajdonságainak
 1913 Niels Bohr megjelentette az atom kvantummodelljét
 1913 Robert Millikan megmérte az az elektromos töltés alapvető egységét
 1913 Johannes Stark kísérletileg kimutatta, hogy az erős mágneses tér felhasítja a hidrogén Balmer-vonalait
 1914 James Franck és Gustav Hertz végrehajtották a Franck–Hertz-kísérletet, amellyel igazolták, hogy a higanynak van gerjesztett állapota
 1914 Ernest Rutherford felvetette, hogy a pozitív atommag protonokat tartalmaz
 1915 Arnold Sommerfeld kifejlesztette a Bohr-féle atommodell módosított változatát elliptikus pályákkal, így megmagyarázva a relativisztikus finomszerkezetet
 1916 Gilbert Lewis és Irving Langmuir létrehozta a kémiai kötés egyik elektronhéjmodelljét
 1917 Albert Einstein bevezette a indukált emisszió ötletét
 1921 Alfred Lande bevezette a Lande g-faktort
 1922 Arthur Compton tanulmányozta a röntgensugárzás szóródását elektronon
 1922 Otto Stern és Walter Gerlach kísérletileg megmutatja a spin kvantáltságát
 1923 Louis de Broglie felvetette, hogy az elektronnak hullámtulajdonságai lehetnek
 1923 Lise Meitner felfedezte az Auger-effektust
 1924 John Lennard-Jones félempirikus intermolekuláris erőt javasol
 1924 Satyendra Bose és Albert Einstein bevezeti Bose–Einstein-statisztikát
 1925 Wolfgang Pauli felállította a kizárási elvét
 1925 George Uhlenbeck és Samuel Goudsmit bevezette az elektronspin fogalmát
 1925 Pierre Auger felfedezte az Auger-effektust (2 évvel Lise Meitner után)
 1925 Werner Heisenberg, Max Born és Pascual Jordan megfogalmazta a kvantummechanika mátrixmodelljét
 1926 Erwin Schrödinger felírta nem relativisztikus hullámegyenletét és megfogalmazta a kvantummechanika hullámmodelljét
 1926 Erwin Schrödinger megmutatta, hogy a kvantummechanika hullám- és mátrixmegfogalmazása matematikailag egyenértékű
 1926 Oskar Klein és Walter Gordon felírták a relativisztikus kvantummechanikai hullámegyenletüket
 1926 Enrico Fermi felfedezi a spin és statisztika kapcsolatát
 1926 Paul Dirac bevezette a Fermi–Dirac eloszlást
 1927 Clinton Davisson, Lester Germer és George Paget Thomson bebizonyították az elektron hullám-részecske kettős természetét
 1927 Werner Heisenberg bevezette a kvantummechanika határozatlansági relációját
 1927 Max Born értelmezi a hullámfüggvény valószínűségi természetét
 1928 Chandrasekhara Raman tanulmányozta a látható fény szóródását elektronon
 1928 Paul Dirac felírta relativisztikus hullámegyenletét az elektronra
 1928 Charles Galton Darwin és Walter Gordon megoldották a Dirac-egyenletet Coulomb-potenciál mellett
 1929 Oskar Klein felfedezte a Klein-paradoxont
 1929 Oskar Klein és Yoshio Nishina származtatja a Klein–Nishina-hatáskeresztmetszetet fotonoknak elektronokon való szórására
 1929 Nevill Francis Mott származtatja a Mott hatáskeresztmetszetet relativisztikus elektronok Coulomb-szórására
 1930 Paul Dirac bevezette elektronlyuk elméletét
 1930 Erwin Schrödinger megjósolja a Brown-mozgást
 1930 Fritz London a molekulák közötti van der Waals-erőket fluktuáló dipól momentumok közötti kölcsönhatásként magyarázza
 1931 John Lennard-Jones javasolja a molekulaközi Lennard-Jones potenciált
 1931 Irène Joliot-Curie és Frédéric Joliot-Curie megfigyelik, de félremagyarázzák a neutronszórást paraffinban
 1931 Wolfgang Pauli bevezette a neutrínó fogalmát, hogy megmagyarázza, hogy a béta-bomlásban miért nem tűnik igaznak az energiamegmaradás-törvénye
 1931 Linus Pauling felfedezi a "rezonanciakötést" és vele magyarázza a szimmetrikus síkmolekulák nagy stabilitását
 1931 Paul Dirac megmutatta, hogy a töltésmegmaradás magyarázható, ha feltételezzük mágneses monopólusok létét
 1931 Harold C. Urey felfedezte a deutériumot
 1932 John Cockcroft és Thomas Walton lítium és bór atommagot hasított proton bombázással
 1932 James Chadwick felfedezte a neutront
 1932 Werner Heisenberg kidolgozta az atommag proton-neutron modelljét, és ezzel megmagyarázta az izotópokat
 1932 Carl D. Anderson felfedezte a pozitront
 1933 Max Delbrück felvetette, hogy a fotonok szóródását külső mágneses téren kvantumhatások okozhatják
 1934 Irène Joliot-Curie és Frédéric Joliot-Curie alumíniumot bombázott alfa-részecskékkel, mesterséges radioaktív foszfor-30-at hozva létre
 1934 Szilárd Leó rájött, hogy az atommag láncreakció lehetséges
 1934 Enrico Fermi megalkotta a béta-bomlás elméletét
 1934 Lev Davidovics Landau elmondta Teller Edének, hogy a nemlineáris molekuláknak vibrációs módusai lehetnek, mely megszünteti a pálya szerint degenerált állapotok degenerációját
 1934 Enrico Fermi javasolta, hogy bombázzanak urán atomokat neutronokkal, hogy 93 protonos elemet hozzanak létre
 1934 Pavel Alekszejevics Cserenkov közölte, hogy fényt bocsátanak ki a relativisztikus részecskék szigetelőkben
 1935 Hideki Yukawa megjelentette a mezonokat megjósló elméletét az erős kölcsönhatásról
 1935 Albert Einstein, Boris Podolsky és Nathan Rosen felvetette az EPR-paradoxont
 1935 Niels Bohr bemutatta analízisét az EPR-paradoxonra
 1936 Wigner Jenő kifejlesztette az atomok neutronbefogásának elméletét
 1936 Hans Jahn és Teller Ede bemutatják azon szimmetriatípusok szisztematikus tanulmányozását, amelyekre várható a Jahn–Teller-effektus
 1937 H. Hellmann felfedezte a Hellmann–Feynman elméletet
 1937 Seth Neddermeyer, Carl Anderson, J.C. Street és E.C. Stevenson felfedezte a  müont kozmikus sugárzásban ködkamra használatával
 1939 Richard Feynman felfedezte a Hellmann–Feynman elméletet
 1939 Otto Hahn és Fritz Strassman uránsót bombázott termális neutronokkal, és felfedezte a báriumot a reakciótermékek között
 1939 Lise Meitner és Otto Robert Frisch megállapította, hogy maghasadás jön létre a Hahn–Strassman kísérletben
 1942 Enrico Fermi létrehozta az első irányított atommag láncreakciót
 1942 Ernst Stueckelberg bevezette a propagátort a pozitronelméletbe, és a pozitront negatív energiájú elektronként értelmezte, mely visszafelé mozog a téridőben
 1943 Sin-Itiro Tomonaga közölte dolgozatát a kvantum-elektrodinamika alapvető fizikai elveiről
 1947 Willis Lamb és Robert Retheford megmérték a Lamb-eltolódást
 1947 Cecil Powell, C.M.G. Lattes, and G.P.S. Occhialini felfedezte a pi-mezont kozmikus sugárzás nyomok vizsgálatakor
 1947 Richard Feynman bemutatta a kvantum-elektrodinamika általa kidolgozott propagátor megközelítését
 1948 Hendrik Casimir megjósolja a két párhuzamos síkkapacitás közötti elemi vonzó Casimir-erőt
 1951 Martin Deutsch felfedezte a pozitróniumot
 1952 David Bohm bevezette kvantummechanikában a saját értelmezését
 1953 Gell-Mann és Nishijima bevezetik a ritkaságot
 1953 R. Wilson megfigyeli 1,33 MeV-os gamma sugarak Delbruck-szórását ólommagok elektromos mezőjén
 1954 Jang Csen-ning és Robert Mills kifejleszt egy elméletet lokális mértékivarianciát megkövetelve izospin transzformációkra – az első nemabeli mértékelmélet
 1955 Owen Chamberlain, Emilio Segre, Clyde Wiegand és Thomas Ypsilantis felfedezte az antiprotont
 1956 Bruce Cork felfedezte az antineutront
 1956 Frederick Reines és Clyde Cowan antineutrínót észlelt (neutrínó-kísérlet)
 1956 Jang Csen-ning és Tsung Lee felvetette a gyenge kölcsönhatás paritássértését
 1956 Chien Shiung Wu felfedezte a gyenge kölcsönhatás kobalt bomlásakor fellépő paritássértését, amit kicsit később Leon Lederman más módon igazolt
 1957 Gerhart Luders bebizonyította a CPT-elméletet
 1957 Richard Feynman, Murray Gell-Mann, Robert Marshak, és Ennackel Sudarshan variációs közelítő (VA) Lagrange-függvényt javasolnak a gyenge kölcsönhatás esetére
 1958 Marcus Sparnaay kísérletileg bizonyítja a Casimir-effektust
 1959 Yakir Aharonov és David Bohm előrejelzi az Aharonov-Bohm-effektust
 1960 R.G. Chambers kísérletileg igazolja az Aharonov–Bohm-effektust
 1961 Murray Gell-Mann és Júvál Neemán felfedezi a fizika nyolcas útját – SU(3) csoport
 1961 Jeffery Goldstone felvetette a globális fázisszimmetria-sértés lehetőségét
 1962 Leon Lederman megmutatta, hogy az elektron-neutrínó és a müon-neutrínó különbözik (kétneutrínó-kísérlet)

A Standard Modell fejlődése
 1963 Murray Gell-Mann és George Zweig felvetette a kvarkmodellt
 1964 Peter Higgs felvetette a helyi fázisszimmetria-sértés lehetőségét
 1964 John Stewart Bell megmutatta, hogy minden lokális rejtett paraméter elméletnek ki kell elégítenie a Bell-egyenlőtlenséget
 1964 Val Fitch és James Cronin megfigyelte a gyenge kölcsönhatás CP-sértését a K-mezon bomlásánál
 1967 Steven Weinberg lefektette a leptonok elektrogyenge elméletét
 1969 J.C. Clauser, M. Horne, A. Shimony, and R. Holt a Bell-egyenlőtlenség polarizáció korrelációs tesztjét javasolják
 1970 Sheldon Glashow, John Iliopoulos és Luciano Maiani feltételezi a c (charm)-kvark (charm=bájos) létezését
 1971 Gerardus 't Hooft megmutatta, hogy a Glashow–Salam–Weinberg elektrogyenge modell renormálható
 1972 S. Freedman and J.C. Clauser végrehajtja a Bell-egyenlőtlenség első polarizáció korrelációs tesztjét
 1973 David Politzer javasolta a kvarkok aszimptotikus szabadság elméletét
 1973 Wess és Zumino javasolja a téridő szuperszimmetriáját
 1974 Burton Richter és Samuel Ting felfedezte a pszi-mezont, bizonyítva a c-kvark (charm) létezését
 1975 Martin Perl felfedezte a tau-leptont
 1977 S. W. Herb megtalálta az üpszilon rezonanciát, bizonyítva a b-kvark (beauty/bottom) létezését
 1982 A. Aspect, J. Dalibard, and G. Roger végrehajtja a Bell-egyenlőtlenség egy polarizációs korrelációs tesztjét ami kizárja a konspirációs polározó kommunikációt
 1983 Carlo Rubbia, Simon van der Meer és a CERN-es UA-1 együttműködés megtalálta a gyenge kölcsönhatás W és Z közvetítő részecskéit
 1989 A Z-bozon rezonanciaszélességének mérése a CERN-ben megmutatta, hogy csak három kvark-lepton család létezik
 1994 A CERN LEAR Crystal Barrel kísérlet igazolja, hogy nemcsak kvark-antikvark, hanem gluon-gluon mezonok (egzotikus mezonok) is léteznek
 1995 18 éves keresés után a Fermilab CDF és D0 kísérlete megtalálta a t (top)-kvarkot váratlanul nagy tömeggel
 1998  A Super-Kamiokande (Japán) bejelentette első eredményét a neutrínóoszcilláció létezésére, ezzel igazolva, hogy legalább az egyik neutrínótípusnak van tömege
 2001 Az Sudbury Neutrínó Obszervatórium (Kanada) megerősítette a neutrínóoszcilláció létezését
 2005 A BNL RHIC gyorsítójának arany-arany ütközésében nagy viszkozitású „kvark-gluon folyadékot” találtak, ami esetleg a kvark-gluon plazma létrejöttére utalhat
 2008 A nagy hadronütköztető gyűrű (LHC) működésének indulása
 2012 A CERN bejelentette, hogy új részecske felfedezését, amelynek tulajdonságai összhangban vannak a Standard modell Higgs-bozonjának tulajdonságaival. A felfedezés a nagy hadronütköztető gyűrű két detektorában történt.

Kapcsolódó szócikkek 
Részecskefelfedezések évszámokban

További információk
weburbia.com: Physics timeline

Fizikatörténet