Ingmar Bergman

Ernst  (14. července 1918 Uppsala, Švédsko – 30. července, 2007 Fårö) byl švédský filmový, divadelní a rozhlasový režisér, spisovatel a dramatik, jeden z nejvýznamnějších autorských filmařů 20. století.

Typické Bergmanovy filmy jsou obvykle komorní a vynikají psychologickou hloubkou. Vedle mezilidských vztahů se často zabývají existenciálními otázkami (smysl života), smrtí, osaměním, pravdou a vírou v Boha.

Život 

Matka Karin, rozená Åkerblomová, byla zdravotní sestrou a pocházela z vážené rodiny. Otec Erik Bergman byl pastorem státní luteránské církve. Ve 30. letech 20. století se otec stal farářem farnosti Hedviky Eleonory v Östermalmu ve Stockholmu. Ingmar Bergman zde vyrůstal v přísném religiózním prostředí, což se později promítlo i do jeho tvorby. Měl staršího bratra Daga, který se stal diplomatem, a mladší sestru Margaretu (spisovatelka).

V letech 1937–1940 studoval na Stockholmské univerzitě literární historii, ale jeho zájem si postupně získávalo divadlo a následně i film. Po promoci dělal režijního praktikanta v Stockholmském divadle. V té době uveřejnil několik svých novel a napsal řadu her, např. Kašpárkova smrt (Kaspers död, 1942) či Rakel a uvaděč (Rakel och biografvaktmästaren, 1946). Ve věku 26 let se stal ředitelem Hälsingborského městského divadla a nejmladším ředitelem divadla v Evropě vůbec. Byl i režisérem Göteborského městského divadla (1946–1949), Městského divadla v Malmö (1953–1960) a v Královském dramatickém divadle ve Stockholmu (1960–1966, z toho poslední tři roky jako ředitel).

Filmy natáčel od 40. let, mezinárodní věhlas začal získávat koncem 50. let, kdy uvedl snímky Sedmá pečeť a Lesní jahody. Stal se světově nejznámějším švédským filmařem a jeho tvorba se pro mnoho zahraničních diváků stala synonymem pro švédský film vůbec. Bergman pracoval s dlouhodobě stálým štábem (např. kameraman Sven Nykvist) a okruhem oblíbených herců, mezi něž patřili Gunnar Björnstrand, Max von Sydow, Erland Josephson, Liv Ullmannová, Harriet Anderssonová, Ingrid Thulinová nebo Bibi Anderssonová. Ve filmu Podzimní sonáta poskytl poslední velkou roli slavné Ingrid Bergmanové (nebyli příbuzní).

Mezi lety 1976–1984 žil v dobrovolném exilu v bavorské metropoli Mnichově, rozhořčen na švédskou vládu a úřady, že byl křivě obviněn ze závažných daňových úniků. V reakci na to zrušil své plány na natáčení dalších filmů, ukončil činnost svého vlastního filmového studia a propustil všechny své spolupracovníky. Ačkoliv se obvinění ukázala jako nesprávná, po 8 let se – přes prosby švédského premiéra a kulturních kruhů – odmítal vrátit; později přiznal, že i když nebyl v exilu nečinný (dokončil mj. filmy Hadí vejce anebo koprodukční Fanny a Alexandr), v podstatě ztratil cenná léta své profesionální kariéry. I přes jeho odsudky vůči staré vlasti byla Švédským filmovým institutem u příležitosti jeho 60. narozenin (1978) ustavena filmová cena The Ingmar Bergman Plaque („Plaketa I. B.“; roku 1992 přejmenovaná na The Ingmar Bergman Prize) pro vynikající herce a režiséry švédské i zahraniční. Zajímavostí bylo, že laureáty ceny vybíral a doporučoval sám Bergman.

Po roce 2003 už přestal točit filmy, nicméně ještě roku 2006 se stal patronem nové filmové ceny pro začínající režiséry, nazvané na jeho počest The Ingmar Bergman International Debut Award, udílené na MFF v Göteborgu. V témže roce se ovšem dostavily vážné zdravotní problémy a musel podstoupit operaci kyčle. V průběhu rekonvalescence 89letý režisér zemřel ve spánku ve svém domě na ostrově Fårö – shodou náhod v tentýž den (30. července 2007) jako jiný filmový velikán, italský režisér Michelangelo Antonioni.

Manželství 
Ingmar Bergman byl pětkrát ženatý:
 1943–1945 s Else Fisherovou
 22. července 1945 – 1950 s Ellen Hollenderovou
 1951–1959 s Gun Grutovou
 1959–1969 s Käbi Lareteiovou
 11. listopadu 1971 – 20. května 1995 s Ingrid Karlebo

První čtyři manželství skončila rozvodem, teprve páté se stalo dlouhodobým a ukončila ho až smrt jeho ženy na rakovinu žaludku. Vedle toho měl Bergman také milostný poměr s některými ze svých oblíbených hereček, konkrétně s Harriet Anderssonovou (první polovina 50. let), Bibi Anderssonovou (druhá polovina 50. let) a Liv Ullmannovou (druhá polovina 60. let), a další nemanželské vztahy. Zážitky a zkušenosti ze svého nestálého a bouřlivého partnerského života bohatě uplatnil ve své tvorbě, zejména pro brilantní budování dialogů a vykreslování různých ženských charakterů. Výrazně autobiografické jsou například Scény z manželského života.

Dcera Lena Bergmanová (* 1943) je úspěšnou herečkou, další dcera Eva Bergmanová (* 1945) je režisérkou stejně jako syn Daniel Bergman (* 1962). Celkově má Bergman 9 (přiznaných) dětí, z nichž jsou dále známí: divadelní režisér Jan Bergman (1946–2000), herečka Anna Bergmanová (* 1948), herec Mats Bergman (* 1948), kapitán letadla Ingmar Bergman ml., spisovatelka Maria von Rosenová (* 1959, otcovství přiznáno po 22 letech, z nemanželského vztahu s Ingrid von Rosen), a spisovatelka a kulturní publicistka Linn Ullmannová (* 1966, s Liv Ullmannovou).

Ocenění 
V roce 1971 na slavnosti předávání Oscarů (Cen Akademie) obdržel Bergman Pamětní cenu Irvinga G. Thalberga. Tři z jeho filmů vyhrály Oscara za nejlepší cizojazyčný film: Pramen panny v roce 1961, Jako v zrcadle v roce 1962 a Fanny a Alexandr v roce 1984.

5 filmů bylo nominováno na Oscara za scénář a 3 za režii:
 Šepoty a výkřiky (1973)
 Tváří v tvář (1976)
 Fanny a Alexandr (1982)
Žádný z nich ale v těchto kategoriích nevyhrál.

Bergmanovo dílo je oceňováno i po technické a herecké stránce, o což se vedle jeho režijního vedení zasloužila i kvalita a sehranost jeho stálých spolupracovníků.

Mnozí význační filmoví tvůrci z celého světa (např. Woody Allen, Robert Altman či Andrej Tarkovský) uvádějí Bergmanova díla jako významný zdroj inspirací pro svou tvorbu.

Dílo

Filmy 
 1944 – Štvanice (Hets), scénář
 1946 – Krize (Kris)
 1946 – Prší nám na lásku (Det regnar på vår kärlek)
 1947 – Loď do Indie (Skepp till India land)
 1947 – Žena bez tváře (Kvinna utan ansikte), scénář
 1948 – Eva (scénář)
 1948 – Hudba v temnotách (Musik i mörker), režie
 1948 – Přístavní město (Hamnstad)
 1949 – Vězení (Fängelse), scénář, režie
 1949 – Žízeň (Törst)
 1950 – Za štěstím (Till glädje)
 1950 – U nás se to stát nemůže (Sånt händer inte här)
 1950 – Když město dřímá (Medan staden sover), scénář
 1951 – Letní sen (Sommarlek)
 1951 – Rozvedení (Frånskild)
 1952 – Čekající ženy (Kvinnors väntan)
 1953 – Léto s Monikou (Sommaren med Monika)
 1953 – Večer kejklířů (Gycklarnas afton)
 1954 – Lekce v lásce (En lektion i kärlek)
 1955 – Sny žen (Kvinnodröm)
 1955 – Úsměvy letní noci (Sommarnattens leende)
 1956 – Poslední pár z kola ven (Sista paret ut)
 1957 – Sedmá pečeť (Det sjunde inseglet)
 1957 – Lesní jahody (Smultronstället)
 1958 – Než se rozední (Nära livet)
 1958 – Tvář (Ansiktet)
 1960 – Pramen panny (Jungfrukällan)
 1960 – Ďáblovo oko (Djävulens öga)
 1961 – Jako v zrcadle (Såsom i en spegel)
 1961 – Zahrada rozkoší (Lustgården), scénář
 1963 – Hosté Večeře Páně (Nattvardsgästerna)
 1963 – Mlčení (Tystnaden)
 1964 – A co všechny ty ženy (För att inte tala om alla dessa kvinnor)
 1966 – Persona
 1968 – Hodina vlků (Vargtimmen)
 1968 – Hanba (Skammen)
 1969 – Náruživost (En passion)
 1971 – Dotek (Beröringen)
 1972 – Šepoty a výkřiky (Viskningar och rop)
 1975 – Kouzelná flétna (Trollflöjten)
 1976 – Tváří v tvář (Ansikte mot ansikte)
 1977 – Hadí vejce (Ormens ägg)
 1978 – Podzimní sonáta (Höstsonaten)
 1980 – Ze života loutek (Ur marionetternas liv)
 1982 – Fanny a Alexandr (Fanny och Alexander)
 1986 – Karinina tvář (Karins ansikte), krátký film
 1992 – Nedělňátka (Söndagsbarn), scénář
 2000 – Nevěra (Trolösa), scénář

Filmy pro televizi 
 1969 – Obřad (Riten)
 1973 – Scény z manželského života (Scener ur ett äktenskap)
 1984 – Po zkoušce (Efter repetitionen)
 1991 – Dobrá vůle (Den goda viljan), scénář
 1993 – Bakchus (Backanterna), režie, scénář
 1997 – Co chvilku křičí na jevišti světa (Larmar och gör sig till)
 2003 – Saraband

Spisy 
 1987 – Laterna Magica, autobiografie
 1990 – Obrazy (Bilder), filmografie
 1991 – Dobrá vůle (Den goda viljan), Stockholm: Norstedts, 1991, román inspirovaný životem Bergmannových rodičů Erika Bergmana a Karin Åkerblom. Román vyšel také v českém překladu Zbyňka Černíka, básně přeložila Eva Klimentová. Byl zpracován v Českém rozhlasu v roce 1993 jako dramatizovaná četba na pokračování; překlad a rozhlasová úprava: Zbyněk Černík, hráli: Ladislav Mrkvička, Ivan Trojan, Lukáš Hlavica, Valérie Zawadská, Miroslav Moravec a Miroslav Vladyka, režie: Hana Kofránková

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Související články 
 Bergmanovský herec
 Cena Ingmara Bergmana

Švédští režiséři
Narození v roce 1918
Úmrtí v roce 2007
Narození 14. července
Úmrtí 30. července
Muži
Osobnosti na švédských bankovkách
Narození v Uppsale
Držitelé ceny Zlatý glóbus za nejlepší cizojazyčný film
Držitelé Donatellova Davida
Držitelé ceny BAFTA
Držitelé čestných doktorátů Stockholmské univerzity
Držitelé čestných doktorátů Univerzity La Sapienza
Artoví režiséři