alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Kurský oblouk

Kurský oblouk byl výběžek na východní frontě 2. světové války. Vznikl na jaře roku 1943 okolo důležitého železničního uzlu a průmyslového centra Kursk během Mansteinovy ofenzívy, protože rozbahnění terénu způsobené jarní oblevou zastavilo německou ofenzívu (původně měl být zlikvidován ještě během ní). Na severu sousedil s Orelským obloukem na jihu s Donskou oblastí.

Německá vojska se pokusila Kurský oblouk zlikvidovat během tzv. Bitvy v Kurském oblouku (4.–22. červenec 1943). Celá akce však selhala. Kurský oblouk zanikl v průběhu srpna téhož roku, když Rudá armáda postupně zlikvidovala jak Orelský oblouk, tak Donskou oblast.

Související články 
 Kursk
 Bitva v Kurském oblouku

Externí odkazy 
 Od Kurska po Bagration – Samotná bitva i následné události

Bitvy roku 1943
Bitvy a operace východní fronty druhé světové války
Grand Prix Kanady 2003

Grand Prix Kanady XLI Grand Prix Air Canada

 15. červen 2003 
 Okruh Montreal 
 70 kol x 4,361 km = 305,270 km 
 705. Grand Prix
 68. vítězství Michaela Schumachera 
 163. vítězství pro Ferrari

Výsledky

Nejrychlejší kolo 

 Fernando ALONSO  Renault 1'16,040 - 206.465 km/h

Vedení v závodě 

 1-19 kolo Ralf Schumacher
 20 kolo Michael Schumacher
 21-25 kolo Fernando Alonso
 26-48 kolo Michael Schumacher
 49-54 kolo Fernando Alonso
 55-70 kolo Michael Schumacher

Postavení na startu 

 zeleně – Startoval z boxu

Zajímavosti 

 Pneumatiky Bridgestone získaly 75 vítězství
 Fernando Alonso poprvé zajel nejrychlejší kolo.
 Fernando Alonso a Mark Webber nastoupili k 25 GP
 Pneumatiky Michelin zajel 75 nejrychlejší kolo
 50 GP pro Toyotu
 Michael Schumacher jel 3890 kol v čele závodu.

Formule 1 v roce 2003
Grand Prix Kanady
Albrecht II.

Jméno Albrecht II. označuje vícero osob:

 Albrecht II. Habsburský (1397–1439), rakouský vévoda (jako Albrecht V.), král český (Albrecht I.), uherský a římský
 Albrecht II. Míšeňský (Nezdárný; 1240–1314/1315), lantkrabě durynský a markrabě míšeňský
 Albrecht II. Moudrý (1298–1358), vévoda rakouský, štýrský a korutanský
 Albrecht II. Saský (1250–1298), saský vévoda a jeden ze světských kurfiřtů
DotGNU

DotGNU (výslovnost [ˌdot ˈgnuː]; jméno inspirované konkurenční technologií Microsoftu .NET) je zastřešující název pro soubor softwarových technologií, který vznikl jako reakce GNU na rámec .NET.

Snahou Projektu DotGNU je vytvořit svobodnou unixovou, platformově nezávislou alternativu k proprietárním technologiím Microsoftu .NET a Mono. Protože snahy Projektu DotGNU jsou různorodé, dělí se projekt v současnosti na tři části.

DotGNU Portable.NET 
DotGNU Portable.NET má být v podstatě kopie .NET určená pro unixové platformy; obsahuje základní knihovny prostředí .NET Framework (základní knihovny tříd, knihovny XML a knihovnu Systems.Windows.Forms) a umožňuje kompilovat a spouštět aplikace napsané v programovacích jazycích C a C#. Podporuje velké množství hardwarových platforem (např. procesory řady x86 a PowerPC) a operačních systémů (včetně Linuxu, macOS a MS Windows).

phpGroupWare 
phpGroupWare je technologie napsaná v PHP (tedy nezávislá na DotGNU), určená pro psaní webových služeb pro spolupráci více uživatelů (tzv. groupware [ˈgruːpˌweə(r)]). Tato technologie obsahuje velké množství komponent, které jsou dostupné přes XML, takže je možné je jednoduše integrovat do vyvíjených webových aplikací pro DotGNU.

V současné době phpGroupWare podporuje práci s kalendáři, adresáři, správou projektů, poznámkami, e-maily, distribucí novinek a titulků zpráv, správou souborů a mnoho dalšími službami. Celkem poskytuje phpGroupWare okolo 50 různých webových aplikací pro groupware.

DGEE 
DGEE (zkratka z anglického DotGNU Execution Environment, tedy Běhové prostředí DotGNU) je jádro celého DotGNU – slouží jako základna pro přijímání, ověřování a splňování požadavků webových služeb. Veškerá komunikace uvnitř DGEE probíhá pomocí XML, stejně tak jako komunikace s klienty; s nimi umí DGEE komunikovat i prostřednictvím HTML (a klientem tedy může být libovolný webový prohlížeč).

DGEE je implementováno jako aplikace Goldwater [ˈgəuldˌwoːtə(r)], což zaručuje jeho vysokou stabilitu, snadnou škálovatelnost výkonu a jednoduchou správu a údržbu. Každou aplikaci DotGNU je možné rozdělit na mnoho oddělených, spolu komunikujících procesů, což je výhodně pro běh na serverech s více procesory nebo procesory s více jádry. Systém Goldwater dokonce umožňuje běh jedné aplikace na více fyzických serverech. Samotná aplikace rozdělení nepozná, protože o komunikaci těchto procesů se stará Goldwater.

Externí odkazy 
  Projekt DotGNU
  phpGroupWare

Svobodný software
Stargard

Stargard (, těsně po druhé světové válce polsky Starogród, v letech 1950–2015 Stargard Szczeciński) je okresní město v Západopomořanském vojvodství v severním Polsku, položené na řece Ina asi 40 km východně od Štětína. Na rozloze 48 km² roku 2001 čítalo 71,3 tisíce obyvatel. Městská práva získal Stargard 21. června 1243. Centrum města obklopuje soubor parků zvaných Planty.

Historie 
Název města je slovanského původu (starý hrad). Město se poprvé připomíná roku 1140 a roku 1243 získalo magdeburská městská práva. Roku 1363 se připojilo k Hanse a bylo opevněno, v 15. století bylo sídlem pomořanských vévodů. Za Třicetileté války bylo vypáleno a Vestfálský mír je připojil k Braniborsku-Prusku. Roku 1701 připadlo Prusku a po sjednocení Německa roku 1871 se stalo částí Německé říše. Za Druhé světové války bylo město jakožto významný železniční uzel silně poškozeno bombardováním a po válce připadlo Polsku.

Doprava 
Stargard je součástí městské a přístavní aglomerace Štětín. Leží na křižovatce významných železničních tratí, totiž trati 351 Štětín - Poznaň a trati 202 Stargard - Gdaňsk.
Městskou dopravu zajišťuje 23 autobusových linek, v okolí města jsou četné pěší i cyklistické trasy.

Pamětihodnosti 
 Zbytky městských hradeb a věží
 Kapitulní kostel Panny Marie, gotická cihlová trojlodní basilika z 15. století, jeden z největších cihlových gotických chrámů v Evropě
 Kostel svatého Jana, gotický cihlový halový (stejnolodní) kostel s věží v průčelí vysokou 99m.
 Renesanční radnice ze 16. století s bohatě zdobenou fasádou
 Měšťanské domy z 15.-18. století

Galerie

Sport 
 Błękitni Stargard Szczeciński – fotbalový klub založený roku 1945

Známí rodáci 
 Margaret — polská zpěvačka skladatelka
 Paweł Czapiewski -  polský atlet

Partnerská města 
  Elmshorn
  Saldus
  Slagelse
  Stralsund
  Wijchen

Externí odkazy 
 
 Informační server města Stargard

 
Města v Západopomořanském vojvodství
Okresní města v Polsku
Hanza
Plži v akváriích



Běžné druhy akvarijních plžů

piskořka věžovitá Melanoides tuberculatus (O. F. Müller, 1774). Ryje ve dně a tak ho časem vyrovnává. Požírá tmel. Potrava: řasy. Listy pampelišek nežere. Nesnáší chladnou vodu, uhynou pod 16 °C.

Ampullariidae: měchýřovka východní Pomacea bridgesii (syn. Ampularia australis). Požírá i syrové hovězí maso.

 Physastra proteus (syn. Isidora proteus) - Nesnáší chladnou vodu.

 Planorbella anceps - dokáže sežrat i žabník jitrocelový (Alisma plantago-aquatica), která je v syrovém stavu pro člověka jedovatá.

 blátivka americká Pseudosuccinea columella (Say, 1817). Velmi nenáročný chovanec. Žere cokoliv včetně akvarijních rostlin. V akváriu chovám pouze tento a předchozí druh a krmím je kousky slupek od brambor. Ale pozor: týdně malý kousek slupky asi 3 krát 1 cm, jinak se z Vašeho akvária (bez filtru) stane nevzhledná bažina. Snáší i jakkoliv špinavou vodu, neboť dokáže žít i v čistírnách odpadních vod.
Vajíčka tohoto plže jsou natolik životaschopná, že se mohou vyskytovat v sušeném krmivu 

Plži jsou v akváriích užiteční požíráním řas a zbytků potravy pro ryby, která by jinak zahnívala. Jejich úhyn může indikovat znečištění mědí a octem (po dezinfekci nádrže a nevypláchnutí).

Je však nutno vybrat takové druhy plžů, které příliš neničí vodní rostliny. Nedoporučují se proto druhy, které jsou rovněž nevhodné do jezírek. Mohou také škodit požíráním jiker, a proto je nedávejte do vytíracích nádrží. Větší plži se mohou v noci zmocnit i potěru.

Plži požírají v akváriích většinou jemné nebo mladé listy (např. řeřišnice lyrovitá (Cardamine lyrata) - jemné velmi křehké lístky, rohatec žluťuchovitý (Ceratopteris thalictroides) - mladé jemné rostliny). Další potrava plžů: salát (i sušený), špenát (spařený vřelou vodou), listy pampelišky, slupky okurek, sušený okřehek. Nepožírají vláknité řasy a sinice.

Některá potrava plžů (např. mrkev, brambora, jablko, maso, …) je vhodná pro jejich nalákání v případě přemnožení.

Příliš mnoho plžů v akváriu může z vody odčerpat vápenaté látky a mohou tak dokonce měnit tvrdost vody. To se může stát osudné rybám, které vyžadují vodu s vyšší alkalitou např. tlamovec jikroskvrnný (Haplochromis burtoni) vyžaduje středně tvrdou vodu s vyšší alkalitou.

Plži v zahradních jezírkách

Proti přemnožení řas se doporučuje nasadit do zahradního jezírka tyto druhy plžů:
 okružák ploský Planorbarius corneus
 levatka říční Physa fontinalis
 levatka ostrá Physa acuta
 bahenka živorodá Viviparus contectus, (případně bahenka pruhovaná Viviparus viviparus)

Nedoporučuje se vysazovat tyto druhy:
 plovatka bahenní Lymnaea stagnalis - rychle likviduje kromě řas i vodní rostliny (např. i lekníny.) Může být v akváriích užitečná požíráním nezmarů.

Reference
 Vaněk V., Stodola J. 1987 Vodní a vlhkomilné rostliny. - Státní zemědělské nakladatelství, Praha. 312 pp. str. 39-40.

Externí odkazy
 Ampullariidae (anglicky)
 Proč mít v akváriu šneky

Plži
Akvaristika
Indický oceán

Indický oceán je třetí největší oceán na Zemi. Nachází se mezi Afrikou, Asií, Austrálií a Antarktidou. Celý leží na východní polokouli a velkou většinou jižně od rovníku.

Geografie 

Jeho rozloha je 73,556 milionu km², což představuje přibližně 20 procent povrchu světového oceánu. Obsahuje 292,131 milionu km³ vody.

Na západě (20° východní délky) přechází volně do Atlantského oceánu, na jihu (60° jižní šířky) do Jižního ledového oceánu a na východě (146°55' východní délky) do Tichého oceánu. Ze severozápadu a severu je přirozeně uzavřený, na severovýchodě je mnoha průlivy (např. Malackým, Sundským) ve Východoindickém souostroví (Indonésie) propojen s okrajovými moři Tichého oceánu (Jihočínské, Jávské, Arafurské). Na severozápadě je Suezským průplavem uměle propojen se Středozemním mořem.

Klimatické podmínky 
Vzhledem ke své poloze je Indický oceán v průměru nejteplejším světovým oceánem. Podstatná část jeho plochy se nachází v tropickém nebo subtropickém podnebném pásu. Pro oblast na sever od rovníku je charakteristické monzunové podnebí. V tropech jižně od rovníku jsou větry mírnější. Na jižním okraji oceánu vane chladné vlhké západní proudění doprovázející Západní příhon.

Indický oceán v číslech 
 Rozloha:
 73,440 milionu km² (pokud sahá až k Antarktidě, tj. např. podle definice Národní zeměpisné společnosti)
 68,556 milionu km² (pokud je na jihu omezen 60. rovnoběžkou, za níž navazuje Jižní oceán, tj. podle definice Mezinárodní hydrografické organizace)
 Nejhlubší místo: Jávský příkop 7 725 m
 Podíl na rozloze Země: 14,9 %
 Největší záliv: Bengálský záliv 2,172 milionu km² (největší na Zemi).

Okrajová moře a zálivy

Ostrovy a souostroví 
Hvězdičkou vyznačeny ostrovy na hranici Indického oceánu.

Největší přítoky

Ekonomické charakteristiky 
Vzhledem k absenci významných studených proudů (kromě Západního příhonu na jihu) dochází v Indickém oceánu pouze nízkému výlovu ryb (zejména krevety a tuňák).

Podél pobřeží Afriky, Arabského poloostrova a Asie vedou důležité námořní trasy po nichž je přepravováno zboží mezi Evropou a východní Asií a více než 40 % světové produkce ropy (z oblasti Perského zálivu). Kolem somálského pobřeží a v Malackém průlivu trvá nebezpečí námořního pirátství.

Přístavy

Fauna a flóra 

V Rudém moři a kolem souostroví Lakadivy a Maledivy se nachází množství korálových útesů. Oceán je také domovem mnoha druhů želv, velryb, ploutvonožců a vodních savců (např. Dugong indický). Problém znečištění moře ropou a lodní dopravou je aktuální zejména pro Rudé moře, Arabské moře a Perský záliv.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Moře a oceány, Editions Atlas 2006

Externí odkazy
Silverstone Circuit

Závodní okruh Silverstone leží v Anglii v oblasti Northamptonshire, v areálu starého vojenského letiště. Letiště bylo postaveno za druhé světové války jako letecká základna pro britské a americké bombardéry. Zatímco po válce mnoho základen postupně zaniklo, Silverstone začal vzkvétat díky několika motoristickým nadšencům, kteří tu nalezli ideální závodní dráhu.

První velká cena se tu jela v roce 1948 a zvítězil v ní Luigi Villoresi na Maserati a i následující rok triumfoval vůz Maserati, tentokrát s Toulo de Graffenriedem. V roce 1950 se tu jela první velká cena v rámci mistrovství světa a zvítězil v ní Giuseppe Farina na Alfě Romeo. Od roku 1951 až do roku 1958 vždy zvítězil pilot s vozem Ferrari. Nejvíce výher má Lewis Hamilton (9).

Formule 1

Verze okruhu

Externí odkazy 
 

Silverstone
Northamptonshire
Motoristické závodní okruhy ve Spojeném království
Sportovní zařízení v Anglii
Heterogenní směs

Heterogenní (různorodá) směs je systém dvou nebo více složek. Heterogenní směs nemá definované složení v celém svém objemu a je složená z několika fází. Na rozhraní těchto fází se chemické a fyzikální vlastnosti mění skokem.  Zrakem, lupou nebo mikroskopem lze identifikovat jednotlivé složky, neboť jejich částice mají velikost větší než 10−7 m.

Typickým příkladem pevné heterogenní směsi je žula, v níž můžeme zřetelně vidět rozhraní mezi jednotlivými složkami, ze kterých je složena. Příkladem kapalné heterogenní směsi je ropa, která obsahuje mnoho různých složek v závislosti na místě naleziště. Příkladem plynné heterogenní směsi je dým, který také obsahuje mnoho složek v závislosti na tom, jaké látky jsou spalovány.

Dělení heterogenních směsí

Podle počtu složek 

 heterogenní směs dvousložková
 heterogenní směs třísložková
 heterogenní směs vícesložková

Podle skupenství složek 
Podle skupenství dělíme pouze dvousložkové heterogenní směsi.

Oddělování složek směsi 
Složky heterogenní směsi se mohou oddělovat mnoha metodami. Záleží na druhu směsi. Nejjednodušší metodou pro oddělování složek je ruční přebírání nebo plavení, které je známější pod názvem rýžování. Ostatní metody lze rozdělit na:

 destilace na základě rozdílných teplot varu kapalných složek, například destilace ropy.
 filtrace na základě rozdílných skupenství, používá se především pro oddělení pevné látky od kapalné nebo pevné látky od plynné. Pevná látka se zachytí na filtru, zatímco filtrem proteče do kádinky čistá kapalina. Čistá látka v kádince se nazývá filtrát a nejznámějším filtrem je filtrační papír.
 odstřeďování se používá pouze v případě, že jedna ze složek je kapalná. Provádí se v odstředivkách.
 extrakce na základě rozdílné rozpustnosti v daném rozpouštědle, extrakce neboli vyluhování se používá pro získávání olejů a barviv z přírodních materiálů.
 sublimace na základě schopnosti pevné látky sublimovat a měnit se v plyn, používá se pro oddělení dvou či více pevných látek. Její průběh spočívá v zahřívání směsi, přičemž jedna látka sublimuje a přechází z pevného skupenství přímo do plynného. Snadno sublimující látkou je například jód nebo naftalen.
 krystalizace na základě rozdílné rozpustnosti v závislosti na teplotě, používá se rušená krystalizace – rychlé ochlazení, volná krystalizace – pomalé ochlazování.
 sedimentace neboli usazování odděluje vzájemně nerozpustné složky s různou hustotou na základě gravitačních sil, nejčastěji oddělení pevných částic z kapaliny, například čištění odpadních vod
 chromatografie odděluje složky směsi na základě jejich rozdílných vlastností, například vyšší adsorpční schopnosti částic jedné ze složek.
 elektroforéza na základě rozdílné pohyblivosti elektricky nabitých částic různých látek v elektrickém poli, například v biochemii k oddělování bílkovin.

Odkazy

Reference

Literatura 
 OPAVA, Zdeněk. Chemie kolem nás. 1. vyd. Praha: Albatros, 1986. 318 s.

Související články 
 Směs
 Homogenní směs
 Koloid
 Koncentrace

Disperzní soustavy
Homogenní směs

Homogenní (stejnorodá) směs je systém dvou nebo více složek, v němž neexistuje rozhraní mezi jednotlivými složkami a jejich fázemi, vlastnosti v celém jeho objemu jsou tedy stejné. U homogenních směsí nelze opticky rozlišit jejich složky, neboť velikost rozpuštěných částic je menší než 10−9 m. Příkladem takové směsi je například čistý vzduch nebo mořská voda.

Homogenní směs se skládá ze dvou a více chemicky čistých látek, při jejichž smísení nedochází ke vzniku nebo zániku chemických vazeb, a proto se nejedná o chemický děj. Jednotlivé složky směsi si zachovávají své původní vlastnosti. Z fyzikálního hlediska však dochází ke změnám vlastnosti směsi. Mění se například teplota varu, tání nebo index lomu.

Kapalné homogenní směsi se také nazývají roztoky a skládají se z rozpouštědla a rozpuštěných látek. Rozpouštědlo je látka, ve které jsou ostatní látky rozptýlené neboli dispergované. Je-li jednou složkou kapalina (například voda), pak je vždy rozpouštědlem. Chemická zkratka pro roztok je kolečko s tečkou.

Nejdůležitější faktory ovlivňující rychlost rozpouštění látky v rozpouštědle jsou teplota, tlak, míchání, rozetření pevné látky apod.

Dělení homogenních směsí

Podle skupenství 
V závislosti na vnějších podmínkách mohou být homogenní směsi:

 plynné (například vzduch, propanbutanová směs)
 kapalné (například roztok kuchyňské soli ve vodě, ocet, čaj)
 pevné (například slitina bronz, sklo).

Podle nasycenosti 
V závislosti na množství rozpuštěné látky v roztoku mohou být homogenní směsi:

 nenasyceným roztokem – dochází k úplnému rozpuštění rozpouštěné látky
 nasyceným roztokem – je rozpuštěno právě tolik látky, kolik plyne z chemické rovnováhy pro dané podmínky (teplota, tlak) mezi rozpouštěnou látkou a rozpouštědlem
 přesyceným roztokem – rozpouštěná látka se dále nerozpouští a dochází k vytvoření pevné fáze v roztoku, vzniká tak heterogenní směs

Podle pH 
V závislosti na pH roztoku mohou být homogenní směsi:

 kyselým roztokem, pH < 7
 neutrálním roztokem, pH = 7
 zásaditým roztokem, pH > 7

Složení homogenních směsí 
Homogenní směs má v celém svém objemu stejný poměr rozpuštěné látky a rozpouštědla, proto lze přesně určit její složení. Složení roztoků neboli koncentraci roztoků podle množství jednotlivých složek lze vyjádřit několika způsoby, nejběžnější jsou:

 Objemový a hmotnostní zlomek – poměr rozpouštěné látky k rozpouštědlu (například kyselina chlorovodíková zředěná vodou v objemovém poměru 1:5 obsahuje 100 ml HCl a 500 ml H2O)
 Objemová a hmotnostní procenta – udávají počet dílů rozpuštěné látky ve 100 dílech roztoku (například 5% roztok chloridu sodného obsahuje 5 g NaCl a 95 g H2O)
 Molární koncentrace – udává počet molů rozpuštěné látky v jednom litru roztoku (například jednomolární roztok NaCl obsahuje 58,4 g chloridu sodného v jednom litru vody)

Reference

Související články 
 Směs
 Heterogenní směs
 Koloid
 Koncentrace

Disperzní soustavy
Evžen Tyttl

Evžen Jan Jindřich Tyttl (též Eugenius, Eugen; 21. listopadu 1666, Dobříš – 20. března 1738, Plasy) byl od roku 1699 do své smrti opat cisterciáckého kláštera v Plasích, který za svého působení přestavěl.

Po studiích na koleji sv. Bernarda byl 24. října 1684 v Praze vysvěcen na kněze. Po dokončení studia filosofie, teologie a obojího práva se roku 1691 stal prvním učitelem noviců v Plasích, následně podpřevorem a od 24. srpna 1694 převorem. O pět let později byl 49 hlasy zvolen plaským opatem. Roku 1710 byl jmenován asistentem generálního vizitátora a vikáře a od 14. září 1723 tento úřad i přejal.

Plasy a okolí 
Tyttl se zasloužil o přestavbu plaského kláštera, v jehož úpravách navázal na práci opata Trojera. Sám se zajímal o architekturu a k práci přizval slavného architekta Jana Blažeje Santini-Aichela, kterému nejdříve zadal projekt kaple v Mladoticích. Následně od něj nechal vybudovat poutní kostel Panny Marie u nedalekého Trojerem postaveného proboštství Mariánská Týnice. V Plasích pak postavil nový barokní konvent zbudovaný na unikátním podvodním dřevěném roštu.

Sousoší sv. Luitgardy 

Na náklad 1200 zlatých nechal opat v roce 1710 zhotovit sousoší Sen sv. Luitgardy u sochaře a řezbáře Matyáše Bernarda Brauna pro umístění na Karlově mostě v Praze. Sousoší je 12. po levé straně a patří mezi nejvýznamnější sochařská díla mostu i mezi nejcennějším díla českého baroka.

Odkazy

Reference

Související články 
 Klášter Plasy
 Barokní konvent kláštera Plasy

Externí odkazy 
 
 

Opati kláštera v Plasích
Cisterciáci
Lidé z Dobříše
Narození v roce 1666
Narození 21. listopadu
Narození v Dobříši
Úmrtí v roce 1738
Úmrtí 20. března
Úmrtí v Plasích
Muži
Ideál čestného člověka

Ideál čestného člověka (l'idéal de l'honnête homme) je klíčovým termínem francouzské klasicistní literární teorie a společenského života 17. století.

Člověk má prokazovat ctnosti jak svým chováním navenek tak svou vnitřní morálkou. Jedině takového jedince lze označit za opravdu šlechetného, který zvládá udržet harmonii mezi vnitřními a vnějšími projevy své osobnosti.

Téma boje osobnosti si jako stěžejní pro svá díla vybírali také klasicistní dramatici. Nejčastěji však Molière. Jeho postavy se vyznačují dokonalým zvládnutím jazyka a uměním konverzace, neboť slovní hříčky jsou duchem díla (l'esprit de l'œuvre). Jejich role podléhají konvencím doby. Je pak na důvtipu čtenáře nebo divadelního publika, aby četné narážky, gesta a slovní hříčky rozluštili.

Mezi nejčastěji jmenované ctnosti patří:
 kultivovanost (être cultivé),
 vybranost (être distingé) a 
 elegance (élégance).

Etika
Francouzská literatura
Liberální internacionála

Liberální internacionála (LI) je mezinárodní svaz liberálních stran, založený roku 1947 se sídlem v Londýně. Sdružuje více než 100 politických stran z různých zemí Evropy, Afriky, Asie a obojí Ameriky, které souhlasí s manifestem LI. Politické zaměření je spíše sociálně liberální s důrazem na lidská práva, svobodu podnikání i solidaritu. Žádná strana z ČR není v současnosti členem Liberální internacionály.

Vznik organizace
Organizace vznikla 14. dubna 1947 pod původním názvem Světová unie liberálních stran v oxfordské Wadham College pod vedením španělského liberála Salvadora de Madariagy, který po Španělské občanské válce působil v exilu. Její vznik částečně navazoval na předválečnou radikální organizaci Mezinárodní ententa radikálních a podobných demokratických stran. Vznik doprovázelo vytvoření Oxfordského manifestu, který byl vytvořen zástupci 16 politických stran z Jižní Afriky, Německa, Rakouska, Belgie, Kanady, Kypru, Spojených států, Finska, Francie, Itálie, Norska, Spojeného království, Švédska, Švýcarska, Československa a Turecka a 3 exilových stran ze Španělska, Estonska a Maďarska. Manifest byl inspirován myšlenkami Williama Beveridge.

V lednu 1949 se v Londýně shromáždili exulanti z Bulharska, Španělska, Estonska, Maďarska, Lotyšska, Litvy, Polska, Rumunska, Československa, Ukrajiny a Jugoslávie a vytvořili Komisi liberálů v exilu, s cílem prosadit věc svobody pro ty evropské národy, které od ní byly zbaveny. V čele této skupiny byli Edward Bernard Raczyński a Salvador de Madariaga.

Reference

Související články 
 Liberalismus

Externí odkazy 
 Liberal International (anglicky)

Liberalismus
LI

Spojení písmen L a I může mít různé významy:

LI 
 bývalá SPZ okresu Liberec
 Liberální internacionála – politická strana
 Liberální institut
 LI – kód ISO 3166-2 pro Lichtenštejnsko
 BJ-LI – kód ISO 3166-2 pro Littoral
 BS-LI – kód ISO 3166-2 pro Long Island
 CL-LI – kód ISO 3166-2 pro region Bernardo O'Higgins
 CZ-LI – kód ISO 3166-2 pro Liberecký kraj

Li 
 lithium – chemický prvek
 Li (řeka) – řeka v Číně
 Li (příjmení) – čínské příjmení
 Li – jméno několika čínských okresů:
 Li (Che-pej) – okres v městské prefektuře Pao-ting v provincii Che-pej 
 Li (Chu-nan) – okres v městské prefektuře Čchang-te v provincii Chu-nan
 Li (Kan-su) – okres v městské prefektuře Lung-nan v provincii Kan-su
 Li (S’-čchuan) – okres v autonomní prefektuře Ngawa v provincii S’-čchuan

li 
 link (anglicky článek řetězu) – anglická jednotka délky (20,117 cm)
 li (jednotka) – stará čínská a vietnamská jednotka hmotnosti, délky, plošného obsahu a mince – též zvaná kah
 limburština – dvoupísmenný ISO 639 kód pro jazyk
 český podmiňovací morfém, vzniklý splynutím příklonky -li (viz níže) se slovem v ustáleném spojení

-li 
 česká příklonka vyjadřující podmíněnost děje

.li 
 .li – internetová doména nejvyššího řádu pro Lichtenštejnsko

<li> 
 položka seznamu (z anglického list item) – značka v XHTML a HTML

Reference

Zkratky
Značky
Online hra

Online hra je videohra, která umožňuje pomocí internetu nebo jiné počítačové sítě hraní dané hry více hráči. Buď je hra specificky pro hru více hráčů navržena nebo nabízí online hru jako druhou možnost vedle hry pro jednoho hráče, kde není potřeba připojení k žádné síti.

Hry přímo vyvíjené pro hraní po internetu 
Hry vyvíjené přímo pro hraní po internetu (někdy označované zkratkou OMG: online multiplayer game) lze rozdělit do několika kategorií:

 MUD (Multi-User Dungeon) – tradiční hra pro více hráčů hraná prostřednictvím textového rozhraní (například Lost In Time nebo Prahy)
 MMOG (Massively-Multiplayer Online Game) – modernější obdoba s grafickým rozhraním; podle žánru se dělí na:
 MMORPG (Massively-Multiplayer Online Role Playing Game) – RPG (např. World of Warcraft)
 MMORTS (Massively-Multiplayer Online Real-Time Strategy) – strategie (např. Mankind)
 MMOFPS (Massively-Multiplayer Online First Person Shooter) – střílečka (např. World War II online: Battleground Europe)
 Webové hry – hry ovládané pomocí běžného webového prohlížeče (např. Divoké kmeny, Travian)
 Zvláštním případem jsou hry v Adobe Flash, u kterých jsou do webových stránek vloženy aktivní prvky – tyto hry se tak ovládají pomocí webového prohlížeče, avšak vyžadují nainstalovanou podporu Flashe (ta je však dostupná na drtivé většině počítačů). Mnoho flashových her však nepodporuje žádnou hru více hráčů a nijak nevyužívá možnosti komunikace prostřednictvím internetu; s online hrami mají společný jen způsob přístupu prostřednictvím webového prohlížeče.
 Mezi tyto hry můžeme řadit kategorie her: akční, logické, strategické, sportovní, závodní. Častokrát v nich můžete soupeřit s ostatními hráči v podobě skóre.

Hry s možností online hry 
Velká část dnešních počítačových her odpovídajících žánrů nabízí možnost hry proti jiným hráčům prostřednictvím lokální sítě či internetu. U některých her se dokonce jedná o hlavní možnost a hra jednoho hráče je v nich výrazně hůře podporována či prakticky chybí (např. Quake III Arena).

Elektronický sport 
V mnoha (zejména akčních) online hrách fungují hráčské žebříčky, statistiky a různé soutěže, ve vrcholné formě pak přímo profesionální hraní ve formě tzv. elektronického sportu. Mezi nejpopulárnější hry v těchto soutěžích patří například Counter-Strike, League of Legends, či Starcraft.

Externí odkazy 
 

Online hry
Železniční spodek

Železniční spodek je součást železniční nebo jiné kolejové trati. Jeho úkolem je nesení železničního svršku. Základní složkou železničního spodku je zemní těleso, obvykle doplněné konstrukční vrstvou ze štěrkopísku. Pro zvýšení stability může být do náspu nebo mezi zemní těleso a konstrukční vrstvu přidána geotextilie nebo jiný geosyntetický materiál. Konstrukční vrstva může být zpevněna cementovou nebo vápennou stabilizací. Do železničního spodku patří násep, zářez, ale i propustky, opěrná zeď a zárubní zdi a odvodnění, ale také mosty, tunely a galerie. Hranicí mezi železničním spodkem a železničním svrškem je pláň tělesa železničního spodku.

Obdobná stavební část u jiných druhů kolejových drah (tramvajová, pozemní lanová) se nazývá buď také železniční spodek, nebo kolejový spodek či traťový spodek.

Zemní pláň 
Je horní plocha styku zemního tělesa s konstrukcí dráhy. Jelikož je součástí vícevrstvého systému, který nese dráhu, je nutné ji ochránit před účinky mrazu. Toho se docílí dostatečnou tloušťkou konstrukční vrstvy železničního spodku, případně použitím jiných izolačních materiálů.

Sklony zemní pláně 
Zemní pláň musí reflektovat potřeby odvodnění a proto jsou předepsány minimální sklony a zásady úprav zemní pláně. V České republice tyto náležitosti předepisuje předpis SŽDC S4. Pokud je zemní pláň tvořena nesoudržným, propustným a nenamrzavým materiálem může být vodorovná nebo pod sklonem 5 %. Pokud je tvořena zeminou soudržnou je vždy příčný sklon 5 %. V odůvodněných případech, může být sklon 4 %.
V případě zvětrávajících hornin chráněných asfaltovým betonem je postačující sklon 3 %. Zároveň je nutné zabránit promísení materiálů konstrukce železničního spodku a zemní pláně. Proto musí být splněno takzvané filtrační kritérium. Které je dáno následujícími vztahy:

V těchto vztazích dk označuje průměr zrna materiálu konstrukce a dz průměr zrna materiálu zemní pláně. Průměr zrna odpovídá procentnímu propadu podle dolního indexu. Pokud nejsou splněna filtrační kritéria, je nutné použít jiný způsob filtrace, například filtrační geotextilii.

Odkazy

Související články 
 Železniční svršek

Externí odkazy 
 

Spodek
Spodek
Spodek
Železniční svršek

Železniční svršek (traťový svršek) je jedna ze dvou základních součástí železniční nebo jiné kolejové trati. Tvoří jízdní dráhu, která vozidlo nese a vede. Základní součásti traťového svršku jsou kolejnice, výhybky, upevňovadla, pražce (tyto části tvoří dohromady koleje) a kolejové lože tvořené štěrkem. Leží na pláni tělesa železničního spodku. Svršek, který nemá kolejové lože, se nazývá pevnou jízdní dráhou.

Obdobná stavební část u jiných druhů kolejových drah (tramvajová, pozemní lanová) se nazývá buď také železniční svršek, nebo kolejový svršek či traťový svršek.

Dorovnání povrchu do úrovně hlav kolejnic, případně související vozovky, se nazývá kryt kolejového svršku. Používá se zejména u tramvajových tratí vedených po pozemní komunikaci jako tramvajový pás, zejména je-li po tramvajovém pásu povolena jízda silničních vozidel. Také se používá v místech přejezdů nebo přechodů přes železniční nebo tramvajovou dráhu, a dále v místech pro nástup požární techniky a pro zrychlení pěší evakuace (u tunelů). Kryt kolejového svršku může tvořit živice (asfalt), kamenná nebo mozaiková dlažba, krycí panely, štěrk, travnatá plocha, na přejezdech se někdy používají pryžové materiály. Na tramvajových tratích se také používají velkoplošné panely BKV, které plní zároveň úlohu kolejového lože i krytu kolejového svršku.

Kromě kolejového spodku a svršku jsou součástí trati také trolejová vedení a měnírny, staniční a provozní budovy atd.

Historie 

Železniční svršek se vyvíjel především v počátečních letech vývoje železnice. První koňská dráha na našem území měla například svršek složený z podélných trámů pobitých železnými plechy, spojenými dalšími příčnými trámy.
V Anglii se vyvinuly stoličkové kolejnice, upevněné na pražcích speciálními litinovými stoličkami. Ve druhé polovině 19. století se ale všeobecně prosadily širokopatní kolejnice nesené příčnými pražci.

Externí odkazy 
 Železniční svršek a pláň

Konstrukce železničních drah
Konstrukce tramvajových tratí
Konstrukce tratí
Messier 103

Messier 103 (také M103 nebo NGC 581) je otevřená hvězdokupa v souhvězdí Kasiopeji s magnitudou 7,4.. Objevil ji Pierre Méchain v roce 1781. Od Země je vzdálena přibližně 8 500 světelných let.

Pozorování 

M103 se nachází v oblasti oblohy bohaté na objekty, protože tudy prochází pás Mléčné dráhy. Hvězdokupu je možné velmi snadno nalézt ve střední části souhvězdí přibližně 1° severovýchodně od hvězdy 3. magnitudy Ksora (δ Cas), která může při pozorování hvězdokupy rušit, protože například v triedru 10x50 je vidět spolu s ní ve stejném zorném poli. Triedr také dokáže ve hvězdokupě částečně rozlišit několik hvězd. V dalekohledu o průměru 114 mm má hvězdokupa trojúhelníkový tvar a výrazně z ní vystupuje několik hvězd osmé magnitudy. Větší dalekohledy ji rozloží úplně.

Blízko M103 se nachází mnoho dalších otevřených hvězdokup, například necelé 2° severovýchodně leží NGC 663 a NGC 654, 2,5° severně NGC 559 a 3° jihozápadně NGC 457.

Hvězdokupa má velkou severní deklinaci, proto je na velké části severní polokoule cirkumpolární, a to až za obratník Raka, tedy v celé Evropě a severní Americe. Naopak na jižní polokouli je pozorovatelná pouze blízko rovníku. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od srpna do ledna.

Historie pozorování 
Hvězdokupu objevil Pierre Méchain v roce 1781 a později ji Charles Messier zahrnul do svého katalogu, ve kterém ji popsal takto: "Hvězdokupa mezi hvězdami Epsilon a Delta na noze Kasiopeji." Heinrich Louis d'Arrest ji popsal jako nepravidelnou hvězdokupu tvořenou hvězdami deváté až jedenácté magnitudy s dvojhvězdou na severní straně.

Vlastnosti 

M103 patří mezi nejvzdálenější otevřené hvězdokupy Messierova katalogu. Nachází se ve vzdálenosti přibližně 8 500 světelných let od Země, tedy na hraně ramena Persea vzdálenější od Země. Její úhlová velikost je 6 úhlových minut a skutečný průměr přibližně 15 světelných let.

Pomocí měření vlastního pohybu bylo určeno 77 členů hvězdokupy do 14,5. magnitudy, kteří určitě patří do hvězdokupy (pravděpodobnost příslušnosti nemají menší než 80 %), a dalších 151 hvězd, jejichž skutečná příslušnost je méně pravděpodobná.
Dva nejjasnější členové hvězdokupy jsou veleobr spektrálního typu B5Ib a obr typu B2III a jejich magnituda je 10,5. Mezi členy hvězdokupy patří i několik proměnných hvězd, z nichž dvě jsou zákrytové proměnné (jasnost jedné z nich kolísá o více než jednu magnitudu), jedna pravděpodobná proměnná typu Gama Doradus (možná dlouhoperiodická pulzující proměnná spektrální třídy B), jedna hvězda typu Be a jeden pulzující červený obr. Ve stejném zorném poli, ale v jiné vzdálenosti od Země než M103, leží další možná proměnná hvězda typu Gama Doradus.
Po rozšíření průzkumu k 18. magnitudě byly přidány další proměnné hvězdy, z nichž sedm je typu Delta Scuti a osm zákrytových.

Odhady stáří hvězdokupy postupně poskytovaly hodnoty od 9 do 25 milionů let. Z těchto hodnot se dá usoudit, že hvězdokupa již neobsahuje žádné hvězdy před hlavní posloupností. M103 se směrem ke Slunci přibližuje rychlostí přibližně 40 kilometrů za sekundu.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 

M103
0581
Messier 103
Messier 103
014
008
Rameno Persea
Sojuz

Sojuz může být:
 Sojuz (kosmická loď)
 Sojuz (nosná raketa)
 Sojuz (plynovod)
Valentin Bernard Jestřábský

Valentin Bernard Jestřábský (1630 Ostrava – 26. prosince 1719 Říčany) byl římskokatolický kněz, kazatel a barokní spisovatel. Ve svém díle se věnoval především homiletice a naučným dílům.

Studoval na jezuitské škole v Uherském Hradišti, kde ho silně vlastenecky ovlivnil jeho učitel Georgius Crugerius. Po studiích v Uherském Hradišti pokračoval ve studii teologie v Olomouci. Kněžské svěcení přijal v roce 1663, kdy se také stal kaplanem v Lošticích, kde působil dva roky. Poté působil další dva roky ve Střelicích. Dne 18. března 1667 se stal farářem ve Veverské Bítýšce, kde působil 53 let a napsal většinu svých děl. Psal latinsky a česky (nebo, jak říkal on sám, moravsky). V latině sepsal dvě knihy kázání, jeho české spisy se naopak zaměřovaly na prostý lid. Velké množství jich vydal anonymně a rozdával je zdarma.

Valentin Bernard Jestřábský zemřel ve stáří 89 let a je pochován před hlavním oltářem kostela svatého Jakuba ve Veverské Bítýšce.

V. B. Jestřábský je čestným občanem Veverské Bítýšky.

Z díla 
Nejvýznačnějším dílem V. B. Jestřábského je Vidění rozličné sedláčka sprostného, které bývá srovnáváno s Labyrintem světa a rájem srdce J. A. Komenského.

Další česká díla zahrnují zejména:

 Knížka pobožná o sv. andělích
 Stellarium novum, knížka pobožná o blahoslavené Panně Marii
 Kazatel domácí proti sedmi hlavním hříchům
 Rozmlouvání duchovní svatého Josefa s blahoslavenou Pannou Marií na její píseň „Magnificat“
 Rozmlouvání duchovní svaté Anny, prorokyně, se svatým Simeonem na svatou píseň jeho: „Nyní propuštíš služebníka svého atd.“
 Katechismus domácí

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 'Seznam děl v databázi Moravské zemské knihovny, jejichž autorem je Valentin Bernard Jestřábský

Čeští náboženští spisovatelé
Katoličtí autoři
Čeští barokní spisovatelé
Narození v roce 1630
Úmrtí v roce 1719
Úmrtí 26. prosince
Muži
Homiletika

Homiletika neboli kazatelství je nauka o kázání (o tom, jak správně kázat, tj. sestavovat a přednášet homilie). Homiletické výklady Tóry obsahují už židovské midraše systematicky zaznamenávané od 1. století př. n. l. do Mišny. V rámci křesťanství vzniklo kazatelství pro šíření Ježíšova evangelia a nejvíce se rozšířilo v časech velké náboženské krize 16. století.

Dějiny literatury 
V dějinách literatury je významná zejména barokní homiletika (barokní kazatelství).

Související články 
 Kázání
 Homilie
 Barokní kazatelství

Literatura 
 
 Miloš Sládek: heslo Kázání in Mocná, D., Peterka, J. a kol.: Encyklopedie literárních žánrů. Paseka, Praha – Litomyšl 2004
 Josef Vašica: České literární baroko. Praha 1938
 H. Hrubý: České postily. Praha 1901

 
Praktická teologie
Liturgie
Teologické discipliny
Arkáda

Arkáda může být:
 Arkáda (architektura) – oblouk na sloupech
 Arkáda (žánr počítačových her)

Externí odkazy
Hostašovice

Hostašovice jsou obec v okrese Nový Jičín v Moravskoslezském kraji, na úpatí Moravskoslezských Beskyd, na spojnici mezi Valašským Meziříčím a okresním městem Novým Jičínem. Žije zde  obyvatel.

Historie 
Vznik Hostašovic se datuje okolo roku 1249, kdy se podle pověsti ptáčník Hostaša, jako strážce tvrze Hradisko patřící ke Starojickému hradu, usídlil u zdejšího Hrázkového potoka. Vznikla osada, později lesní ves, která patřila ke Starojickému panství. V roce 1749 povýšili správci Starojického panství lesní ves v samostatnou obec Hostašovice s právem pečeti mající ve znaku zkřížené hrabě a cep.

Samostatná obec žila svým životem až do 1. ledna 1979, kdy se stala součástí Nového Jičína. Samostatnou obcí se Hostašovice opět staly 23. listopadu 1990.

Obyvatelstvo

Zajímavosti v obci a okolí 
 Již od konce 18. století je jméno Hostašovice neodlučně spjato s pěstováním pohanky a zejména jejím zpracováním na pohanskou kaši.Pohanka se tu mele dodnes a přicházejí si ji koupit lidé i ze vzdálenějšího okolí.
 V roce 1981 byl při výkopu jámy na vápno na parcele domu č. 182 nalezen mincový poklad ve dvou keramických nádobách. Poklad obsahoval celkem 336 kusů různých stříbrných mincí z konce 17. století a je dnes uložen ve slezském muzeu.
 U obce se nachází přírodní památka Prameny Zrzávky, kde vedle sebe vyvěrají dva prameny s odlišnou vodou.
 Územím obce probíhá hlavní evropské rozvodí. Voda z Hrázkového potoka, Zrzávky a Bílého potoka odtéká do Baltického moře, Srní potok a potok Široká naopak odvádějí vodu směrem do Černého moře. Kuriozitou je stodola č. p. 23, z jejíž každé opačné strany střechy odtéká voda do jiného moře.
 Další zajímavostí je studánka Jaštěrka na kopci Trojačka. Její pramen se po několika metrech rozdvojuje do dvou ramen, z nichž každé odvádí vodu do jiného moře. Tomuto zajímavému zeměpisnému jevu se říká bifurkace.
 Jižně od obce se nachází přírodní památka Domorazské louky.

Galerie

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 

 
Vesnice v okrese Nový Jičín
Obce v okrese Nový Jičín
Sídla v Podbeskydské pahorkatině
Svazek obcí Cyklostezka Nový Jičín - Hostašovice
SOMPO
Geopark Podbeskydí
František Ehrmann

František Ehrmann (6. května 1866 Veverská Bítýška – 11. února 1918 Olomouc) byl český římskokatolický kněz a spisovatel.

Biografie 
Ehrmann vystudoval bohosloví v Brně a roku 1890 byl vysvěcen na kněze. Působil v Loděnici u Pohořelic a poté ve Vídni, kde získal doktorát z teologie. Po návratu do Brna pracoval jako biskupský sekretář, prefekt chlapeckého semináře a katecheta. Tou dobou se aktivně účastnil spisovatelského a politického života a přispíval mimo jiné do časopisů Cyrill a Hlídka. Roku 1904 přešel jako sekretář arcibiskupa do Olomouce, kde se o rok později stal kanovníkem. V Olomouci působil až do své smrti.

Na počest působení F. Ehrmanna je po něm pojmenována ulice ve Veverské Bítýšce.

Dílo 
Většina díla F. Ehrmanna vyšla časopisecky, zejména v Cyrillu, Museu, Hlídce a Rádci duchovním. Mezi nejvýznačnější se řadí také překlady Obrázkového života svatých pro školu a dům Viléma Auera a Moravané („Les Moraves“) z knihy Arthura Lapôtreho, které vyšly knižně.

Odkazy

Poznámky

Reference

Literatura 
 LAŠTOVIČKA, Jaroslav. Osobnost Františka Ehrmanna (1866–1918). Diplomová práce. Vedoucí práce: PhDr. Jitka Jonová, Th. D. Cyrilometodějská teologická fakulta. Univerzita Palackého v Olomouci. Olomouc 2017. Dostupné online

Externí odkazy 
 
 
 
 JANŠTA, Josef: ThDr. František Ehrmann, seminární práce, CMBF v Olomouci, Olomouc 1973 (dostupné online)

Čeští římskokatoličtí duchovní
Čeští náboženští spisovatelé
Čeští teologové
Narození v roce 1866
Úmrtí v roce 1918
Narození 6. května
Úmrtí 11. února
Muži
Narození ve Veverské Bítýšce
Úmrtí v Olomouci
Rakety Saturn

Rakety Saturn byly americké raketové nosiče určené k dopravě kosmických lodí a nákladu na oběžnou dráhu Země a k Měsíci.

Důvod vzniku 
Prezident John Fitzgerald Kennedy v květnu 1961 deklaroval cíl pro NASA: přistát s lidmi na Měsíci před rokem 1970 a bezpečně je vrátit na Zemi. Proto vznikly vesmírné programy USA Gemini a zejména Apollo. Součástí programů bylo vyvíjení dostatečně silných raketových nosičů, zejména rakety řady Saturn, které měly nahradit dosud nejsilnější rakety Titan 3A. Úkolem byl pověřen vědecký tým v Huntsville ve státě Alabama, který vedl jeho ředitel Wernher von Braun.
 
Spolu s raketami Saturn byly plánovány rakety Nova, které měly podobný design a užívaly mnoho stejných dílů, měly i větší projektovanou nosnost. Nicméně bylo rozhodnuto, že rakety Saturn bude snazší uvést do výroby, protože díly byly navrženy letecky přepravitelné. Rakety Nova by potřebovaly nové továrny pro všechny hlavní části, které by nemohly být postaveny včas. Saturn potřeboval pouze jedinou novou specializovanou továrnu.

Po skončení programu Apollo byly Saturny použity k dopravě astronautů k laboratoři Skylab na oběžné dráze Země..

Varianty raket

Saturn I 

Saturn I byla první dvoustupňovou americkou raketou od počátku navrženou pro vynášení nákladu do vesmíru. Bylo odpáleno deset těchto raket, které sloužily pro nepilotované lety s kosmickou lodí Apollo a pro vynesení několika satelitů. První stupeň byl poháněn osmi, druhý šesti motory. Nosnost byla 9100 kg na nízkou oběžnou dráhu. První pokusný start byl uskutečněn 25. ledna 1964. Váha použité rakety byla 562 tuny, výška 55 metrů. Hmotnost vynášeného užitečného zatížení byla 9,5 tuny.

Saturn IB 

Saturn IB byla dvoustupňová raketa, která byla schopna vynést na nízkou oběžnou dráhu kolem Země náklad o hmotnosti až 15 000 kg. V programu Apollo se používala pro lety, při nichž byl na oběžnou dráhu kolem Země vynášen samotný velitelský modul nebo samotný lunární modul. V programu Skylab se Saturn 1B používal k dopravě astronautů k orbitální stanici Skylab. Saturn 1B byl použit i v projektu Sojuz-Apollo.

Saturn V 

Saturn V byla třístupňová raketa, která byla schopna do vesmíru vynést náklad o hmotnosti přes 80 000 kg. V programu Apollo se používala pro lety, při nichž byly na oběžnou dráhu kolem Země vynášeny společně velitelský a lunárním modul a při všech letech k Měsíci. Její dvoustupňová modifikace (hmotnost nákladu až 75 tun) byla použita v programu Skylab k dopravě vlastní kosmické stanice Skylab na oběžnou dráhu kolem Země. První stupeň má pět motorů, druhý také pět, třetí jeden.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 Nosiče Saturn na webu MEK

Nosné rakety USA
NASA
Program Apollo
Fyzikální podmínky kultivace rostlinných explantátů

Fyzikální podmínky kultivace rostlinných explantátů zahrnují soubor fyzikálních podmínek, které je třeba v průběhu kultivace zachovávat. Existují 4 základní: teplota, osvětlení, relativní vlhkost vzduchu, aerace (větrání).

Teplota 
Běžné kultury rostlinných explantátů se pěstují při konstantní teplotě. Optimální teplota je specifická pro daný objekt. Případné krátkodobější výkyvy teploty v rozumném rozmezí (obvykle 5-30 stupňů Celsia) snášejí kultury dobře, obvykle dojde pouze ke zpomalení růstu (podchlazení kultur se často používá jako prostředek k umělému zpomalení kultivace). Je-li výkyv teploty příliš velký nebo trvá-li příliš dlouho, může dojít k poškození kultury, nebo k jejímu odumření. k tomu může též dojít, pokud jsou výkyvy příliš časté. 

U většiny kalusových a suspenzních kultur se optimální teplota kultivace pohybuje mezi 24-27 stupni Celsia, u kultur protoplastů mezi 27-27 stupni Celsia.

Osvětlení 
Světlo nemusí být nezbytné pro heterotrofně pěstované kultury pletiv a buněčných suspenzí, může však mít podstatný vliv. Významné je při regeneraci rostlin, tvorbě somatických embryí či cílené produkci některých sekundárních metabolitů. Nezbytné je při autotrofně pěstovaných kulturách, má velice směrodatný vliv při morfogenních reakcích kultury. Bývá vyžadováno i při pěstování protoplastů. 

Důležitá je intenzita a kvalita světla, jakož i případná fotoperioda. 

Doba a způsob osvětlení se liší podle objektu a typu kultivace, nejobvyklejší jsou:
 nepřetržité osvětlení (500-1000 luxů)
 fotoperioda 8-16 hodin, osvětlení nad 2000 luxů

Za vhodné se považují zářivky a výbojky s vyšším podílem záření v červené oblasti spektra.

Relativní vlhkost vzduchu

Aerace

Související články 
 Rostlinné explantáty
 Živná půda

Literatura 
 Slavomír Rakouský: Rostlinné explantáty, České Budějovice 2000

Rostlinné biotechnologie
Skalární součin

Skalární součin je v matematice zobrazení, které dvojici vektorů přiřadí číslo (skalár), které má vztah k velikosti těchto vektorů, k tzv.
ortogonalitě a případně k úhlu, který svírají. Formálně se skalární součin definuje na reálném nebo komplexním vektorovém prostoru V jako bilineární zobrazení
    resp.   ,    kde  je vektorový prostor nad číselným tělesem  resp. ,
splňující jisté vlastnosti.

Nejběžnější příklad skalárního součinu je v trojrozměrném eukleidovském prostoru zobrazení dané vzorcem
,
kde  je úhel sevřený vektory a a b.

Způsob zápisu 
Nejběžnější způsoby zápisu skalárního součinu vektorů u, v jsou:
  – značení používané hlavně v prostorech konečné dimenze. Jedná se o podobné značení jako u násobení matic, což je v určitých ohledech podobná operace.
  – značení běžné ve funkcionální analýze.
  – starší značení, dnes již méně používané.
  – b jako bilineární forma
  – při použití Diracovy notace v kvantové mechanice

Definice 
Jsou dány číselné těleso T a vektorový prostor V nad tímto tělesem. Zobrazení V×V → T  je skalárním součinem, jestliže splňuje pro všechna  a všechna  následující podmínky:
 
 
 
 
 
Pruhem je označeno komplexní sdružení. Pro reálná čísla platí

Vlastnosti 
 v reálném vektorovém prostoru je skalární součin komutativní, tzn.

 ve vektorovém prostoru nad tělesem komplexních čísel platí

 pro komplexní a platí

 vektory u, v nazýváme ortogonálními vektory, pokud splňují vztah

 jestliže množina  vyhovuje vztahu
,  kde  je Kroneckerovo delta,
pak tyto vektory označujeme jako ortonormální. 
 pomocí skalárního součinu lze definovat normu vektoru, tzv.
norma generovaná skalárním součinem:

 z geometrického hlediska představuje skalární součin vektorů u, v součin velikosti vektoru u a velikosti průmětu v do směru vektoru u, tzn.
,

kde  je úhel, který svírají vektory u, v.

Příklady skalárních součinů 
 pro dva vektory 
(zapsané v nějaké jedné pevně zvolené bázi ) lze skalární součin definovat jako
 ,
kde  je metrický tenzor (v tomto případě matice).

 pro dvě posloupnosti  můžeme definovat skalární součin jako řadu

 pokud řada konverguje.

 skalární součin funkcí  pokud integrál konverguje. (meze integrace jsou obvykle )

Příklad výpočtu skalárního součinu 
Mějme dva trojrozměrné vektory a = (1,2,3), b = (4,5,6). Potom jejich skalární součin je
.

Související články 
 Vektor
 Vektorový součin
 Smíšený součin

Externí odkazy 
 

Lineární algebra
Binární operace
Binární operátory