alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Metafizică

Metafizica (greacă μετά (meta) = „după”, φυσικά (phisiká) = „cele despre natură”) este un domeniu al filozofiei al cărui obiect de studiu îl constituie explicarea naturii lumii.  Este studiul ființei și ființării, deci al realității. 
Ca principale subiecte în discuțiile metafizice se pot enumera: Dumnezeu, Nemurirea, Libertatea, Sufletul, Firea/Existența, Spiritul, Natura. 
Metafizica adresează gândirii întrebări de tipul, „Care este natura realității?”, „Există Dumnezeu?” sau „Care este locul omului în Univers?”.

O ramură esențială a metafizicii este ontologia, investigarea categoriilor de lucruri care există în lume și a relațiilor dintre acestea. Metafizicianul încearcă să clarifice noțiunile prin care oamenii înțeleg lumea, incluzând existența, noțiunea de obiect, proprietatea, spațiul, timpul, cauzalitatea, interconexiunile și posibilitatea.

Mult mai recent, termenul metafizică a fost asociat pentru a caracteriza subiecte care sunt „deasupra” sau „în afara” acestei lumi fizice, neavând o conotație ontologică academică. Termenul „metafizică” folosit într-un sens peiorativ, având denominarea de senzațional, supranatural, asociat cu alte științe cum ar fi spiritismul, „citirea” în cristale, rune sau tarot, prezicerea viitorului, ocultismul, etc. nu este recunoscut de filozofia academică.

Istoricul noțiunii 
Noțiune complexă și destul de disputată în însăși esența sa, cuvântul Metafizică, folosit ca titlu, a fost probabil prima dată menționat explicit de către editorul postum al operelor lui Aristotel, Andronicus din Rhodos.

Cuvântul „metafizică” însuși este compus. Meta (după) + physika (cele fizice) (Meta ta physika) însemnând în accepțiunea lui Andronicus din Rhodos, după operele antume (originale sau inițiale) ale marelui gânditor grec, Aristotel.

În accepțiunea sa mult mai aproape de noi în timp (să zicem Fred Sommers și Bertrand Russell), metafizica este un domeniu al filozofiei ce conține atât ontologia cât și cosmologia. Ba mai mult, conform lui C. I. Lewis metafizica ar cuprinde ontologia și epistemologia, „ca discipline filozofice... preocupate de natura realului doar atât cât această problemă este specifică metodei reflexive.”

În sensul său ontologic (în secolul XX), conceptul de metafizică semnifică ceea ce este dincolo de fizică, de fizicalitatea lumii înconjurătoare și, deci, dincolo de real sau de experimental.

Vezi și 
 De ce există ceva mai degrabă decât nimic?
 Giorgio De Chirico
 Miguel de Unamuno
 Nae Ionescu
 Alexandru Dragomir
 Mircea Eliade
 Immanuel Kant
 Friedrich Nietzsche
 Ion Petrovici
 Nichita Stănescu și Antimetafizică
 Baruch Spinoza

Note

Bibliografie suplimentară 
 Introducere în metafizică, Ion Petrovici, Editura Agora, Iași, 1992

Legături externe 
  The Basics of Philosophy
  Stanford Encyclopedia of Philosophy
Virgil Duda

Virgil Duda (n. Rubin Leibovici, ) a fost un romancier și eseist.

Biografie

A absolvit Facultatea de Drept din București în anul 1960. A fost consilier juridic la Rafinăria Teleajen din Ploiești (1961-1970), redactor de scenarii și producător delegat la Studioul Cinematografic București (1970-1987).

S-a stabilit în Israel  cu familia în 1988. A fost bibliotecar, apoi redactor la ziarele în limba română Viața noastră din  Tel Aviv și Ultima oră (1989-2004).

A fost fratele criticului literar Lucian Raicu.

A murit pe 2 septembrie 2017 la spitalul Wolfson. Urna de cenușă al lui V.Duda a fost luată  de  fiica lui  la Marietta G.A.

Volume publicate

 Povestiri din provincie - (1967) 
 Catedrala - (1969) 
 Anchetatorul apatic - (1972) 
 Deruta - (1973) 
 Al doilea pasaj - (1975) 
 Cora - (1977) 
 Măștile - (1979) 
 Războiul amintirilor - (1981) 
 Hărțuiala - (1984) 
 Oglinda salvată - (1986) 
 România, sfârșit de Decembrie - (1991)
 Alvis și destinul - (1993) 
 A trăi în păcat - (1996) 
 Viață cu efect întîrziat - (1999) 
 Șase femei - (2002)
 Evreul ca simbol - (2004)
 Despărțirea de Ierusalim - (2005)
 Ultimele iubiri - (2008)
 Un cetățean al lumii - (2010)

Filmografie

Producător delegat/Redactor

 Săgeata căpitanului Ion (1972)
 Dincolo de nisipuri (1974)
 Orașul văzut de sus (1975)
 Trei zile și trei nopți (1976)
 Serenadă pentru etajul XII (1976)
 Doctorul Poenaru (1978)
 Înainte de tăcere (1978)
 Al patrulea stol (1979)
 Stop cadru la masă (1980)
 Înghițitorul de săbii (1982)
 Ochi de urs (1983)
 La capătul liniei (1983)
 Prea cald pentru luna mai (1984)
 Lișca (1984)
 Sosesc păsările călătoare (1985)
 Furtună în Pacific (1986)
 Un oaspete la cină (1986)

Premii
 Premiul Uniunii Tineretului Comunist - 1972
 Premiul Asociației Scriitorilor din București - 1979
 Premiul Uniunii Scriitorilor din Romania - 1981
 Premiul Organizatiei Sioniste Mondiale pentru intreaga opera - 1993
 Premiul Clubului Arcadia din Tel Aviv - 1994
 Premiul Sion al Asociației scriitorilor israelieni de limbă română - 1999
 Premiul "Sebastian Costin" al Cercului cultural din Ierusalim - 2001
 Premiul Asociației scriitorilor din București - 2003
 Nominalizat pentru premiul Uniunii scriitorilor din România - 2005
 Nominalizat pentru premiul Prometheus - 2008

Note

Bibliografie
Daniel Cristea Enache în România culturală
Bianca Burta-Cernat în Observatorul cultural

Legături externe
 Biografie pe portalul ISRO-PRESS
 Words Without Borders 

Nașteri în 1939
Decese în 2017
Bârlădeni
Scriitori evrei
Scriitori israelieni de limbă română
Romancieri români din exil
Români din Israel
Noël Bernard

Noël Bernard () a fost un jurnalist și analist politic român, stabilit în Palestina (1940-1945), Marea Britanie, apoi în Germania, director al Serviciului românesc la Radio Europa Liberă (1955-1958; 1965-1981).

Viața și cariera 
A fost fiul lui Filip Bercovici (1896-1978) și al Elisabetei Bercovici (1899-1953).

În 1940 a emigrat, împreună cu părinții săi (tatăl evreu, Filip Bercovici, având părinții originari din Brăila, iar mama, Elisabeth născută Jahn, dintr-o familie austriacă catolică emigrată în secolul al XIX-lea din Merano), în Palestina. După terminarea liceului, s-a înscris la Facultatea de Matematică a Universității din Ierusalim. În 1945 s-a căsătorit cu Yvette Bourla și s-a mutat împreună cu soția la Londra, unde și-a continuat studiile încă un an. În 1946, cȃnd i s-a născut primul copil, s-a văzut nevoit să renunțe la cursurile universitare. A reușit să intre la BBC, unde și-a făcut ucenicia în ziaristica de radio. La Londra, după ce a primit cetățenia britanică, a devenit colaborator al secției române a postului de radio BBC și al postului de radio Vocea Americii.

În 1953 s-a stabilit în Germania, la München. Aici a fost redactor (1953-1954) și apoi director (1955-1958; 1965-1981) al departamentului românesc al postului de radio Europa Liberă.

A fost căsătorit mai întâi cu Yvette Bourla (cu care a avut 2 copii, Dan si Barbara), originară dintr-o familie sefardă din Salonic, apoi cu Sidonia Alterovici, și ulterior cu Ioana Măgură (evreică din Craiova, fostă crainică la televiziunea română până în 1966, apoi redactor la radio Europa Liberă).

Fiul Dan s-a născut în mai 1946 și fiica Barbara în iulie 1952 la Londra. Și-a schimbat numele din Bercovici în Bernard la ceva timp după nașterea fiului Dan.

Moartea 

Noël Bernard s-a îmbolnăvit și a murit de o formă de cancer. S-a speculat că ar fi fost asasinat din ordinul Securității, prin iradiere, dar nu au fost aduse indicii concludente în favoarea acestei ipoteze. Cert este că și următorii doi directori ai postului, Mihail Cismărescu și Vlad Georgescu, au murit tot de forme galopante de cancer și că activitatea postului era ostilă regimului comunist din România.

Note

Lectură suplimentară 
 Ioana Măgură Bernard, Directorul postului nostru de radio, Editura Curtea Veche, București, 2007. ISBN 978-973-669-442-4.

Legături externe 
 Articol al lui Ion Mihai Pacepa (28 noiembrie 2006), care menționează ordinul personal dat de Ceaușescu in 1978.
 In memoriam: Noel Bernard 

Nașteri în 1925
Nașteri pe 25 februarie
Decese în 1981
Decese pe 23 decembrie
Analiști politici români
Anticomuniști români
Jurnaliști români
Jurnaliști evrei
Jurnaliști germani
Evrei români
Români expatriați în Germania
Români din secolul al XX-lea
Bucureșteni
George Harrison

George Harrison  () a fost un cântăreț, chitarist și compozitor britanic, cel mai tânăr membru al formației The Beatles. George Harrison a fost distins prin includerea sa, ca membru în Ordinul Imperiului Britanic (MBE).

Filme 
 Monty Python’s Life of Brian (1979)

Discografie solo
 Wonderwall Music (1968)
 Electronic Sound (1969)
 All Things Must Pass (1970)
 Living in the Material World (1973)
 Dark Horse (1974)
 Extra Texture (Read All About It) (1975)
 Thirty Three & 1/3 (1976)
 George Harrison (1979)
 Somewhere in England (1981)
 Gone Troppo (1982)
 Cloud Nine (1987)
 Brainwashed (2002)

Note

Legături externe 
Cariera sa solo a început cu un hit „My sweet Lord”. George a intrat și în afacerea cu filme iar între 1988-1990, a făcut parte din supergrupul americano-britanic „The Traveling Wilburys”. A murit după o lungă și dureroasă luptă cu cancerul.
 Sit oficial

Nașteri în 1943
Decese în 2001
Muzicieni englezi
The Beatles
Câștigătorii premiilor Grammy
Members of the Order of the British Empire
Rock and Roll Hall of Fame
Hollywood Walk of Fame
Mistici vestici
Nașteri pe 25 februarie
Decese pe 29 noiembrie
Decese cauzate de cancer pulmonar
100 Greatest Britons
Eponime ale asteroizilor
Henry Cavendish

Henry Cavendish () a fost fizician și chimist englez. Este cunoscut în special pentru descoperirea hidrogenului, în 1766, a sintezei apei, în 1784, și a celebrului experiment omonim (experimentul Cavendish), din anii 1797 - 1798, în care savantul englez a măsurat forța de atracție dintre două mase suspendate cu ajutorul unei balanțe de torsiune, iar ca rezultante derivate a putut calcula, pentru prima dată, constanta atracției universale și masa Pământului.

Note

Bibliografie
 Cavendish, Christa Jungnickel and Russell McCormmach, American Philosophical Society, 1996, , 414 pp.
 Cavendish: The Experimental Life, Christa Jungnickel and Russell McCormmach, Bucknell University Press, 1999, , 814 pp.
 Cavendish: The Experimental Life (Second revised edition 2016), Christa Jungnickel and Russell McCormmach, Max Planck Research Library for the History and Development of Knowledge, 2016, , 596 pp, (available online for free).

Legături  externe 

  Henry Cavendish - Biografie
  Henry Cavendish
  Biografie

Nașteri în 1731
Decese în 1810
Absolvenți ai Peterhouse, Cambridge
Chimiști englezi
Fellows of the Royal Society
Fizicieni englezi
Mecanică clasică
Laureați ai Medaliei Copley
Descoperitori de elemente chimice
Fizicieni din secolul al XVIII-lea
Fizicieni din secolul al XIX-lea
Nașteri pe 10 octombrie
Decese pe 24 februarie
Englezi din secolul al XVIII-lea
Englezi din secolul al XIX-lea
Oameni de știință britanici din secolul al XVIII-lea
Oameni de știință britanici din secolul al XIX-lea
Eponime ale craterelor de pe Lună
Robert Fulton

Robert Fulton (n. 14 noiembrie 1765, Little Britain, astăzi Fulton, Pennsylvania  d. 24 februarie 1815, New York) a fost un inginer și inventator american, creditat incorect pentru mult timp ca fiind constructorul primei nave acționate de forța aburilor, Clermont (1807), cu care a întreprins o călătorie de la New York la Albany pe râul /  fluviul Hudson. 

În schimb, în mod corect, Fulton poate fi creditat a fi fost autorul planurilor și constructorul efectiv ale primelor nave cu aburi complet operaționale, precum și a primului submarin funcțional, comandat de Napoleon Bonaparte, denumit Nautilius, care a fost testat în 1800.

Deși lista inginerilor, constructorilor și întreprinzătorilor care au încercat să realizeze vase care să fie acționate mecanic este lungă, începând cu însuși realizatorul motorului cu aburi cu regulator centrifugal, James Watt, importanța lui Robert Fulton în istoria ingineriei și a navigației constă în realizarea primelor nave acționate mecanic, care erau complet funcționale, operaționale și fiabile.
El a adus un aport important împreună cu  John Ericsson, Francis Pettit Smith, David Bushnell și Josef Ressel la perfecționarea tehnicii navigației.

Note

Vezi și
 Navigația cu nave cu aburi pe Mississippi

Legături externe 
 Biografie oficială

Nașteri în 1765
Decese în 1815
Canalul Erie
Ingineri americani
Inventatori americani
Membri ai National Inventors Hall of Fame
Navigația mecanică
Oameni din Lancaster, Pennsylvania
Pionieri ai submarinelor
Listă de poeți



Lista poeților universali în ordine alfabetică

A - Ă - B - C - D - E - F - G - H - I - Î - J - K - L - M - N - O - P - Q - R - S - Ș - T - Ț - U - V - W - X - Y - Z

Lista poeților celebri

 Delmira Agustini
 Anna Ahmatova
 Endre Ady
 Conrad Aiken
 Yahya Alavi fard
 Rafael Alberti
 Dante Alighieri
 Guillaume Apollinaire
 Ingeborg Bachmann
 Elisabeta Bagriana
 Konstantin Dimitrievici Balmont
 Basho
 Charles Baudelaire
 Gottfried Benn
 William Blake
 Alexandr Blok
 Michelangelo Buonarroti
 George Gordon Byron
 Giosuè Carducci
 Catul
 Paul Celan
 Aime Cesaire
 Samuel Taylor Coleridge
 Stephen Crane
 Ruben Dario
 David
 Emily Dickinson
 Thomas Stearns Eliot
 Odisseas Elitis
 Paul Eluard
 Serghei Esenin
 Evgheni Evtușenko
 Jean de La Fontaine
 Robert Frost
 Du Fu
 Stefan George
 Allen Ginsberg
 Johann Wolfgang von Goethe
 Luis de Góngora y Argote
 Jorge Guillen
 Hafez
 Heinrich Heine
 Georg Heym
 Miguel Hernandez
 Hesiod
 Velemir Hlebnikov
 Hugo von Hofmannsthal
 Vladimir Holan
 Friedrich Hölderlin
 Homer
 Gerard Manley Hopkins
 Langston Hughes
 Victor Hugo
 Max Jacob
 Juan Ramón Jiménez
 Attila József
 Kalidassa
 Constantinos Kavafis
 John Keats
 Omar Khayyam
 Alphonse de Lamartine
 Valery Larbaud
 Else Lasker-Schuler
 Contele de Lautréamont
 Nikolaus Lenau
 Giacomo Leopardi
 Mihail Lermontov
 Li Tai-pe
 Henry Wadsworth Longfellow
 Federico García Lorca
 Antonio Machado
 Maurice Maeterlinck
 Vladimir Maiakovski
 Stephane Mallarmé
 Ossip Mandelstam
 Edgar Lee Masters
 Adam Mickiewicz
 Grazyna Miller
 Gabriela Mistral
 Eugenio Montale
 Alfred de Musset
 Gérard de Nerval
 Anna de Noailles
 Novalis
 Ovidiu
 Boris Pasternak
 Octavio Paz
 Saint-John Perse
 Fernando Pessoa
 Francesco Petrarca
 Pindar
 Edgar Allan Poe
 Ezra Pound
 Jacques Prevert
 Sextus Aurelius Propertius Carus
 Adam Puslojic
 Aleksandr Pușkin
 Salvatore Quasimodo
 Jean Paul
 Rainer Maria Rilke
 Arthur Rimbaud
 Pierre de Ronsard
 Saadi
 Umberto Saba
 Carl Sandburg
 Sapho
 Ghiorghios Seferis
 William Shakespeare
 Percy Bysshe Shelley
 Edith Sodergran
 Ernst Stadler
 Wallace Stevens
 Taras Șevcenko
 Rabindranath Tagore
 Torquato Tasso
 Teocrit
 Dylan Thomas
 Georg Trakl
 Miguel de Unamuno
 Giuseppe Ungaretti
 Paul Valéry
 Cesar Vallejo
 Paul Verlaine
 William Carlos Williams
 François Villon
 Virgiliu
 Wang Wei
 Walt Whitman
 William Butler Yeats

Poeți
Catapultă

Catapulta este o mașină de asediu folosită în Antichitate și Evul Mediu pentru asediul cetăților. Practic era folosită pentru proiectarea unor obiecte (bolovani, ghiulele, butoaie cu smoală etc.) înspre ziduri sau chiar mase de oameni. Existau mai multe tipuri de astfel de mașini: catapulta clasică, trebușetul, „scorpionul” etc.

Cea mai celebră dintre cele trei este fără îndoială catapulta. Aceasta a fost inventată în aprox. 400 î.Hr., de către inginerii greci din orașul Siracuza, în timpul domniei lui Dionysios I. 

Catapulta dispunea de un arc care atunci când era desprins, arunca pietre de dimensiuni mari, de multe ori, pentru a distruge zidurile cetăților.

Catapulte moderne
În prezent, catapultele sunt utilizate pentru a lansa obuze și avioane din portavion. Sunt în curs de dezvoltare progresele pentru a crea catapulte pentru lansarea navelor spațiale de marfă de pe suprafața planetelor.

Există următoarele tipuri de catapulte moderne:
 Catapulta hidraulică - a fost folosit pentru a lansa avioane din portavion până în 1950.
 Catapulta cu abur - utilizat în prezent în artilerie și forța aeriană. Proiectilul sau planul sunt accelerate de acțiunea unui amestec de gaze de vapori comprimate.
 Catapulta electromagnetică - trece testele în Forțele Aeriene ale SUA. Este, de asemenea, posibil ca în viitor să fie folosit pentru a lansa nave spațiale de marfă de pe suprafața planetelor. Obiectul accelerează sub influența unui câmp electromagnetic.
 Railgun - un fel de catapulta electromagnetica.

Vezi și
 Berbec (armă)
 Balistă
 Scorpion (armă)
 Trebuchet

Mașini de război
Ivan Șișkin

Ivan Șișkin () a fost un pictor rus. Majoritatea operelor sale reprezentau cu fidelitate peisaje naturale, fără nici un fel de stilizare. A creat tablouri de dimensiuni impresionante .

Note

Vezi și
 Dimineața în pădurea de pini

Nașteri în 1832
Decese în 1898
Pictori peisagiști ruși
Eponime ale asteroizilor
Grădinărit

Grădinăritul reprezintă activitatea de cultivare a unor plante ornamentale sau nu în spații special amenajate (grădini). Grădinăritul poate fi realizat de amatori sau grădinari profesioniști. Arhitectura peisagistică este o meserie înrudită cu grădinarul a cărei activitate constă în designul grădinilor și spațiilor verzi publice sau private.

În Nomenclatorul CAEN (Clasificarea activităților din economia națională), în secțiunea "Agricultură, vânătoare, silvicultură", la codul 0141 sunt prevăzute Activități de servicii anexe agriculturii; grădinărit peisagistic (arhitectură peisageră).

Vezi și
Grădină botanică
Listă de unelte de grădinărit
Pâine cu roșii

Pâinea cu roșii (, ) este una din bucatele tradiționale ale Cataloniei, servită în locul pâinii obișnuite. Constă dintr-o felie de pâine (simplă sau prăjită) unsă cu roșii, peste care se adaugă puțin ulei de măsline și sare.

Legături externe 

Bucătăria catalană
Alef

א (Alef, אלף) este prima literă a alfabetului ebraic. Are valoarea numerică 1.
 
Semnul alef este reprezentarea grafică a unei vite, alef fiind cuvântul semitic pentru "bou", "vită" (în arabă ʾalif, vezi alfabetul arab).

Alef este înrudit cu semnul alfa al scrierii grecești (originea este comună, în alfabetul fenician).

Exemplu 
 אדם Adam "om" (transliterat adm, de la stânga la dreapta), înrudit cu אדמה admah "pământ".

În matematică 
În matematică litera א este folosită pentru numere cardinale infinite introduse de Georg Cantor. Numărul cardinal al mulțimii numerelor naturale N (sau ), precum și al mulțimii numerelor fracționale Q (sau ), este , numărul cardinal al mulțimii numerelor reale R (sau ) este  , iar ulterioarele (, , ...) pot fi obținute recursiv.

Alfabetul ebraic
Povoação

Povoação este un oraș în Portugalia în sudtul insulei São Miguel din estul Azore. Are o populație de 11 150 (date din 2001).

Populație: 6 726(2001)
Area: 110.30 km²/11 030 ha
Densitate: 60.98/km²
Cod poștal: 9???

Vezi și: Listă de orașe din Portugalia

WWW
 http://www.cidadevirtual.pt/POVOACAO  - (PT)
 http://www.azoren-online.com/saomiguel/tipps/sehenswuerdigkeiten/povoacao/index.shtml (DE)

Orașe din Portugalia
Bod, Brașov

Bod, mai demult Bota (în , în ), este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Brașov, Transilvania, România.

Date geografice 

Localitatea Bod este situată pe drumul județean DJ103, la 2 km de drumul național DN13, între Hălchiu, Sânpetru și Hărman.

Se mărginește cu valea Oltului (la nord și est), Câmpul Înalt al Bodului (în sud) și cu valea Bârsei (în vest).

Comuna Bod este compusă din două localități, Bod și Colonia Bod (denumită și Bod Fabrică, datorită fabricii de zahăr). Primăria, precum și sediul Poliției sunt în satul Bod. Colonia Bod dispune de școală generală și de gară proprie.

Istoric 
Arheologii au stabilit existența așezării încă din perioada neolitică. Prima mențiune în documente datează din jurul anului 1211, când la Bod au fost colonizați sașii dintre Rin și Mosel. În 1241, satul a fost ars de tătari, după ce mai înainte avusese de suferit din pricina năvălirilor cumane. Din această cauză, sașii i-au zis „Brenndorf” („Satul ars”).

În 1802 un puternic cutremur a dărâmat cetatea din mijlocul comunei. S-a mai păstrat până azi doar un colț de zid, pentru a marca vechea fortificație.

În 1889 a luat ființă Fabrica de Zahăr Bod, o dată cu ea înființându-se și Colonia, o așezare de mai multe blocuri în jurul fabricii în care își aveau locuințele lucrătorii de la fabrică.

Între 1933 și 1934 a fost construită Stația de emisie de la Bod, pe atunci cu o putere de 150 kW, mai apoi 2.000 kW. Astăzi emite doar la 200 kW. Stația se află în Colonia Bod.

În timpul celui de-al doilea război mondial în zonă s-au dus numeroase lupte pentru controlul emițătorului de radio. 

În ianuarie 1942 aici s-a înregistrat cea mai mică temperatură din istorie în România: -38,5 °C.

Personalități
Paul Binder (1935-1995), istoric

Economie 
Agricultură
Prelucrarea sfeclei de zahăr la fabrica locală.
Creșterea animalelor, în special vaci și oi, grupate la nivel de comunitate, dar și capre sau porci, în gospodăriile proprii.

Turism 

Biserica Evanghelică-Luterană.
Situl arheologic Gorgani.

Învățământ 
Localitatea Bod avea până aproximativ în anul 2007 două școli de opt clase și două grădinițe. După această perioadă, școala veche săsească a fost revendicată, iar elevii care învățau acolo au fost mutați la cealaltă școală existentă în sat. Clădirea școlii cuprinde și grădinița, cea veche fiind mutată odată cu clasele primare. Școala cuprinde opt săli de clasă, diferite laboratoare, teren de sport, precum și o bibliotecă.

Vezi și 
 Biserici fortificate din Transilvania
 Biserica fortificată din Bod
 Biserica Sfântul Nicolae din Bod
 Stația de emisie de la Bod

Note

Legături externe 

Informații despre fortificația din localitate
 Bod Online 
 Dicționar de localități din Transilvania

Galerie de imagini 

Bod, Bod
CAER

Consiliul de Ajutor Economic Reciproc (CAER) a fost creat la inițiativa URSS-ului în 1949, ca organizație economică a statelor comuniste europene, pentru a constitui un echivalent al OECE-ului (Organizația Europeana pentru Cooperare Economica); CAER-ul a fost răspunsul la Planul Marshall al americanilor. El avea misiunea de a stimula comerțul dintre țările din blocul estic. În realitate, URSS-ul nu a putut oferi țărilor comuniste un ajutor comparabil cu cel acordat de SUA țărilor occidentale.  

Membre ale CAER-ului erau: URSS-ul, Germania de Est (RDG-ul), Bulgaria, Polonia, Cehoslovacia, Ungaria și România. Alte țări comuniste neeuropene (Mongolia, Cuba, Vietnamul) au luat și ele parte în ultimii ani la unele sesiuni ale Consiliului. Numai R.S.F. Iugoslavia a avut statut de membru asociat, începând de la 1964. La activitatea CAER-ului nu au luat parte Republica Populară Chineză și Coreea de Nord, Albania părăsind mai târziu.   

Secretariatul și multe din Comisiile CAER aveau sediul la Moscova. CAER-ul nu a reușit să îndeplinească rolul pentru care fusese creat, în principal datorită sistemului planificat centralizat al economiei statelor membre, schimburile de mărfuri continuând să se desfășoare prin tratative bilaterale cu păstrarea echilibrului balanței de plăți. Îndeosebi începând din anul 1962, delegațiile române în CAER au avut o poziție critică în CAER la adresa propunerilor sovietice de integrare a economiilor acestor țări. Drept urmare a schimbărilor politice din anii 1989 și 1990, CAER-ul s-a autodesființat în 1991. 

Albania a încetat participarea la activitățile CAER-ului de la 1961, după ruptura sovieto-albaneză, dar s-a retras oficial de-abia la 1987. Germania de Est s-a reunit cu cea de Vest la 1990.

Organe de bază 

 Sesiunea Consiliului, este organul suprem al CAER. Ea este împuternicită să dezbată toate problemele care intră în competența Consiliului și să adopte recomandări și hotărâri conform prezentului Statut
 Consfătuirea Reprezentanților țărilor în Consiliu
 Comisiile permanente
 Secretariatul

Vezi și 
 Rublă transferabilă
 Planul Valev

Legături externe 
 România a avut ideea CAER!, 19 februarie 2008, Paula Mihailov Chiciuc, Jurnalul Național
 Cum s-a desprins Romania de URSS, 19 iunie 2004, Dan Constantin, Jurnalul Național

Organizații economice internaționale
Aer Lingus

Aer Lingus este compania aeriană națională a Irlandei. Deși este companie de stat, sunt planuri pentru privatizarea sa în curând. Compania este bazată în Dublin și a fost fondată în 1936. A fost membră a alianței de aviație Oneworld.

Note

Legături externe 
www.aerlingus.com - Sit web oficial

Companii din Irlanda
An Post

An Post (Poșta în irlandeză) este serviciul național de poștă în Irlanda. Compania de stat a fost formată în 1984, când Departamentul de Poște și Telegraf a fost împărțit în An Post și Telecom Éireann (furnizorul de servicii telefonice, care acum este numit Eircom).

Sistem poștal
Secretar General al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice

Secretarul General al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice (numit uneori Prim Secretar) a fost titlul sinonim cu acela de lider al Uniunii Sovietice după moartea lui Lenin în 1924. Funcția era pur administrativă atunci când a fost creată în 1922, Stalin fiind primul care a ocupat acest post. Controlul pe care-l avea asupra birocrației de partid i-a permis lui Stalin să-și consolideze propria putere pe timpul bolii lui Lenin și în mod deosebit după moartea liderului bolșevic. Odată ce Stalin a ajuns să domine Biroul Politic (Politbiuro-ul), poziția de Secretar General a devenit sinonimă cu cea de lider al partidului și de conducător de facto al URSS-ului, cu toate că el nu deținea vreo funcție în guvern. 

După 1925, Secretarul General a condus Biroul Politic și adesea și Comitetul Central al partidului.

Vezi și:

 Partidul Comunist al Uniunii Sovietice
 Lista liderilor Uniunii Sovietice

Partidul Comunist al Uniunii Sovietice
Frazeologie sovietică
Birou politic

Un Birou politic este organizația executivă conducătoare pentru un număr de partide politice, cele mai multe dintre ele fiind partide comuniste. Prescurtat, pentru "birou politic", în alte limbi este folosită expresia, consacrată în anii comunismului, politbiuro în rusă de la politiceskoe biuro, sau în germană Politbüro.  

În statele comuniste, partidul este considerat "avangardă a poporului" și de aceea are puterea de a controla statul, iar oficialii partidului din biroul politic care nu dețin funcții guvernamentale au totuși o putere extrem de mare. 

În Uniunea Sovietică de exemplu, Secretarul General al Partidului Comunist nu ocupa în mod obligatoriu o funcție oficială precum cea de președinte de stat sau de prim-ministru, dar putea controla în mod autoritar sistemul guvernamental. Membrii de partid sau persoane strâns legate de partid dețineau posturi guvernamentale, deseori funcții onorifice ca răsplată pentru anii îndelungați de apartenență la partid. Pe de altă parte, ocupând funcția de Secretar General, liderul partidului putea să-si asume și o responsabilitate oficială în stat. De exemplu, Mihail Gorbaciov la început nu era și președinte al Uniunii Sovietice, această funcție era dată ca o răsplată de onoare fostului ministru sovietic al afacerilor externe, Andrei Gromîko. Stalin a condus Uniunea Sovietică pentru mai bine de un deceniu înainte de a ocupa funcția guvernamentală de Premier al Uniunii Sovietice, în timpul celui de-al doilea război mondial. 

Teoretic, congresul partidului alegea un Comitet Central care , mai apoi, alegea un Secretar General. Pe vremea lui Stalin acest proces a fost inversat în mod esențial, Secretarul General fiind cel care determina compoziția Biroului Politic (Politbüro) și a Comitetului Central. De-a lungul timpului, maniera în care membrii Birourilor Politice erau aleși, atât în Uniunea Sovietică cât și în alte țări, era determinată de o serie de factori precum: puterea diferitelor facțiuni formale sau informale din partid, creșterea sau descreșterea autorității Secretarului General și gradul în care puterea era consolidată în acea poziție, puterea sau slăbiciunea altor membri de partid, alianțele printre personalitățile conducătoare și amploarea suportului membrilor de partid sau al diferiților poli ai puterii din partid, iar în cazul partidelor de guvernământ, din țară. 

Un alt factor pentru membrii Cominternului, în afară de cei din Partidul Comunist al Uniunii Sovietice, era acela al gradului în care membrii de frunte erau sau nu în grațiile Moscovei, ca și aceea  a dorinței conducerii sovietice de a promova sau îndepărta anumiți lideri, în mod particular în perioada conducerii staliniste (și chiar și după moartea dictatorului sovietic). Schimbările se făceau funcție de cum se schimba linia politică sovietică, un fenomen care testa abilitatea liderilor comuniști locali de a se adapta noii tendințe sau de a convinge partidele comuniste să aibă o politică independentă. 

Vezi de asemenea:
Politburo al Comitetului Central al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice
Politburo al Partidului Comunist din China

Birouri politice
Politică

Partide politice
Comunism
Papa Leon al XII-lea

Papa Leon al XII-lea născut  Annibale della Genga, numele complet fiind:  Annibale Francesco Clemente Melchiore Girolamo Nicola della Genga () a fost al 252-lea Papă, din anul 1823 până în anul 1829.

Origini 
Născut într-o familie nobilă, Annibale della Genga este fiul Contelui Flavio Sermattei și al Contesei Maria Luisa Periberti Di Fabriano, care au avut încă alți nouă copii.

Cariera 
A fost hirotonit preot în anul 1783, iar în anul 1793 a devenit arhiepiscop de Tyr. Apoi a fost numit nunțiu apostolic la Lucerna. Cariera diplomatică se va continua până în 1798.

În anul 1814, după căderea lui Napoleon I, la începutul Restaurației, a fost trimis la Paris să transmită felicitările pontificale regelui nou instalat Ludovic al XVIII-lea. În anul 1816, a fost creat cardinal, apoi, în 1820, a fost numit vicar al Romei.

Papă al Bisericii Universale 
La moartea Papei Pius al VII-lea, Annibale della Genga  a fost ales papă, la 28 septembrie 1823, luându-și numele de Papa Leon al XII-lea.

Pontificatul său a fost marcat, între altele, prin mutarea curții pontificale de la Quirinal la Vatican.

Sfârșitul vieții 

Leon al XII-lea a decedat la Roma, la 10 februarie 1829.

Note

Legături externe 
 Scrieri

Arhiepiscopi romano-catolici din secolul al XIX-lea
Papi
Nașteri în 1760
Decese în 1829
Vechi bolșevic

Un Vechi bolșevic (старый большевик) era un membru al bolșevicilor încă dinainte de Revoluția rusă.

Stalin i-a îndepărtat de la putere pe aproape toți Vechii bolșevici în timpul Marii Epurări. Mulți dintre ei au fost executați pentru trădare, vină stabilită în timpul unor procese spectacol, unii au fost trimiși în lagăre de muncă iar câțiva, (de exemplu:  Alexandra Kollontai), au fost trimiși  peste hotare ca ambasadori, îndepărtându-i practic de la participarea la actul guvernării.

Mulți comuniști care s-au opus lui Stalin, cei mai cunoscuți fiind troțkiștii, citau acest fapt ca o dovadă a faptului că Stalin a trădat scopurile revoluției pentru propriile lui interese.

Când se vorbește despre  vechii bolșevici, ca și despre vechea gardă bolșevică (старая большевистская гвардия), se înțelege și descrierea făcută lor înșiși de conducătorii bolșevici care s-au opus lui Lev Troțki imediat după Revoluția rusă, făcând aluzie la faptul că, într-o anumită perioadă,  Troțki a militat alături de menșevici împotriva lui Lenin. 

Numele de "Vechi bolșevic"  (старый большевик) a fost dat în Uniunea Sovietică  unor vapoare cu aburi sau unor motonave, unei edituri și câtorva așezări.

 
Represiuni politice sovietice
Partidul Comunist al Uniunii Sovietice
Frazeologie sovietică
Multatuli

Multatuli, termen latin care înseamnă „am îndurat multe,”  este pseudonimul lui Eduard Douwes Dekker (), scriitor neerlandez. Este autorul romanului Max Havelaar în Indiile Olandeze, în care satirizează abuzurile administrației neerlandeze în coloniile din Indonezia, roman bazat pe propria experiență.

Prin stilul natural, oralitate și vioiciunea expunerii, dinamismul și forța evocării, poate fi considerat unul dintre cei mai valoroși scriitori ai generației sale.
O altă caracteristică a prozei sale este forma care permite divagații, intercalări de poeme, povestiri și reflecții de natură diferită.

Scrieri 
 1860: Max Havelaar, of de koffi-veilingen der Nederlandsche Handel-Maatschappy ("Max Havelaar sau creșterea profitului la cafea în societățile comerciale olandeze") - operă clasică a literaturii olandeze;
 1861: Minnebrieven ("Scrisori de dragoste"), proză epistolară;
 1862 - 1877: Ideën ("Idei"), literatură aforistică, în șapte volume;
 1890: De geschiedenis van Woutertje Pieterse ("Despre întâmplările lui Woutertje Pieterse") - roman care ilustrează tema copilăriei.

Note

Legături externe
 Biografie oficială

Bibliografie 
 Scriitori străini, mic dicționar, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1981

Nașteri în 1820
Nașteri pe 2 martie
Decese în 1887
Decese pe 19 februarie
Romancieri neerlandezi
Colonialism
Scriitori cunoscuți sub pseudonimele folosite
Eponime ale asteroizilor
Neerlandezi cunoscuți sub pseudonimele folosite
Neerlandezi din secolul al XIX-lea
Oameni din Amsterdam
Romancieri din secolul al XIX-lea
Alexandru Ciura

Alexandru Ciura () a fost un preot, prozator și publicist român.

Biografie 
S-a născut într-o familie de preoți din Țara Moților. Bunicul său, Iosif Ciura, a fost paroh greco-catolic la Bucium-Șasa. Alexandru Ciura a urmat studiile la Gimnaziile din Blaj și Sibiu (1886-1894), Facultatea de Teologie (1894-1898), apoi cea de Litere din Budapesta, cu specializare în română și elenă (1899-1902). A devenit suplinitor al Catedrei de Morală de la Seminarul din Blaj (1898-1899), profesor de română la Gimnaziul din Blaj (1902-1919), profesor de română și director al Liceului „George Barițiu” din Cluj (1919-1936). 
 
A fost unul dintre întemeietorii și primii redactori ai revistei „Luceafărul” de la Budapesta, în 1902, iar din 1906 la Sibiu, alături de Octavian Goga, A. P. Bănuț și Octavian Tăslăuanu, în care a publicat numeroase schițe, nuvele, recenzii etc. După 1902 a lucrat în redacția foii „Unirea” de la Blaj, fiind  colaborator la principalele periodice transilvănene din vremea sa, autor de volume cu schițe, nuvele, traduceri.

S-a numărat printre delegații la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, care a decis unirea Transilvaniei cu România în 1918.

A fost căsătorit cu Leontina Lucaciu, nepoata lui Vasile Lucaciu.

Opera

Lucrări beletristice 
 Visuri trecute, schițe, Blaj, 1903  
 Icoane, Budapesta, 1906 
 Amintiri. Schițe și nuvele, Orăștie, 1912
 Foiletoane (1907-1910), Beiuș, 1912
 Scrisoare în cealaltă lume.  Schițe de război, București, 1914 (ed. a II-a, Arad, 1917) 
 În război. Schițe, Blaj, 1915 
 Frații. Povestiri din război, Arad, 1916 
 Copiii în război. Schițe din zilele de acum, Blaj, 1918 (în colaborare) 
 Iscariot. Schițe, Arad, 1925 (Biblioteca „Semănătorul”)

Alte lucrări 
 Eminescu și Coșbuc. Note comparative, Blaj, 1903 
 Educația vechilor elini, Blaj, 1906
 Biografia părintelui Vasile Lucaciu, Sibiu, 1928 
 Povestire pe scurt a vieții lui Avram Iancu, Cluj, f.a.
 Viața lui Isus scrisă pentru copii, Beiuș, 1931

Reeditări 
 Scrieri alese (Schițe, amintiri și foiletoane), ediție îngrijită de Aurel Millea.  Prefață de Mircea Zaciu, București, 1966

Traduceri	
 Al. Dumas (tatăl), Din zilele lui Nero, Blaj, 1907
 Ștefan Lazăr, Floarea Betuliei, roman, Orăștie, 1913

Note

Bibliografie
 Mircea Zaciu, Marian Papahagi, Aurel Sasu (coordonatori), Dicționarul scriitorilor români, A-C, București, Editura Fundației Culturale Române, 1995

Nașteri în 1876
Decese în 1936
Români din Austro-Ungaria
Preoți greco-catolici români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Directori de licee din România
Fondatori de reviste români
Scriitori români din secolul al XX-lea
Oameni din Abrud
Absolvenți ai Universității din Budapesta
Arbeit macht frei

"Arbeit macht frei" (Munca te face liber) este un proverb german. A devenit foarte cunoscut fiindcă a fost folosit ca lozincă afișată în Germania nazistă la intrările lagărelelor de concentrare și exterminare germane, inclusiv a celui de la Auschwitz (Oświęcim, Polonia). El își are originea în Fenomenologia spiritului a lui Hegel și se referă la faptul că omul se eliberează prin muncă, devenind astfel stăpânul naturii și liber de ea. Este parte a conceptului eticii protestante a muncii.

Sloganul a fost folosit de Partidul Nazist german și în anii '30, pe vremea când naziștii inițiau o masivă politică națională de construcții pentru a combate șomajul. 

Proverbe
Sloganuri
Muncă forțată
Lagăre de concentrare
Grigori Zinoviev

Grigori Evseevici Zinoviev (Григо́рий Евсе́евич Зино́вьев, numele real Ovsel Gershon Aronov Radomâsliski (Радомысльский), cunoscut și ca Hirsch Apfelbaum, n. 23 septembrie 1883 () - d. 25 august 1936) a fost un revoluționar bolșevic și un politician comunist sovietic, de origine evreiască.

Zinoviev a fost membru al facțiunii bolșevice de la crearea sa în 1903 și unul din cei mai apropiați colaboratori ai lui Lenin. El s-a reîntors în Rusia în 1917 într-un tren sigilat împreună cu Lenin, dar a pierdut mai târziu încrederea liderului datorită opoziției la acapararea puterii în octombrie de către bolșevici. Când a venit vremea acțiunii, Zinoviev s-a distanțat de lovitura de stat propusă de revoluționari pe 10 octombrie 1917. Zinoviev  și Kamenev au fost  singurii doi membri ai Comitetului Central care au votat împotriva propunerii lui Lenin de a pune în scenă lovitura armată care urma să aducă puterea bolșevicilor.

Zinoviev n-a luat în nici un fel parte la acțiunile Revoluției din Octombrie și Lenin nu a uitat lașitatea lui. Oricum, Zinoviev s-a întors repede în rândurile fidelilor lui Lenin și a devenit membru al puternicului Politburo (din 1919) și conducătorul Cominternului.

El a fost unul dintre cele mai puternice personalități din URSS după moartea lui Lenin din 1924. La început, el și prietenul său apropiat, Lev Borisovici Kamenev, au format un triumvirat în Partidul Comunist alături de Stalin și a jucat un rol cheie în acțiunea de marginalizare a Lev Troțki. Stalin, după ce și-a consolidat influența în partid și în guvern, de îndată ce Troțki a fost îngenunchiat, a început să-l îndepărteze pe Zinoviev.

Zinoviev și Kamenev au fost victime ale Marii Epurări staliniste, fiind arestați alături de alți lideri comuniști în 1935 și inculpați pentru implicarea în asasinarea lui Serghei Kirov, o crimă comandată se pare chiar de Stalin. Fiind găsit vinovat, Zinoviev a fost condamnat la 10 ani de închisoare. Anul următor el a fost învinuit că ar fi format un grup terorist însărcinat cu asasinarea lui Stalin și altor lideri ai guvernului. El și Kamenev au fost găsiți vinovați și au fost executați pe 25 august 1936.

Zinoviev este ținut minte în Marea Britanie ca fiind presupusul autor al 'Scrisorii lui Zinoviev' care a făcut senzație când a fost publicată pe 25 octombrie 1924, cu patru zile înaintea alegerilor generale. Scrisoarea făcea apel la comuniștii britanici să se pregătească pentru revoluție. Azi este acceptat de toată lumea că este vorba de un fals.

Note

Nașteri în 1883
Decese în 1936
Vechi bolșevici
Politicieni sovietici
Comuniști evrei ruși
Evrei executați
Ruși executați
Condamnați la moarte sovietici reabilitați
Membri ai Partidului Comunist al Uniunii Sovietice
Victimele Marii Epurări din Rusia
Lev Borisovici Kamenev

Lev Borisovici Kamenev (Rusă: Лев Борисович Каменев, nume de familie real: Rozenfeld, Розенфельд, n. 6 iulie 1883 () - d. 25 august 1936) a fost un revoluționar bolșevic și un politician sovietic proeminent, unul dintre primii membri ai puternicului Politburo al Comitetului Central al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice.

S-a născut într-o familie evreiască în Moscova, Rusia.

In 1935 el a devenit victimă a Marii Epurări staliniste care a eliminat aproape toți „vechii bolșevici” din guvernul sovietic. El a fost acuzat de implicare în asasinarea lui Serghei Kirov (o acuzație care a fost falsă) și a fost condamnat la zece ani de închisoare. În 1936 a fost judecat din nou, de această dată pentru trădare împreună cu Zinoviev. Pe 25 august 1936, a fost executat după ce a fost găsit vinovat de acuzațiile care i s-au adus. Kamenev a fost reabilitat în 1988.

A fost căsătorit cu Olga Kameneva, sora lui Lev Troțki.

Note

Vechi bolșevici
Comuniști evrei ruși
Condamnați la moarte sovietici reabilitați
Evrei executați
Ruși executați
Membri ai Partidului Comunist al Uniunii Sovietice
Nașteri în 1883
Decese în 1936
Oameni din Moscova
Victimele Marii Epurări din Rusia
Persoane reabilitate
Marxism-leninism

Marxism-leninism este un termen care își are originea în Uniunea Sovietică de pe vremea lui Stalin, care descrie ideologia oficială a regimului, cunoscută până atunci drept marxism. Deși erau de acord cu învățăturile lui Lenin, susținătorii antistaliniști ai lui Troțki (troțkiștii), nu foloseau acest termen, vorbind rareori despre adeziunea lor la marxism, leninism sau troțkism. Stalin, în contrast cu Troțki, nu a scris un număr de lucrări semnificative din punct de vedere teoretic, (cuvântul stalinism fiind mai degrabă o referire la stilul de guvernare decât la o ideologie) dar a aderat în mod oficial la învățăturile lui Marx, așa cum au fost ele revizuite de Lenin. Această ortodoxie a marxism-leninismului a devenit din acel moment un semn al comunismului oficial în toată lumea, chiar și după ce Stalin a fost discreditat în Uniunea Sovietică. Repudierea lui Stalin în Uniunea Sovietică și în alte părți a dus la o mișcare antirevizionistă condusă de Republica Populară Chineză și de Mao Tse-tung în particular, care pretindea că reprezintă adevăratul marxism-leninism stalinist. Oponenții lor antistaliniști (și unii prostaliniști, precum Bill Bland în Regatul Unit) nu au fost de acord cu pretențiile lui Mao și au insistat în afirmarea faptului că acesta prezenta o nouă ideologie, Maoismul. Unii susținători ai lui Mao au recunoscut mai târziu importanța gândirii originale ale mentorului lor și au adoptat acest termen (maoism) sau pe acela de marxism-leninism-maoism. 

Azi, apelativul 'marxist-leninist' este folosit în principal de două grupuri: aceia care păstrează moștenirea lui Stalin (și care ori îl resping pe Mao, ori nu) (de exemplu Alianța Marxist-Leninistă), și maoiștii înșiși (de exemplu Partidul Comunist din India (Marxist-Leninist)). Mai există unele grupuri care se autodenumesc marxist-leniniste dar resping stalinismul, precum este Partidul Comunist din Marea Britanie (PCC).

Mai trebuie notat că pe tema acestei terminologii confuziile sunt foarte numeroase, și că apelativul marxist-leninist este folosit în general de juriști, ziariști, etc, ca un sinonim pentru leninism și chiar pentru orice fel de marxism.

Lectură suplimentară 
 The Demise of Marxism-Leninism in Russia, Archie Brown, Palgrave Macmillan, 2004

Comunism
Teorii politice
Secolul al XIX-lea
Secolul al XX-lea
Secolul al XXI-lea
Parmenide

Parmenide (, ) a fost un filosof grec presocratic.

Biografie
S-a născut la Elea, la începutul secolului V î.Hr.. Conform mărturiilor lui Platon și Aristotel, a fost învățat de Xenofan, după alții însă ar fi fost elevul unui pitagoric numit Ameinias. Amândouă teoriile sunt posibile. 
Provenea dintr-o familie aristocratică, lucru care i-a permis să studieze cunoștințele timpului și chiar să înființeze o școală numită eleată. S-a bucurat de aprecierea și stima celorlalți, scriind chiar și o serie de legi pentru cetate. Nu se cunoaște data morții sale. Dintre scrieri ne-au rămas doar 154 de versuri dintr-un poem filozofic, căruia i s-a dat titlul convențional Despre natură.

O parte a poemului, "Calea adevărului", constă din argumente a priori privitoare la natura ființei. Cealaltă, "Calea Aparenței", este o cosmologie tradițională.
Vreau să-ți vorbesc (ci tu fi acuma cu luare aminte)/Câte drumuri se pot gândi spre-a afla adevărul:/Unul, că este Ființa și nici va putea să nu fie;/Ăsta e drumul crezării (și lui îi urmeaz-adevărul);/Celălalt - că nu e Ființa, că trebuie nici să nu fie./Calea aceasta (ți-o spun) cercetată nu poate să fie,/Căci Neființa nu poți s-o cunoști (să încerci e zadarnic)/Nici să vorbești despre ea.
(Fragmentul 4, Diels, Vorsocratiker 4, I, 152 – redat în traducere proprie de Șt. Bezdechi în Introducerea sa la Parmenide, ediția 1943, p. 9)

Alături de Heraclit, Parmenide este cel dintâi filosof care face o distincție netă între percepția senzorială și cunoașterea prin intermediul gândirii. În concepția sa numai cea din urmă poate conduce la descoperirea adevărului. Subiect al filosofiei nu poate fi decât aletheia (adevăr). "Existentul" unic, imobil, neschimbător nu poate fi păstrat decât prin gândire, căci el însuși este gândire. Cunoașterea senzorială prin care lumea apare diversificată, schimbătoare, este înșelătoare.

Sistemul său filosofic a exercitat o puternică influență asupra lui Platon, Plotin dând importante impulsuri și concepției atomiste sau gândirii lui Anaxagora.

Vezi și 
 De ce există ceva mai degrabă decât nimic?

Note

Bibliografie 
 Cosma, D., Socrate, Bruno, Galilei în fața justiției, Editura Sport-Turism, București, 1982
 Bernal, J. D., Știința în istoria societății, Editura Politică, București, 1964
 W. Weischedel, Pe scara din dos a filosofiei - 34 de mari filosofi în viața de zi cu zi și în gândire, pp.23-32, Editura Humanitas, 2012

 Legături externe 
 Parmenides' of Elea Way of Truth 
 Parmenide din Elea, 24 iulie 2012, CrestinOrtodox.ro''

Presocratici
Greci din secolul al V-lea î.Hr.
Eponime ale asteroizilor
Stefan Raab

Stefan Konrad Raab (n. 20 octombrie 1966, Köln) este un telejurnalist german. Este prezentatorul emisiunii TV total de la canalul de televiziune Pro Sieben și a fost implicat în numeroase controverse legate de afirmații despre anumite personalități făcute în timpul emisiunilor sale.
Stefan Raab a devenit popular după ce a lucrat ca VJ pentru postul de televiziune VIVA în 1996. Din 1999 ProSieben a găzduit emisiunea acestuia, TV total.

Emisiunea a început într-un format de comedie, însă s-a transformat la scurt timp într-o emisiune muzicală „de la miezul nopții“, similară cu emisiunea Tonight Show moderată de Jay Leno. Comentariile adeseori sarcastice ale lui Raab în legătură cu numeroase personalități germane au condus chiar și la un incident: în 1997 raperul Moses Pelham i-a rupt nasul.

Vezi și
Listă de actori comici

Actori germani
Nașteri în 1966
Jurnaliști germani
Oameni din Köln
Prezentatori ai Concursului Muzical Eurovision
Watergate

Watergate este numele unui complex hotelier din capitala americană Washington D.C., situat pe malurile râului Potomac, într-un cadru pitoresc, aproape de mai multe puncte de referință ale culturii și istoriei americane: Memorialul Jefferson, Centrul Cultural John Fitzgerald Kennedy, Memorialul Lincoln și Memorialul Veteranilor Războiului din Vietnam.

Scandalul Watergate

Hotelul Watergate a fost punctul central al scandalului omonim izbucnit la începutul anilor 1970, ce a dus la demisia președintelui Richard Nixon, un fapt unic în istoria americană. 
Pentru mai multe informații, vedeți Afacerea Watergate.

Legături externe 

 Pagina oficială a hotelului Watergate. 

Washington, D.C.
Ruggero Leoncavallo

Ruggero Leoncavallo () a fost un compozitor, pianist și dirijor italian, care a devenit, alături de Pietro Mascagni, un inițiator al verismului îndreptat împotriva romantismului din muzica italiană. Excelent versificator, și-a scris singur libretele.

Creații

Opere 
Operele lui Leoncavallo au o dramaturgie solidă și o linie melodică intensă și sinceră, având pronunțate accente lirice:
 1892 Paiațe – operă în două acte, pe un libret propriu
 1897 Boema
 1900 Zaza

Balet 
 Viața de marionetă

Simfonii 
 Poem simfonic
 Romanțe

Note

Legături externe 
  Ruggiero Leoncavallo

Nașteri în 1857
Decese în 1919
 
Compozitori de operă
Compozitori de operă italieni
Compozitori romantici
Autori de librete
Nordeste

Nordeste este un oraș în Portugalia în nordestul insulei São Miguel din estul Azore. Are o populație de 5 291 (date din 2001).

 Populație: 5 291 (2001)
 Area: 101.51km²/10 151 ha
 Densitate: 52.12/km²
 Cod poștal: 9???

Vezi și: Listă de orașe din Portugalia

Legături externe 

 http://www.azoren-online.com/saomiguel/tipps/sehenswuerdigkeiten/nordeste/index.shtml (DE)

Orașe din Portugalia