Juan Manuel Fangio

Juan Manuel Fangio (24. června 1911, Balcarce, Buenos Aires – 17. července 1995, Buenos Aires) byl argentinský automobilový závodník, účastník mistrovství světa Formule 1. Získal 5 mistrovských titulů, z toho 4 v řadě za sebou. Fangio je považován za jednoho z nejúspěšnějších a nejlepších závodníků v historii závodů Grand Prix. V 51 Velkých cenách vyhrál 24krát, tento úspěch je dodnes bezkonkurenční.

Život 
Juan Manuel Fangio se narodil 24. června 1911 v argentinském Balcarce, v rodině italských emigrantů. Zpočátku se věnoval kopané a pro typický tvar svých nohou získal přezdívku El Chueco, což znamená žokej na sudu. Ale velmi rychle se u něj projevila vášeň pro mechaniku. V 16 letech opustil studia na škole, aby se vyučil automechanikem. Byl velmi zručný, ovládal všechny práce na autech, ze starých vraků si uměl sestrojit vlastní vůz. Po vojenské službě si otevřel malý autoservis a začal závodit v místních závodech. Jednalo se především o dálkové závody na nezpevněných silnicích napříč jihoamerickým kontinentem. Juan Manuel Fangio začal závodit v 18 letech na voze Ford, který získal od taxislužby. První závod absolvoval v roce 1934 na voze Ford T, musel však odstoupit kvůli zlomené ojnici. V roce 1938 sestrojil spolu s bratrem automobil, s nímž nastoupil do závodu Cochea. Závod dokončil na 7. pozici, když dokázal nejlépe zajet tréninkové jízdy. Jedním z nejzajímavějších závodů, v němž zvítězil, byla Velká cena severu pořádaná na 10 000 kilometrů. Tento závod začínal v Buenos Aires, stoupal pohořím And až do Limy v Peru a vracel se zpět do argentinského hlavního města.

Po 2. světové válce se Fangio v roce 1947 vrátil do světa závodních vozů jako pozorovatel a následující rok i jako pilot. V roce 1948 při dlouhém závodě přes Jižní Ameriku z Buenos Aires do Caracasu měl nehodu, při níž přišel o život jeho spolujezdec a přítel Daniel Urrutia. Po období deprese se Fangio vzchopil a začal znovu závodit. Vláda Juana Peróna mu nabídla špičkový závodní vůz Maserati 4CLT, aby se účastnil Velké ceny Argentiny. Zde se seznámil s Francouzem Jeanem Pierrem Wimillem. V roce 1949 Fangio odjel do Evropy podporován režimem Juana Peróna.

Ve svých 37 letech začal slavit úspěchy na evropských okruzích. V roce 1950 podepsal smlouvu s továrním týmem Alfy Romeo a ve stejném roce bojoval o titul mistra světa s týmovým kolegou Giuseppem Farinou, který se stal prvním šampiónem Formule 1. Následující rok už triumfoval v mistrovství světa Fangio a získal první ze svých pěti titulů.

Rok 1952 byl poznamenán havárií, která Fangia vyřadila ze zbytku sezóny. Aby mohl závodit na okruhu v Monze, musel překonat velkou vzdálenost z Belfastu, kde závodil doslova před několika hodinami. Z Paříže jel bez přestávky celou noc, aby dorazil necelou půl hodinu před startem. Unavený Fangio startoval s vozem Maserati, nad nímž po několika kolech ztratil kontrolu a těžce havaroval.

V roce 1953 byl již v plné formě a v závodech nestačil pouze na suveréna posledních let Alberta Ascariho.

V roce 1954 přestoupil k týmu Mercedes, který se vrátil po 15 letech. Vůz Mercedes W196 však nebyl připraven pro začátek sezóny a tak Fangio zahájil rok s vozem Maserati. Získal svůj druhý titul; z dvanácti Velkých cen jich vyhrál celkem osm. Situace v dalším roce byla obdobná, Fangio dostal nového kolegu Stirlinga Mosse. Mercedes byl znovu k neporažení. Situace se změnila až po tragédii v Le Mans, kde zemřelo 84 lidí. Mercedes se rozhodl ukončit sportovní činnost a také Fangio zvažoval možnost odchodu ze světa Velkých cen. Znovu zasáhl Juan Perón a vyjednal pro Manuela místo u Ferrari. A tak Fangio získal v roce 1956 s vozem Ferrari již čtvrtý titul. Svůj poslední titul získal v roce 1957 za volantem vozu Maserati, když vyhrál rozhodující závod na Nürburgringu, při kterém sedmkrát překonal rychlostní rekord okruhu. Sezóna 1957 byla Fangiovou poslední kompletní sezónou, slavil i své poslední vítězství a získal svůj poslední titul.

V lednu 1958 skončil čtvrtý na Velké ceně Argentiny. V únoru byl před plánovaným závodem v Havaně na Kubě unesen Hnutím 26. července. Po 26 hodinách byl propuštěn a předán argentinskému velvyslanectví. Motivem únosců bylo vynutit si zrušení závodu a prokázat neschopnost Batistova režimu. V roce 1999 byl podle této události natočen film režiséra Alberta Lecchiho Operación Fangio. S kariérou se rozloučil čtvrtým místem na Grand Prix Francie s vozem Maserati. Vozy Maserati v tomto roce za Ferrari značně zaostávaly. K Velké ceně Francie se váže i historka, která dokazuje, jakému respektu se Fangio těšil mezi svými kolegy. Mike Hawthorn jedoucí v čele na voze Ferrari Dino měl možnost předjet Fangia o jedno kolo, ale přibrzdil a nechal Fangia projet cílem se stejným počtem kol. Své jednání poté okomentoval slovy: „Fangio se nepředjíždí o jedno kolo“.

Po skončení závodní kariéry byl obchodním zástupcem firmy Mercedes–Benz v Argentině. V roce 1974 byl jmenován prezidentem Mercedes-Benz Argentina a v roce 1987 doživotním čestným prezidentem. V roce 1986 bylo ve městě Balcarce založeno muzeum Juana Manuela Fangii.

V pozdějším věku trpěl srdeční chorobu, absolvoval operaci srdce. Dne 17. července 1995 ve věku 84 let podlehl Juan Manuel Fangio srdečnímu kolapsu. Pohřben byl v rodném městě. Balcarce. Argentina vyhlásila třídenní smutek za pětinásobného světového šampióna. Jednalo se o rekord, který byl vyrovnán až v roce 2002 Michaelem Schumacherem.

Tituly 
 1940 Mistr Argentiny
 1941 Mistr Argentiny
 1951 Mistr světa
 1954 Mistr světa
 1955 Mistr světa
 1956 Mistr světa
 1957 Mistr světa

Vítězství 
 1940 Grand Prix Internacional del Norte
 1940 Mil Millas Argentinas
 1942 Premio Mar y Sierras
 1947 Grand Prix Ciudad de Rosario
 1947 Premio Mecánica Rioplatense Ciudad de Montevideo
 1947 Premio Primavera Mecánica Argentina
 1947 Premio Doble Vuelta Sierra de la Ventana
 1948 Grand Prix Vuelta de Coronel Pringles
 1948 VIII Grand Prix Otoño Palermo
 1948 Premio Vuelta de Entre Rios
 1948 Grand Prix Ciudad de Mercedes
 1949 Grand Prix Jean-Pierre Wimille
 1949 II Grand Prix Internacional Gral San Martin
 1949 Premio Fraile Muerto Bell Ville
 1949 Grand Prix San Remo
 1949 Grand Prix Perpignan
 1949 Grand Prix Marseilles
 1949 Grand Prix Pau
 1949 Grand Prix Albi
 1949 Grand Prix Monza
 1950 Grand Prix de Pau
 1950 Grand Prix di San Remo
 1950 Grand Prix de Monaco
 1950 Circuit Des Ramparst
 1950 Grand Prix van Belgie
 1950 Grand Prix de l' A.C.F.
 1950 Circuito di Pescara
 1950 Grand Prix de Parana
 1950 Grand Prix del Presidente Arturo Alessandri Palma
 1950 XV 500 Millas de Rafaela
 1951 Grand Prix der Schweiz
 1951 Grand Prix de l' A.C.F.
 1951 Grand Prix di Bari
 1951 Grand Prix de España
 1952 Grand Prix da Cidade de Sao Paolo
 1952 Grand Prix Quinta de Boa Vista
 1952 Grand Prix Presidente Peron
 1952 Grand Prix Maria Eva Duarte de Peron
 1952 Grand Prix de Uruguay
 1952 Grand Prix de la ciudad de Montevideo
 1953 Vue des Alpes
 1953 Grand Prix Supercortemaggiore
 1953 Grand Prix d'Italia
 1953 Grand Prix Modena
 1953 Carrera Panamericana
 1954 Grand Prix de Republica Argentina
 1954 Grand Prix van Belgie
 1954 Grand Prix de l' A.C.F.
 1954 Grand Prix von Deutschland
 1954 Grand Prix der Schweiz
 1954 Grand Prix d'Italia
 1955 Grand Prix de la Republica Argentina
 1955 Grand Prix Ciudad de Buenos Aires
 1955 Internationales ADAC-Eifel-Rennen
 1955 Grand Prix van Belgie
 1955 Grand Prix van Nederland
 1955 Grand Prix Routier de Kristianstadt
 1955 Grand Prix d'Italia
 1955 Grand Prix Internacional de Venezuela
 1956 Grand Prix de la Republica Argentina
 1956 Grand Prix Ciudad de Buenos Aires
 1956 12 horas de Sebring
 1956 Grand Prix di Siracusa
 1956 British Grand Prix
 1956 Grand Prix von Deutschland
 1957 Grand Prix de la Republica Argentina
 1957 Grand Prix Ciudad de Buenos Aires
 1957 Grand Prix de Cuba
 1957 12 horas de Sebring
 1957 Grand Prix de Monaco
 1957 Grand Prix de Portugal
 1957 Grand Prix de l' A.C.F.
 1957 Grand Prix von Deutschland
 1957 Grand Prix Ciudad de Sao Paolo
 1957 Grand Prix de Rio de Janeiro
 1958 Grand Prix Buenos Aires

Formule 1 
 Žlutě jsou vítězství
 Modře jsou 2. místa
 Červeně 3. místa
 Zeleně bodoval

Vozy 
 1950 Alfa Romeo 158
 1951 Alfa Romeo 159
 1953 Maserati A6GCM
 1954 Maserati 250 F, Mercedes-Benz W196, Mercedes-Benz W196s
 1955 Mercedes-Benz W196, Mercedes-Benz W196s
 1956 Ferrari D50
 1957 Maserati 250 F
 1958 Maserati 250 F

Soukromý život 
Fangio se nikdy neoženil, ale dlouho žil s partnerkou Andreou Berruetovou. Rozešli se v roce 1960. Její syn tvrdil, že je Fangiovým potomkem a v roce 2013 se potvrzení domáhal u soudu. Genetickým testem DNA po exhumaci ostatků v roce 2015 bylo prokázáno, že Oscar Cacho Espinosa (* 1938) je skutečně Fangiovým synem. O rok později byl za Fangiova syna uznán také Rubén Vázquez (* 1942) ze vztahu, který měl ve čtyřicátých letech s Catalinou Basili.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Museo del Automovilismo „Juan Manuel Fangio“
 Un Tributo al Chueco… Fangio Web
 Historial completo de Fangio

Argentinští piloti F1
Piloti F1 stáje Alfa Romeo
Piloti F1 stáje Ferrari
Piloti F1 stáje Maserati
Piloti F1 stáje Mercedes
Narození v roce 1911
Úmrtí v roce 1995
Muži
Narození 24. června
Úmrtí 17. července
Narození v Buenos Aires (provincie)
Úmrtí v Buenos Aires