alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ordinul cistercian

Ordinul cistercian (în , acronim Ocist) este un ordin călugăresc catolic.

Nucleul ordinului l-au constituit călugării mănăstirii benedictine din Cîteaux (în latină Cistercium) din Franța, care sub conducerea abatelui Robert de Molesme s-au decis în anul 1098 să respecte cu cea mai mare strictețe Regula Sfântului Benedict, așa cum a fost scrisă de Benedict de Nursia în anul 540.

Numele ordinului provine de la denumirea latină a localității Cîteaux („Cistercium”).

Istoric

Larga răspândire a cistercienilor a început sub conducerea sfântului Bernard de Clairvaux (Saint Bernard).

Cistercienii au răspândit un stil arhitectonic simplu și sobru inspirat din formele romanicului matur, în contrast cu programul arhitectural difuzat de benedictinii de la Cluny, mult mai elaborat.

Ordinul cistercian pe teritoriul de azi al României 

Pe teritoriul de astăzi al României au funcționat două mănăstiri cisterciene: una la Igriș, în județul Timiș și alta la Cârța, în județul Sibiu. Mănăstirea Igriș a fost fondată în anul 1179 de Ana de Châtillon, prima soție a regelui Béla al III-lea al Ungariei, originară din Franța. Mănăstirea a fost întemeiată ca filie a mănăstirii de la Pontigny, fiind locuită inițial de călugări veniți din Franța. Mănăstirea Cârța a fost înființată în 1205-1206 de călugări de la Mănăstirea Igriș, ca filie a acesteia.

La Mănăstirea Igriș s-au pus bazele primei biblioteci cunoscute pe teritoriul României. Mănăstirea Igriș a fost distrusă în timpul marii invazii a tătarilor din 1241 și reconstruită ulterior, apoi închisă în 1500 și demolată de otomani, în 1526, și nu a mai fost refăcută.

Mănăstirea Cârța a reușit să se refacă după invazia din 1241, însă a fost desființată la ordinul regelui Matia Corvin, la 27 februarie 1474.

Note

Bibliografie
Leopold Janauschek, Originum Cisterciensium Tomus Primus in quo praemissis congregationum domiciliis adjectisque tabulis chronologico-genealogicis veterum abbatiarum a monachis habitatarum fundationes ad fidem antiquissimorum fontium primus descripsit, Vindobonae (Viena) 1877.
 , The Cistercians, Kent State University Press, 1977 (lucrare tradusă în mai multe limbi - franceză, spaniolă, italiană, japoneză etc.)
 Adrian Dragoș Defta, Cistercienii, Editura Galaxia Gutenberg, 2013, 144 de pagini, ISBN 978-973-141-535-2

Vezi și 
 Mănăstirea Himmerod
 Saint-Bernard
 Ordinul trapist

Legături externe 
 Cistercienii
Forță aeriană

Forța aeriană este o ramură a forțelor armate ale unui stat, care folosește ca armă avioane militare.

Clasificare a avioanelor militare 

Avioanele militare sunt împărțite în mai multe categorii cum ar fi: 

de vânătoare și interceptare)
multirol (multifuncționale)
bombardier
avion-cisternă (pentru alimentarea în zbor și nu numai)
avion de transport 
avion de spionaj/avertizare timpurie

O apariție recentă în sfera avioanelor militare este a avionului fără pilot MQ-1 Predator, folosit în Al treilea război din Golf și fosta Iugoslavie.

Vezi și 

Forțe terestre

Forțe aeriene
Relații internaționale

Relațiile Internaționale (IR) sau Relațiunile Internaționale sunt un domeniu academic, o ramură a științelor politice, care studiază relațiile dintre actorii statali din cadrul sistemului internațional și interacțiunile lor cu actori non-statali (organizații interguvernamentale, organizații nonguvernamentale, corporații internaționale etc.). Acest domeniu de studiu este unul interdisciplinar, cele mai importante contribuții provenind din științele politice, economie, geopolitică, studiile de securitate, istorie, filosofie, drept, studii culturale (studii de arie).
Principalele arii de cercetare înrudite domeniului relațiilor internaționale sunt: economia politică internațională, politica externă, studiile de securitate și cercetările asupra păcii.

Termenul de relații internaționale se referă la totalitatea interacțiunilor din cadrul sistemului internațional și la domeniul de studiu care le cercetează.

Într-o ierarhizare de tip didactic poate fi spus că termenul de politica externă care denumește o parte a activității unui guvern, este parte a politicii internaționale, care, la rândul ei, e parte a relațiilor internaționale. Prin Politica internațională se înțeleg relațiile dintre două sau mai multe state. 
În mediul anglo-saxon pentru a denumi programe academice în domeniul relațiilor internaționale se folosesc și termenii de studii internaționale (International Studies), politică internațională (International Politics) sau afaceri internaționale (International Affairs) . În România studiul acestui domeniu este, de cele mai multe, ori combinat cu cel al studiilor europene.

Teoria Relațiilor internaționale

Istorie 

Aspecte ale relațiilor internaționale au fost studiate încă din timpul istoricului grec Tucidide.
Relațiile internaționale, ca domeniu academic separat, s-a conturat în Marea Britanie după Primul Război Mondial. Primul departament axat pe studiul Politicii internaționale a fost constituit la  University of Wales din Aberystwyth, în 1919. 
Începând cu 1924, Relațiile internaționale au început să fie predate la London School of Economics de către laureatul premiului Nobel, Philip Noel-Baker, în 1927 înființându-se un departament de Relații internaționale în cadrul acestei universități.

După Al Doilea Război Mondial, această disciplină academică a cunoscut o dezvoltare impetuoasă, cu deosebire în universitățile din SUA și Europa Occidentală.

Lectură suplimentară 
 Un secol de relații internationale, Darie Cristea, Editura Universității din București, 2013 - recenzie1 recenzie2

Legături externe 
 The IR Theory Web Site
 The WWW Virtual Library,International Affairs Resources
 General International Relations Web Links 
 Scurt ghid de protocol în relațiile internaționale , Ioana Bugheanu, Historia, accesat la 14 februarie 2012
 Moralitatea în relațiile internaționale , 11 noiembrie 2007, Cătălin Turliuc, Ziarul Lumina
 Imoralitatea, o tendință reală în relațiile internaționale?- Studiu de caz: politica externă americană , 18 noiembrie 2007, Prof. Univ. Dr. Cătălin Turliuc, Ziarul Lumina
Lista regilor Prusiei

Hohenzollernii care au fost Prinți Electori de Brandenburg din 1417, au devenit duci ai Prusiei în 1525. Odată cu formarea Prusiei în 1701 hohenzollernii au deținut titlul de "rege în Prusia", apoi de "rege al Prusiei".

Regi ai Prusiei 1701-1918 

 
Prusia
Istoria Germaniei
Prusia
Științe naturale

Științele naturale sunt științe care au ca obiect de studiu natura și înțelegerea fenomenelor naturale. Acest termen distinge domeniile care folosesc metoda științifică pentru a studia natura de științele sociale care o folosesc pentru a cerceta comportamentul uman și societatea omenească și de științele formale care folosesc altă metodologie.

Științele naturale pot fi împărțite în două ramuri principale: științe ale vieții (sau biologie) și științe fizice. Aceste ramuri ale științelor naturii sunt împărțite în mai multe ramuri specializate suplimentare (de asemenea cunoscute sub numele de domenii), fiecare dintre acestea fiind cunoscută ca „științe naturale”. Principalele domenii ale științelor naturale sunt incluse în astronomie, biologie, chimie, fizică și grupul științelor Pământului (din care fac parte geografia, geologia, ecologia etc.).

Vezi și
Științe umaniste
Iumjaagiin Țedenbal

Iumjaaghiin Țedenbal (în mongolă Юмжаагийн Цэдэнбал, n. 1916 - d. 1991) a fost conducătorul comunist al Mongoliei, între anii 1940 și anii 1980. Pe parcursul carierei sale politice, a ocupat funcțiile de prim-ministru, președinte, și secretar general al Partidului Revoluționar al Poporului Mongol.

Deși Țedenbal a devenit secretar general încă din 1940, partidul a continuat să fie dominat de către Horlooghiin Cioibalsan, considerat în general drept echivalentul mongol al lui Iosif Stalin, până la moartea sa din ianuarie 1952.

Amintirea lui Țedenbal în Mongolia este legată de reușita de menținere a unei căi socialiste moderate în Războiul Rece.

Note

Nașteri în 1916
Decese în 1991
Politicieni mongoli
Conducători politici ai celui de-al Doilea Război Mondial
Divorțul de Catifea

Divorțul de Catifea este un termen folosit pentru dizolvarea Cehoslovaciei în două țări independente: Republica Cehă și Slovacia. Divorțul de Catifea a avut loc la 1 ianuarie 1993.

Termenul este folosit ca o analogie la Revoluția de Catifea din 1989 care a adus sfârșitul comunismului în Cehoslovacia și schimbarea regimului în cel democratic.

Consecințe

Cetățenie 

Inițial, cetățenia dublă nu a fost permisă dar după câțiva ani a devenit posibilă. Puține persoane dețin la ora actuală cetățenie dublă cehă și slovacă, și după aderarea ambelor țări la Uniunea Europeană în 2004, această problemă a devenit aproape inexistentă. Cetățeni a ambelor țări noi au avut dreptul de a călători în cealaltă țară fără pașaport și au putut să lucreze fără permisiune oficială (acest drept a fost folosit de foarte mulți slovaci care au plecat să lucreze în Cehia).

Economie 

Dizolvarea federației cehoslovace a avut impacte negative asupra ambelor economii, mai ales în 1993, din cauză că relațiile de import-export între cele două republici au trebuit să devină internaționale și să se conformeze la birocrația pe care acest proces o aduce. Înaintea „divorțului”, au fost multe speranțe că dizolvarea federației va aduce beneficii economice pentru Cehia, care nu va mai trebui să suporte o Slovacie mai puțin dezvoltată. Aceste speranțe nu au fost realizate în plin, deși Cehia  a demonstrat o creștere economică destul de semnificativă, în contextul tranziției, în anii 1990. O altă prezumție economică a fost faptul că Slovacia va deveni o economie tip „tigru” nefiind eclipsată de Cehia. Acest lucru s-a întâmplat, mai ales după 2000, când Slovacia a devenit o economie cu o creștere economică foarte puternică. Deși la ora actuală Cehia are un PIB pe cap de locuitor mai ridicat decât cel slovac, Slovacia a arătat o creștere economică mai mare decât Cehia în ultimii ani și a intrat într-o perioadă de boom economic.

Cehia
Slovacia
Budism tibetan

Budismul tibetan (numit impropriu și lamaism, după numele acordat gurușilor religioși ai ramurii, acela de "lama") este corpul de doctrină și instituții budiste caracteristic Tibetului și regiunii munților Himalaya. O învățătură complexă și sincretică, axată pe punerea în practică a unor metode valabile pentru fiecare din nivelurile condiției umane: Theravada, Mahayana, Vajrayana (Calea tantrică) și Ati (Dzogcen). Liderul spiritual al budiștilor tibetani este Dalai Lama . Uneori acest tip de budism mai este numit și budism ezoteric sau budism tantric , datorită diverselor ritualuri și ceremoni magice ce țin de Tantra și de alte învățături mistice .

Astăzi, budismul tibetan are mulți adepți în Platoul Tibetan, Bhutan, Mongolia și Calmîchia .

Legături externe 
 Lamaismul, 20 iulie 2012, Pr. Ioan Stancu, CrestinOrtodox.ro

Tibet
Budismul tibetan
Lamaism
Comitetul Național Român

Comitetul Național Român este numele mai multor organizații naționale românești:

 Comitetul Național Român (1848), Transilvania
 Comitetul Național Român (1918), Transilvania
 Comitetul Național Român (1940), Londra
 Comitetul Național Român (1948), SUA, Paris
 Comitetul Național Român (1975), Paris

Comitetul Național Român
Dezambiguizare
Căsătorie între persoane de același sex

Căsătoria între persoane de același sex (cunoscută și sub numele de căsătorie gay sau căsătorie homosexuală) este căsătoria între două persoane care sunt de același sex legal sau biologic. Primele legi care au permis căsătoria între persoane de același sex au fost adoptate încă de la sfârșitul secolului XX. La data scrierii acestui articol, 35 țări permit cuplurilor de același sex să se căsătorească:

Studii efectuate în mai multe țări indică faptul că sprijinul pentru recunoașterea legală a căsătoriei dintre persoane de același sex crește împreună cu nivelul de educație, iar acest sprijin este mai puternic în rândul tinerilor. Totodată, sondajele arată că susținerea față de o asemenea lege este în creștere.

Situație actuală

Recunoaștere legală

Studii

Opinie publică

Vezi și 
Căsătorii între persoane de același sex în România
Homosexualitate

Referințe
Căsătorii între persoane de același sex în Canada

Căsătoria între persoane de același sex a fost legalizată pe întregul teritoriu al Canadei prin Legea căsătoriei civile, care a fost promulgată la 20 iulie 2005. Decizii judiciare începând din 2003 au legalizat căsătoriile între persoane de același sex în opt din cele zece provincii canadiene, acoperind 90% din populația țării. Dar, noua lege din 20 iulie 2005 a legalizat căsătoria între persoane de același sex și în provinciile Alberta și Insula Prince Edward și în Teritoriile Nordvestice și Nunavut.

Canada
Canada
Hopkins

Hopkins este un nume propriu destul de răspândit în țările vorbitoare de limbă engleză.  Deși este, în primul rând, un nume de familie, poate desemna și un loc, o instituție sau o localitate.

Aeroport 

 Hopkins International Airport, în Cleveland, statul , Statele Unite

Locuri și/sau localități

În Belize 

  Hopkins, Belize

În Statele Unite ale Americii 

  Hopkins, statul 
  Hopkins, statul 
  Hopkins, statul 
  Hopkins, statul 

 Vedeți și Comitatul Hopkins (dezambiguizare)

Nume de familie 

Iată o listă, niciodată definitivă și mereu în curs de dezvoltare, ce cuprinde câteva dintre cele mai cunoscute personalități care au ca nume de familie numele Hopkins.

 Hopkins, Anthony (n. 1921), britanic, compozitor de muzică clasică
 Hopkins, Esek (n. 1718 - d. 1802), american, primul comandant al minusculei, pe atunci, flote a Statelor Unite ale Americii, Continental Navy, între 1775 - 1778
 Hopkins, Frederick Gowland, Sir (n. 1861 - d. 1947), biochimist și fiziolog englez, profesor de psihologie la Universitatea din Cambridge, care a descoperit primele indicii ale existenței vitaminelor, fiind laureat al Premiului Nobel pentru Medicină în 1929 (pentru contribuții originale în studiul vitaminelor)
 Hopkins, Gerard Manley (n. 1844 - d. 1889), preot iezuit și poet britanic
 Hopkins, Harry Lloyd (n. 1890 - d. 1946), american, administrator al unor agenții de stat ale Statelor Unite ale Americii în anii 1930 și 1940, asistent și om de încredere al președintelui Franklin Delano Roosevelt
 Hopkins, Johns (n. 1795 - d. 1873), om de afaceri, finanțist și filantrop american, din ale cărui donații extrem de generoase s-au fondat, printre altele, Johns Hopkins University și Johns Hopkins Hospital
 Hopkins, Mark (n. 1802 - d. 1887), american, profesor de colegiu, faimos în Statele Unite în anii 1850 - 1890
 Hopkins, Philip Anthony, Sir, (cunoscut ca Anthony Hopkins) (n. 1937), actor britanic de origine galeză, având o solidă carieră de film în Statele Unite ale Americii
 Hopkins, Stephen (n. 1707 - d. 1785), judecător american, proeminent lider în Statul Rhode Island înainte de cucerirea independenței S.U.A. (șef al Curții Superioare de Justiție și, apoi, guvernator al acestui stat), unul din semnatarii Declarației de Independență.

Spital 

  Johns Hopkins Hospital, în Baltimore, Maryland, Statele Unite

Școli, universități, colegii 

 Johns Hopkins University, în Baltimore, statul , Statele Unite
 Hopkins School, în New Haven, statul , Statele Unite

Instituții
Nume proprii
Nume de familie
Cursa înarmării

Prin cursa înarmării se înțelege o competiție între două sau mai multe state pentru a atinge superioritate militară față de adversari. Implică o dezvoltare fără precedent a tehnologiei aferente. Este pur și simplu definit ca o competiție între două sau mai multe state pentru a avea forțe armate superioare; o competiție privind producția de arme, creșterea unei armate și scopul tehnologiei militare superioare. 

Termenul este, de asemenea, folosit pentru a descrie orice situație concurențială pe termen lung în care fiecare concurent se concentrează pe depășirea celorlalți. 

O cursă evolutivă a înarmărilor este un sistem în care două populații evoluează pentru a continua să fie membri ai celeilalte populații. Acest concept este legat de ipoteza Reginei Roșii, în care două organisme co-evoluează pentru a se depăși unul pe altul, dar fiecare nu reușește să progreseze față de celălalt interactiv.

În tehnologie, există analogii apropiate de rasele de arme dintre paraziți și gazde, cum ar fi cursa înarmărilor între scriitorii de virusi de calculator și scriitorii de software antivirus, sau spammeri împotriva furnizorilor de servicii de Internet și a scriitorilor de programe de e-mail.

Mai generic, termenul este folosit pentru a descrie orice competiție în care nu există un obiectiv absolut, ci doar scopul relativ de a rămâne înaintea celorlalți concurenți în rang sau cunoștințe. O cursă a înarmărilor poate implica, de asemenea, inutilitate, deoarece concurenții petrec mult timp și bani, dar se termină în aceeași situație ca și cum nu ar fi început cursa înarmărilor.

A cunoscut o perioadă foarte pronunțată în timpul Războiului Rece între superputeri, mai ales în domeniul aerospațial și nuclear.

Azi se dezvoltă foarte rapid senzorii, computerele, comunicațiile digitale și vehiculele de luptă fără pilot - UCAV (Network-centric warfare).

Vezi și
 Cursa Spațială
 Etica privind inteligența artificială

Note

Legături externe 
 Dezarmarea - subordonata securității , 11 ianuarie 2009, Cătălin Turliuc, Ziarul Lumina
Dick Cheney

Richard Bruce "Dick" Cheney ( sau ; n. 30 ianuarie 1941, Lincoln, Nebraska) este cel de-al patruzeci și șaselea vicepreședinte al Statelor Unite ale Americii, servind în echipa prezidențială al celui de-al patruzeci și treilea președinte, George W. Bush. Totodată, conform Constituției țării, în calitate de vicepreședinte al SUA, Cheney a fost și președinte al Senatului american, camera superioară a legislativului SUA, Congresul.

Anterior, a servit ca White House Chief of Staff, membru al Camerei Reprezentanților din partea statului Wyoming și ca secretar al apărării, în timpul președinției celui de-al patruzeci și unulea președinte al Statelor Unite ale Americii (1989 - 1993), George H. W. Bush. În sectorul privat, Cheney a fost Chairman și Chief Executive Officer al controversatei companii Halliburton Energy Services.

Note

 

Nașteri în 1941
Americani în viață
Absolvenți ai University of Wisconsin–Madison
Absolvenți ai University of Wyoming
Candidați vice-prezidențiali americani din 2000
Candidați vice-prezidențiali americani din 2004
Compania Halliburton
Nominalizări viceprezidențiale ale Partidului Republican al SUA
Oameni din Casper, Wyoming
Oameni din Jackson, Wyoming
Oameni din Wyoming
Oameni din Lincoln, Nebraska
Oameni din Nebraska
Personalul administrației Ford
Personalul administrației George W. Bush
Politicieni americani din secolul al XX-lea
Politicieni americani din secolul al XXI-lea
Secretari ai apărării ai Statelor Unite ale Americii
Vicepreședinții Statelor Unite ale Americii
Vicepreședinți republicani ai Statelor Unite ale Americii
Star Alliance

Star Alliance este prima și cea mai mare alianță de companii aeriene din lume, lansată la 14 mai 1997. Formarea Star Alliance a declanșat formarea altor alianțe aeriene, precum Oneworld și Skyteam.

Istoria membrilor
1997 - Fondată de Air Canada, United Airlines, Lufthansa, Scandinavian Airlines System și Thai Airways. Varig se alătură alianței.
1999 - Ansett Australia, All Nippon Airways și Air New Zealand.
2000 - Singapore Airlines, bmi (British Midland), Mexicana, și Austrian Airlines 
2001 - Ansett Australia falimentară.
2003 - Asiana Airlines, LOT Polish Airlines și Spanair.
2004 - US Airways, Adria Airways, Croatia Airlines, Blue1, Mexicana își termină statutul de membru.
2005 - TAP Portugal. America West Airlines fuzionează cu US Airways, care rămâne membru.
2006 - Swiss International Airlines și South African Airways.
2007 - Varig a fost înlăturată din alianță. Air China și Shanghai Airlines devin membre la 12 decembrie.
2008 - Turkish Airlines și EgyptAir.
2009 - Air India, Continental Airlines, TAM Airlines și Brussels Airlines urmează să devină membre până la sfârșitul anului.

Membri

Cu drepturi depline 
 Aegean Airlines (regional, Grecia)
  Air Canada 
  Air China 
  Shanghai Airlines  
  Air New Zealand 
  All Nippon Airways  (ANA)
  Asiana Airlines 
  Austrian Airlines  
 Brussels Airlines 
 EgyptAir 
  EVA Air 
  LOT Polish Airlines 
  Lufthansa  
    Scandinavian Airlines System   (SAS)
  Shanghai Airlines 
  Singapore Airlines 
  South African Airways  
  Spanair 
  Swiss International Airlines  
  TAP Portugal  
  Thai Airways International 
  United Airlines 
  US Airways  
  Turkish Airlines 
  EgyptAir

Membri regionali
  Adria Airways  — sponsorizat de Lufthansa
  Blue1   — sponsorizat de SAS
  Croatia Airlines  — sponsorizat de Lufthansa

Foști membri
 Ansett Australia — lichidat în 2001
 Mexicana — a părăsit alianța în 2004.
 Varig  — a părăsit alianța în 2007.
  bmi (British Midland)

Membri viitori
 Air India  în 2009
 Continental Airlines  în 2009

Membri viitori potențiali

 airBaltic (regional)
 Air One (regional)
 Estonian Air (regional)
 Luxair (regional)
 Silk Air (regional)

Legături externe 
 www.staralliance.com - Site web oficial

Transporturi aeriene
Star Alliance
Constantă solară

Constanta solară este o constantă ce reprezintă cantitatea de energie primită de la Soare de o suprafață cu aria de 1 cm pătrat așezată perpendicular pe direcția razelor solare, în afara atmosferei terestre, la distanța medie a Pământului de Soare, în unitatea de timp.

Constanta solară măsurată prin atmosfera terestră este:

Aceasta energie este disipată de întreaga suprafața a Pământului. Radiația solară incidentă este:

Constanta solară este:

unde fluxul de energie al soarelui, Fʘ, estimat prin legea Stefan-Boltzmann este:

 R  150 milioane de kilometri  1 UA (lungimea semiaxei mari a orbitei Pământului în jurul Soarelui)
În 1884, Samuel Pierpont Langley a estimat valoarea constantei solare la 2,903 kW/m2, valoare prea mare față de ultimele cercetări. Între 1902 - 1957, Charles Greeley Abbot și alți colaboratori au găsit valori între 1,322 și 1,465 kW/m2. Rezultatele măsurătorilor prin satelit indică o valoare medie a constantei solare de 1,367 kW/m2 (adică 1,366 × 106 erg/cm2 ).

Măsurarea instrumentală a constantei solare 

Măsurătorile directe instrumentale ale oțelului solar constant au fost făcute odată cu dezvoltarea astronomiei extra-atmosferice, adică de la mijlocul anilor 1960, cu observații anterioare de la suprafața Pământului, a trebuit să corectăm absorbția radiației solare de către atmosferă.

Impactul asupra metodei climatice și măsurării indirecte a Pământului 
Variațiile perioadei lungi ale constantei solare au o mare importanță pentru climatologie și geofizică: în ciuda imperfecțiunii modelelor climatice, datele calculate arată că o schimbare de 1% a constantei solare ar trebui să ducă la o schimbare de 1-2 K a temperaturii Pământului.

Variații datorate condițiilor atmosferice 
Cel mai mult aproximativ 75% din energia solară atinge de fapt suprafața pământului, deoarece chiar și cu un cer este parțial reflectată și absorbită de atmosferă. Chiar și norii de ceruri ușori reduc acest procent la 50%, norii de cirrus mai puternici la 40%. Astfel, energia solară care ajunge la suprafață poate varia de la 550 W/m² cu nori cirrus la 1025 W/m² cu un cer senin.

Note

Vezi și
 Luminozitate solară

 Masă solară
 Rază solară

Solară
Soare
Unități de măsură în astronomie
Energetică

Energetica este stiința tehnică având ca obiect descoperirea, inventarierea și exploatarea surselor de energie, transformarea, transmisiunea și utilizarea energiei, precum și construcția și utilizarea sistemelor energetice. Printre preocupările de actualitate în acest domeniu se includ exploatarea energiei potențiale osmotice, a fotosintezei artificiale și a surselor electrochimice.

Principalele ramuri ale energeticii sunt: 
 Termoenergetică
 Hidroenergetică
 Energetică eoliană
 Energetică nucleară
 Electroenergetică
 Energetică generală

Legături externe

Vezi și 
 Inginerie energetică
 Industria energiei electrice și termice
Facultate

Facultatea este o unitate didactică și administrativă în cadrul unei instituții de învățământ superior, condusă de un decan și în care predă un ciclu de discipline științifice înrudite între ele, pentru pregătirea studenților și a doctoranzilor într-un anumit domeniu de specialitate (ex. Facultatea de filosofie a Universității din București, Facultatea de chimie industrială a Institutului politehnic din Iași).

Note

Legături externe 
 Catalogul complet al facultaților din România, site de știri despre studenți și viața la facultate

Învățământ superior
Industria energiei electrice și termice

Industria energiei electrice și termice este o ramură de bază a industriei grele, care produce energie electrică și termică valorificând resursele naturale (cărbune, țiței, gaze naturale, lemn, căderi de apă, materiale fisionabile, etc.). În această ramură se includ și transportul și distribuția energiei electrice și termice.

Vezi și 
 Energetică
 Energie eoliană

Industria energetică
Energie electrică
Energie termică
Paușal

Paușal este un sistem de stabilire și de plată a sumelor datorate pentru o asigurare, o prestație de serviciu, un consum de energie electrică, de apă etc., care presupune fixarea cu aproximație a unei sume globale.

Economie
Sistem energetic

Un sistem energetic este un ansamblu de instalații electroenergetice, organizat unitar, în scopul producerii, al transmisiei și al distribuției energiei electromagnetice pe un anumit teritoriu. Elementele principale ale unui sistem energetic sunt: centralele electrice interconectate, rețelele electrice de energie și rețelele de termoficare (instalate în jurul centralelor de termoficare, pentru transportul și distribuția căldurii la distanțe relativ mici).

Vezi și 
 Energetică
 Sistemul Energetic Național

Bibliografie 
Paul Dimo Calculul si proiectarea sistemelor electroenergetice, ET, 1971

Legături externe 
 UPB 
Energetică
Biserică

Biserică (din lat. "basilica") se poate referi la:

 Biserică,  edificiu (lăcaș sfânt) construit și amenajat pentru practicarea cultului creștin;
 Biserică, instituția în care sunt organizați credincioșii creștini;
 Biserică, comunitate religioasă de adepți ai aceluiași cult.
Biserica este locul în care îi dăm slavă lui Dumnezeu Cel Atotputernic.
Biserica este considerată ca trup al lui Hristos.

Listă de biserici creștine 
 Biserica Ortodoxă, în general
 Biserica Ortodoxă Română
 Biserica Ortodoxă Rusă
 Biserica Ortodoxă Greacă

 Biserica Catolică
 Biserica Romano-Catolică
 Biserica Română Unită cu Roma
 Biserica Armeano-Catolică
 Bisericile catolice orientale

 Biserica Anglicană
 Biserica Angliei
 Biserica Episcopaliană
 Biserica Irlandei
 Biserica Episcopală Scoțiană 
 Biserica Țării Galilor 
 Biserica Lusitană Catolică Apostolică Evanghelică din Church of Portugalia 
 Biserica Spaniolă Reformată Episcopală

 Biserica Evanghelică-Lutherană
 Biserica Evanghelică în Germania
 Biserica suedeză 
 Biserica Norvegiei
 Biserica Evanghelică Lutherană din Finlanda 
 Biserica Denmarcii
 Biserica Islandei 
 Biserica Evanghelică Lutherană a Letoniei
 Biserica Evanghelică Lutherană a Estoniei 
 Biserica Evanghelică Lutherană a Lituaniei 
 Biserica Evanghelică de Confesiune Augustană din România
 Biserica Evanghelică Lutherană din România

 Biserica Reformată
 Biserica Reformată din România

 Biserica Unitariană
 Biserica Unitariană din Transilvania
 Biserica Unitariană din Ungaria

 Biserica Metodistă

 Bisericile Neoprotestante
 Biserica Crestina dupa Evanghelie 
 Biserica Penticostală
 Biserica Baptistă
 Biserica Adventistă de ziua a șaptea
 Biserica Creștină Adventistă

 Biserici vechi orientale

 Biserica Vetero-Catolică

 Bisericile Porvoo

 Secte autointitulate drept biserici 
 Biserica Satanistă' Vezi și 
 Listă cu biserici cunoscute

 Legături externe 

 Cum este finanțată Biserica în alte state europene , 5 aprilie 2011, Emanuel Pavel Tăvală, Ziarul Lumina''
Kato Achaia

Kato Achaia () este un oraș capitală din Dymi în Grecia.

Se află la o distanță de aproximativ 20 km a Patras.

Superfițe?: 71.55 km²
Locație: 38.48 (38°8'23") N, 21.6 (21°32'554") E
Altitudine: 20 m, 38 m
Cod oștal: GR-252 00
Comuni?: 8

Orase

Kato Achaia
Alykes
Kapeli
Paralia Kato Achaias
Agiovlastika
Ano Achaia
Ano Alissos (nord)
Elaiochori
Kato Alissos
Niforeika
Petrochori

Locutori

Vezi și

Listă de orașe din Grecia

Orașe din Grecia
Peristeri

Peristeri:
 Peristerion
 Peristeri (Elida)
 Patricia Peristeri
Adolfo Bioy Casares

Adolfo Bioy Casares (n. 15 septembrie 1914, Buenos Aires — d. 26 martie 1999, Buenos Aires) este un prozator argentinian, membru al școlii realismului magic.

Casares scrie prima nuvelă la 11 ani, începe să studieze dreptul și filozofia, dar întâlnirea cu Jorge Luis Borges îi schimbă destinul. Este unul din maeștrii absoluți ai literaturii fantastice.

După aceasta se dedică în întregime literaturii (cu Borges avea de altfel să colaboreze, începând prin a compune un anunț publicitar pentru iaurtul produs de firma tatălui său și continuând cu o serie de povestiri polițiste).

Nuvelele sale fantastice uimesc prin perfecțiunea construcției, în care imaginarul se suprapune cu realul. Tot ce scrie Bioy Casares ține, de fapt, de romanul de aventuri care nu suportă nici un adaos stilistic inutil.

Se stinge din viață la Buenos Aires, fiind considerat un veritabil patriarh al literaturii fantastice.

Romane publicate 
 La invencion de Morel (1940) (Invenția lui Morel, trad. rom. 2003)
 El perjurio de la nieve (1944) (Sperjurul nepotului)
 Plan de evasion (1945) (Plan de evadare)
 La trama celeste (1948) (Urzeala celestă)
 El sueno de los heroes (1954) (Visul eroilor)
 Historia prodigiosa (1956) (O istorie prodigioasă)
 Guirnalda con amores (1959)
 El lado de la sombra (1962)
 El gran serafin (1967) (Marele serafim)
 Diario de la guerra del cerdo (1969)
 Dormir al sol (1973) (Dormind la soare)
 Aventuras de un fotografo en La Plata (1985) (Aventura unui fotograf în La plata)
 Historias desaforadas (1986) (Povești scandaloase)
 Una muneca rusa (1991) (O păpușă rusească)
 Un campéon desparejo (1993) (Un campion al disperării) etc.

Opere scrise în colaborare 
 Seis problemas para don Isidro Parodi (1942), cu Jorge Luis Borges (Șase probleme pentru don Isidor Parodi)
 Dos fantasías memorables (1946), cu Jorge Luis Borges (Fantezii memorabile)
 Los que aman, odian (1946), cu Silvina Ocampo (Ceea ce iubesc, urăsc)
 Un modelo para la muerte (1946), cu Jorge Luis Borges (Un model în moarte)
 Crónicas de Bustos Domecq (1967), cu Jorge Luis Borges (Cronica lui Bustos Domecq)
 Nuevos cuentos de Bustos Domecq (1977), cu Jorge Luis Borges (Noi povestiri cu Bustos Domecq)

Note

Nașteri în 1914
Decese în 1999
Scriitori argentinieni
Romancieri argentinieni
Laureați ai Premiului Cervantes
Johan Huizinga

Johan Huizinga (n. 7 decembrie 1872, Groningen – d. 1 februarie 1945, De Steeg, lângă Arnhem) a fost un istoric, profesor și eseist din Țările de Jos. A studiat literatura orientală la Groningen, apoi la Leipzig, afirmându-se în 1897 cu o teză despre teatrul indian. În 1897–1905 predă istoria la o școală din Haarlem.

După succesul înregistrat cu volumul Originile orașului Haarlem (1905), este numit profesor de istorie medievală și contemporană la Universitatea din Groningen. Din 1915 până în 1942 este profesor la Universitatea din Leiden. În 1938 este ales vicepreședinte al Comitetului internațional pentru cooperare intelectuală al Ligii Națiunilor.
Arestat de naziști în 1941, este eliberat în 1942, dar i se interzice să revină la Leiden. Moare la De Steeg, la 1 februarie 1945.

Cărți publicate 
 Originile orasului Haarlem, 1905
 Amurgul Evului Mediu, 1919
 Erasmus, 1924
 Explorări în istoria civilizației, 1929
 Criza civilizației, 1935
 Homo ludens, 1938

Note

Lectură suplimentară
 Willem Otterspeer: Reading Huizinga. Amsterdam University Press, 2010. ISBN 978-90-8964-180-9
 Jo Tollebeek: "At the crossroads of nationalism: Huizinga, Pirenne and the Low Countries in Europe," European Review of History (2010) 17#2 pp 187–215
 Donald R. Kelley: Fortunes of history. Historical inquiry from Herder to Huizinga. New Haven, Yale University Press, 2003. ISBN 0-300-09578-3
 Johan Huizinga 1872-1972. Papers delivered to the Johan Huizinga Conference Groningen 11-15 december 1972. Ed. by W.R.H. Koops ... [et al.] The Hague, Nijhoff, 1973. ISBN 90-247-1609-8

Legături externe

 Johan Huizinga The Waning of the Middle Ages
 
 
 Johan Huizinga  at The Dictionary of Art Historians.
 Online version Exhibition Johan Huizinga in University Library Leiden, 1998 

Nașteri în 1872
Decese în 1945
Istorici olandezi
Medieviști olandezi
Membri ai Academiei Regale Neerlandeze de Arte și Științe
Ovidiu Verdeș

Ovidiu Verdeș ( - d. 10 octombrie 2022, București, România) a fost un scriitor și profesor universitar român.

Date biografice
Ovidiu Verdeș s-a născut la  13 aprilie 1963 în  București. Absolvent al Universității București, secția Litere. A fost profesor univ. dr. la Facultatea de Litere a Universității din București, specialist in teoria literaturii. A  fost membru al cenaclului Universitas. Redactor la Editura Academiei Române.

Cărți publicate
Muzici și faze, Editura Univers, 2000

Premii
Premiul pentru debut al U.S.R.

Note

Bibliografie
 UNIVERSITAS - A fost odată un cenaclu..., coordonator Mircea Martin, Ed. M.N.L.R., 2008

Legături externe
Universitas... 

Interviuri
 Despre un roman cu calitati de best seller, Svetlana Cârstean, Observator cultural - numărul 102, februarie 2002

Nașteri în 1963
Decese în 2022
Profesori universitari români
Autori români
Bucureșteni
Cecilia Ștefănescu

Cecilia Ștefănescu (n. 6 iulie 1975, București) este o prozatoare și publicistă română.

Biografie și studii 
Cecilia Ștefănescu s-a născut la 6 iulie 1975, în București. A absolvit Liceul "Gheorghe Lazăr" din București în 1993 și Facultatea de Litere a Universității din București în 1997.

Opere publicate 
Debutează editorial în volumul colectiv Ferestre '98 (1998).

Colaborează la revistele: "Dilema", "Vineri", "Exces", "Design Buletin", "Madame Figaro" ș.a., precum și la ziarele: "Cotidianul", "Curentul", "Independent".

Este prezentă în volumul colectiv Tescani 40238 (Editura Image, București, 2000). 

În anul 2002, a publicat la Editura Paralela 45 romanul Legături bolnăvicioase, ecranizat, în anul 2006, de regizorul Tudor Giurgiu.

În anul 2009, a publicat la Editura Polirom romanul Intrarea Soarelui.

Volume publicate 
 Prima mea dezamăgire în dragoste, coord. de Laura Albulescu - Marius Chivu, Silviu Dancu, Raluca Dincă, Șerban Foarță, Bogdan Ghiu, Adela Greceanu, Mugur Grosu, Augustin Ioan, Luminița Marcu, Mitoș Micleușanu, Ada Milea, Matei Pleșu, Antoaneta Ralian, Johnny Răducanu, Cecilia Ștefănescu, Iulian Tănase, Stelian Țurlea, Constantin Vică; Ed. Art, 2009; 
 Prima dată, coord. de Laura Albulescu și Andra Matzal - Laura Albulescu, Ion Barbu, Mihai Barbu, Lavinia Braniște, Philip Ó Ceallaigh, Marius Chivu, Bogdan Coșa, Andrei Crăciun, Silviu Dancu, Gabriel H. Decuble, Raluca Dincă, Florin Dumitrescu, M. Duțescu, Șerban Foarță, Miron Ghiu, Adela Greceanu, Mugur Grosu, Bogdan Iancu, Florin Iaru, Vera Ion, Cristi Luca, Cosmin Manolache, Matei Martin, Andra Matzal, Marin Mălaicu-Hondrari, Dmitri Miticov, Dan Pleșa, Matei Pleșu, Antoaneta Ralian, Ana Maria Sandu, Dan Sociu, Ionuț Sociu, Elena Stancu, Bogdan-Alexandru Stănescu, Robert Șerban, Cecilia Ștefănescu, Alex Tocilescu,Călin Torsan, Răzvan Țupa, Vlad Ursulean, Mihail Vakulovski, Radu Vancu, Luiza Vasiliu, Constantin Vică, Elena Vlădăreanu; Ed. Art, 2013;

Note

Legături externe 
  Despre Cecilia Ștefănescu și un fragment din romanul Legături primejdioase

Nașteri în 1975
Scriitori români în viață
Romancieri români
Publiciști români
Prozatori români
Absolvenți ai Universității din București
Giuseppe Tomasi di Lampedusa

Giuseppe Tomasi di Lampedusa (Palermo, 23 decembrie 1896 - Roma, 23 iulie 1957) a fost un scriitor sicilian. Este faimos pentru singurul său roman, Il Gattopardo (publicat postum pentru prima dată în 1958, tradus sub titlul Ghepardul), ce se petrece în Sicilia în timpul Unificării Italiei.

Biografie 
Giuseppe Tomasi s-a născut la într-o mare familie nobilă. Este fiul lui Giulio Maria Tomasi și a lui Beatrice Mastrogiovanni Tasca di Cutò. Întreaga sa viață a rămas foarte strâns legat de mediul familial și a evitat să se alăture mediilor literare. A rămas în istoria literaturii italiene drept autor al unui singur roman, Ghepardul. A studiat scriitorii italieni și străini, clasici și moderni, vădind un interes deosebit pentru teoriile lui Freud. În 1943, în cursul unui bombardament a fost distrusă casa familiei sale, moment care a reprezentat și începutul declinului clasei din care făcea parte.

Ghepardul 
Pe la sfârșitul anului 1954 și în 1955 a început să redacteze romanul Il Gattopardo (Ghepardul), scop în care a cules o serie de descrieri de locuri, persoane și experiențe, practic o bază de date, pe care a publicat-o în 1954 sub titlul Luoghi della mia prima infanzia (Locurile copilăriei mele).

Romanul Il Gattopardo a fost refuzat de editorul Elio Vittorini, fiind publicat postum, în 1958, de Feltrinelli. Cartea a avut un imens succes la public, în special datorită excepționalei transpuneri cinematografice de către regizorul Luchino Visconti, în 1963. Filmul a beneficiat și de o distribuție cu mari actori (Burt Lancaster, Alain Delon, Claudia Cardinale) în rolurile principale.

Romanul Ghepardul urmărește istoria familiei unui nobil din Sicilia, Don Fabrizio Corbera, Principe de Salina, în cursul evenimentelor din perioada cunoscută sub numele de Risorgimento. Cel mai memorabil moment din carte este acela în care Tancredi, nepotul lui Don Fabrizio, încearcă fără succes să îl convingă pe Don Fabrizio să rupă jurământul de credință față de Regatul celor două Sicilii, care se prăbușea, și să se alieze cu dinastia de Savoia, ocazie cu care rostește fraza '"Bisogna cambiare tutto per non cambiare nulla"' (Trebuie să schimbăm totul pentru ca nimic să nu se schimbe).

Fiul adoptiv al lui Giuseppe Tomasi di Lampedusa, Gioacchino Lanza Tomasi, mărturisea despre el că era un „om al tainelor“. Că a fost și a rămas așa, se poate vedea din faptul că nici azi, la aproape cinci decenii de la moartea lui, biografii nu cunosc din viața aristocratului sicilian decât lucruri foarte puține și nesemnificative. 

Nașteri în 1896
Decese în 1957
Romancieri italieni
Romano-catolici italieni
Oameni din Palermo
Andrei Bodiu

Andrei Bodiu (n. 27 aprilie 1965, Baia Mare – d. 3 aprilie 2014, Oradea) a fost un poet român.

Bibliografie 
Andrei Bodiu s-a născut pe 27 aprilie 1965 în Baia Mare. A absolvit Facultatea de Filologie a Universității din Timișoara (1988). A fost decan și prof. dr. la Facultatea de Litere a Universității Transilvania din Brașov și redactor-șef al revistei Interval. Membru al Asociației Scriitorilor Profesioniști din România (ASPRO) și Uniunii Scriitorilor din România. Și-a început activitatea literară ca membru al grupului de la Brașov, grup format în anii '80 împreună cu poeții Simona Popescu, Caius Dobrescu și Marius Oprea și fost membru al cenaclului Universitas. A debutat în 1991, în volumul colectiv Pauză de respirație, publicat în colaborare cu Simona Popescu, Caius Dobrescu și Marius Oprea.

Volume de poezie 
 Cursa de 24 ore (Editura Marineasa, 1994);
 Poezii patriotice (Editura Marineasa, 1995);
 Studii pe viață și pe moarte (Editura Paralela 45, 2000);
 Oameni obosiți (Editura Paralela 45, 2008)
 Firul alb (Editura Tracus Arte, 2014)

Studii critice 
 Direcția 80 în poezia română (Editura Paralela 45, 2000);
 Șapte teme ale romanului postpașoptist (Editura Paralela 45, 2002);
 George Coșbuc, micromonografie (Editura Aula, 2002); 
 Mircea Cărtărescu, micromonografie (Editura Aula,. 2003).

Romane 
 Bulevardul Eroilor, (Editura Paralela 45, 2004).

Memorialistică 
 China, jurnal în doi timpi (Editura Tracus Arte, 2013).

Antologii 
 Antologia poeziei generației 80, îngrijită de Alexandru Mușina (Editura Vlasie, 1993),
 Sfâșierea lui Morfeu (antologie a generației 90), alcătuită de Dan-Silviu Boerescu (1994),
 Romanian Poets of the 80s and 90s (Editura Paralela 45, 1999)
 în secțiunea antologică a volumului Experimentul literar românesc postbelic (Editura Paralela 45, 1998).
 Este prezent cu grupaje de poezii traduse în limba engleză în antologia Vilenica 89, publicată în Slovenia și într-o antologie de poezie publicată în Italia.

Note

Bibliografie 
 Ion Bogdan Lefter, Scriitori români din anii '80-'90. Dicționar bio-bibliografic, vol. I, A-F, Pitești, Editura Paralela 45, 2000, p. 70-72
 UNIVERSITAS - A fost odată un cenaclu..., coordonator Mircea Martin, Ed. M.N.L.R., 2008

Legături externe 
 „Sintem in continuare sub «zodia» optzecismului“. Interviu cu Andrei BODIU, Svetlana Cârstean, Observator cultural - numărul 70, iunie 2001
 Către un prieten pe care nu l-am cunoscut. Andrei Bodiu (1965-2014), 4 aprilie 2014, Péter Demény, Adevărul

Nașteri în 1965
Decese în 2014
Băimăreni
Scriitori români din secolul al XX-lea
Scriitori români din secolul al XXI-lea
Poeți români din secolul al XX-lea
Poeți români din secolul al XXI-lea
Marius Oprea

Marius Oprea (n. 22 mai 1964, Târgoviște) este un istoric, poet și eseist român, membru al Uniunii Scriitorilor din România.

Date biografice 
A studiat istoria la Universitatea din București.
A fost membru al cenaclului Universitas condus de profesorul și criticul literar Mircea Martin.
Este autorul unei teze de doctorat cu tema Rolul și evoluția Securității (1948-1964).
În prezent este președintele Centrului de Investigare a Crimelor Comunismului (CICC).
A debutat ca poet în volumul Pauza de respirație, alături de Simona Popescu, Caius Dobrescu și Andrei Bodiu.
Trăiește cu familia sa în Brașov.

Cărți publicate 
 Plimbare pe Ulița Tipografiei, Editura Fundației Culturale Române, 1996
 Solo de tamburină (versuri), Editura Paralela 45, 1999
 Banalitatea răuluiː O istorie a Securității în documenteː 1949 - 1989 , Editura Polirom, 2002 
 Securiștii partiduluiː Serviciul de cadre al PCR ca poliție politică (coautori : Nicolae Videnie, Ioana Cirstocea, Andreea Nastase, Stejărel Olaru), Editura Polirom, 2002
 Ziua care nu se uită. 15 noiembrie 1987, Brașov (coautor Stejărel Olaru), Editura Polirom, 2002
 The day we won't forget. 15 November, Brașov (coautor Stejărel Olaru), 2002
 Moștenitorii Securității, Editura Humanitas, 2004
 Chipul morții: dialog cu Vladimir Bukovski despre natura comunismului, 2006
 Adevărata călătorie a lui Zahei — Vasile Voiculescu și taina Rugului Aprins, Editura Humanitas, 2008 
 Bastionul cruzimii: o istorie a Scurității (1948 - 1964), 2008
 Șase feluri de a muri, Editura Polirom, 2009
 Adevarata față a lui Traian Băsescu, Editura Jurnalul, 2012
 Mafia arabă în Româniaː de la Ceaușescu la Iliescu,  Editura Corint, 2016
 Turma păstorului mut, Editura Polirom, 2016
 Neasemuita istorie a Imperiului Român de Răsărit, Editura Polirom, 2017

Note

Bibliografie 
 UNIVERSITAS - A fost odată un cenaclu..., coordonator Mircea Martin, Ed. M.N.L.R., 2008

Legături externe 
 Articole semnate de Marius Oprea, în Ziarul de Duminică
 Universitas... 
 Intelectuali hartuiti de Securitate?, 5 iulie 2005, Revista 22
 Revolta unui om curajos, Ovidiu Șimonca, Observator cultural - numărul 276, iulie 2005

Interviuri

 "Privatizarea comunismului" , 31 iulie 2006, Laurențiu Ciocăzanu, Ovidiu Nahoi, Evenimentul zilei
 Marius Oprea: „Suntem conduși de circa 10.000 de ticăloși”, 21 ianuarie 2010, George Rădulescu, Adevărul
 Marius Oprea - "Nu putem calca la nesfarsit pe morminte fara cruce", Otilia Teposu, Formula AS - anul 2012, numărul 1004
 Marius Oprea - "Dezvăluirea trecutului face parte din viitor”, Ion Longin Popescu, Formula AS - anul 2012, numărul 1026

Nașteri în 1964
Nașteri pe 22 mai
Poeți români contemporani
Istorici români contemporani
Membri ai Uniunii Scriitorilor din România
Eseiști români
Monarhiști români
Caius Dobrescu

Caius Dobrescu (n. 22 ianuarie 1966, Brașov) este un poet, eseist și romancier român. Este, totodată, profesor universitar la Facultatea de Filologie a Universității din București, specialist în teoria literaturii. E membru în Asociația Scriitorilor Profesioniști din România (ASPRO).

Biografie 

A urmat cursurile Liceului „Unirea” din Brașov, apoi a absolvit în 1988 Facultatea de Filologie a Universității din București (secția română-engleză). Între 1990 și 1991 a beneficiat de bursa Herder la Universitatea din Viena. În 1999 și-a susținut teza de doctorat cu tema Postmodernismul - o privire teoretică din perspectiva unei definiții plurale și deschise a conceptului de „cultură burgheză”. A lucrat între 1998-1999 la Ministerul Afacerilor Externe. Este conferențiar la Universitatea „Transilvania” din Brașov.

Și-a început activitatea literară ca membru al Grupului de la Brașov (cunoscut și sub denumirea de „gruparea mașcristă”), format în anii `80 împreună cu Andrei Bodiu, Marius Oprea și Simona Popescu. În timpul facultății, ia parte la cenaclul Universitas al Universității din București, condus de profesorul și criticul Mircea Martin.

A debutat în 1991 în volumul colectiv de poezie Pauză de respirație (împreună cu Andrei Bodiu, Simona Popescu și Marius Oprea).

A primit Premiul Orașului Münster pentru Poezie Europeană în 2009 (împreună cu Gerhardt Csejka)

Opere 

Poeme

 Efebia, 1994
 Spălându-mi ciorapii, 1994
 Deadevă, 1998
 Odă liberei întreprinderi, 2009, a cărei traducere în limba germană, Ode an die freie Unternehmung, a primit Premiul orașului Münster pentru poezie europeană

Eseuri

 Modernitatea ultimă, 1998
 Semizei și rentieri, 2001
 Inamicul impersonal, 2001
 Un Bertrand Russell de respirație wagneriană, studiu introductiv la Pupa russa de Gheorghe Crăciun, p. 5-15, 2007 

Romane

 Balamuc sau pionierii spațiului, 1994
 Teză de doctorat, 2007
 Euromorphotikon, roman în versuri, 2010
 Minoic, 2011

Studii

 Mihai Eminescu. Imaginarul spațiului privat. Imaginarul spațiului public, monografie, 2004

Volume colective

 Care-i faza cu cititul?, coord. de Liviu Papadima, Ed. Art, 2010

Note

Bibliografie 
 UNIVERSITAS - A fost odată un cenaclu..., coordonator Mircea Martin, Ed. M.N.L.R., 2008

Legături externe 
 Romanul unui doctorat. Studiu de caz, 18 noiembrie 2010, Patras Antonio, Ziarul de Duminică

 Nume de cod: „Poetul“ (I). Interviu cu Caius DOBRESCU, Svetlana Cârstean, Observator cultural - numărul 80, septembrie 2001
 Nume de cod: „Poetul“ (II). Interviu cu Caius DOBRESCU, Svetlana Cârstean, Observator cultural - numărul 81, septembrie 2001

Dobrescu, Caius
Scriitori români în viață
Critici literari români
Eseiști români
Eminescologi români
Prozatori români
Romancieri români
Profesori universitari români
Profesori români în viață
Brașoveni