alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Mircea Florian (filosof)

Mircea Florian (n. 1 aprilie 1888, București – d. 31 octombrie 1960, București) a fost un filosof român, membru post-mortem al Academiei Române (1990).

În 1914 își susține doctoratul în filosofie în Germania, cu teza Der Begriff der Zeit bei Henri Bergson (Conceptul de timp la Henri Bergson). A fost profesor la Universitate și a condus sectorul de istorie a filosofiei al Institutului de Filosofie de pe lângă Academie. Gândirea logică a lui Titu Maiorescu, căruia i-a fost student, l-a marcat pentru toată viața.

Mircea Florian a militat pentru o ontologie realistă, cerând filosofiei să pornească de la obiect, de la „dat”, ca și știința, și nu de la subiect. A considerat lumea externă ca reală și independentă de conștiință. A elaborat studii erudite de istoria filosofiei universale.

Metafizică și artă – destinul metafizicii

Volumul Metafizică și artă – destinul metafizicii este o lucrare de filozofie, publicată de filozoful Mircea Florian în 1946.

Acest studiu reprezintă o micromografie consacrată dramei metafizicii în epoca modernă și în filozofia contemporană. Examinarea calvarului metafizicii produs de triumful științei experimentale și matematice a naturii (o știință orientată spre realul măsurabil) îl conduce pe Mircea Florian la ideea că metafizica se poate salva prin solidaritate și nu renunțând la spiritul științific. Nu apelând la aceste mijloace de cunoaștere decât cele intelectuale și raționale, și anume de intuiție, credință, instinct, sentiment, acțiune etc. și nici ca simplă generalizare inductivă a unor rezultate ale cunoașterii se va salva ”metafizica”. În studiul ”Inductivă”, 1928, Florian demonstrase convingător imposibilitatea, azi, a unei metafizici inductive. Florian își expune cu titlul de „concluzii personale”  câteva dintre ideile directoare ale proiectului său de metafizică. Formula sintetică citată solidarizează construcția metafizică cu spirtul ipotetic al științei contemporane, însăși schemele categoriale și principiile metafizice având caracterul unei ipoteze nucleare fundamentale ce orientează elaborarea unei vaste reconstrucții conceptuale ale existenței. Sensul tentativelor lui Florian din anii ’40 se regăsește azi, mai complex elaborat, în modelele arhitectonicii categoriale ale metafizicilor inspirate de organizările complexe.

Principalele scrieri
Îndrumare în filosofie, 1922
Știință și raționalism, 19
Dialectica, 1945
Metafizica și arta, 1945
Misticism și credință, 1946
Logică și epistemologie, 1946
Filosofia Renașterii, 1948
Logica lui Aristotel, 1957
Recesivitatea ca structură a lumii 1983
 Arta de a suferi, 1921

Note

Bibliografie  
Ion Ianoși, Dicționarul operelor filozofice românești, Editura Humanitas, 1997, pag. 136
 Mircea Florian, Destinul metafizicii în filozofia europeană, Editura Humanitas, 1992
 Gh. Al. Cazan, Istoria filosofiei românești, EDP, 1984
 Gh. Al. Cazan, Fundamentul filosofiei la Mircea Florian, Editura Politică, 1971

Legături externe

 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – F

Filozofi români
Membri post-mortem ai Academiei Române
Nașteri în 1888
Decese în 1960
Salvatore Quasimodo

Salvatore Quasimodo () a fost un poet și traducător italian.  Considerat unul dintre cei mai notabili  poeți italieni ermetici, a devenit laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în 1959, stârnind multiple controverse, mai ales în Italia.

Motivația Juriului Nobel 

"...pentru poezia sa lirică în care cu o clasică înflăcărare înfățișează experiența tragică a vieții timpului nostru . ."

Date biografice 

S-a născut în Sicilia, în 1901, într-o familie de feroviari. Urmează studii de inginerie și desen tehnic, întrerupte în favoarea celor clasice. La terminarea acestora din urmă se stabilește la Florența unde, prin 1927 va începe să colaboreze la revista Solaria care promova reîntoarcerea la realism într-un moment de dominanță a ermetismului.

A lucrat mai întâi ca proiectant tehnic și inginer civil. Cele cinci antologii de poezie au apărut între 1930 și 1938, inclusiv Acque e terre (Ape și pământ, 1930). Acestea i-au stabilit reputația de cel mai important poet ermetic italian. Opera sa complexă este inspirată din simboliștii francezi.

A avut și o atitudine de opoziție discretă față de regimul fascist al lui Mussolini. A participat la numeroase activități anti-fasciste în timpul celui de-al doilea război mondial, ceea ce a dus la încarcerarea lui. Maturitatea poetică a lui Quasimodo și preocuparea lui pentru dilema omului modern i-au adus premiul Nobel pentru literatură din 1959. Stilul lui este marcat de un grad mai mare de claritate și de sensibilitate. Quasimodo a explicat istoria și destinul omului printr-o lamentație fundamentală pentru înfrângerea omului de către un univers ostil. Printre operele lui se numără Dare e avere (A da și a avea) (1966) și Debit și credit (1972).

Opera 
 Acque e terre (Ape și pământuri) (1930)
 Oboe sommerso (1932)
 Odore di eucalyptus, ed altri versi (Miros de eucalipt și alte versuri) (1933)
 Erato e Apòllìon (1935)
 Poesie (1938)
 Lirici Greci (1940)
 Ed è subito sera (Și deodată e seară) (1942)
 Con il piede straniero sopra il cuore (1946)
 Giorno dopo giorno (Zi după zi) (1947) 
 La vita non è sogno (Viața nu e vis) (1949)
 Il falso e vero verde (1954)
 Il fiore delle "Georgiche" (1957)
 La terra impareggiabile (Pământul fără seamăn) (1958, reeditat în 1962)
 Petrarca e il sentimento della solitudine (1959)
 Tutte le poesie (1960)
 Il poeta e il politico e altri saggi (1960)
 Orfeo Anno Domini MCMXLVII (1960)
 Scritti sul teatro (1961)
 Nove poesie (1963)
 L'amore di Galatea. – Palermo (1964)
 Anita Ekberg, a cura di Sennuccio Benelli (1965)
 Dare e avere (A da și a avea)  (1966)

Traduceri 
 Versuri, traducere A.E.Bakonsky, București, Editura Tineretului, 1961;
 Poesie, traducere A.E.Bakonsky, București, Editura pentru Literatură, 1968.

Note

Legături externe 

  Site-ul oficial Salvatore Quasimodo 

Laureați ai Premiului Nobel pentru Literatură
Laureați italieni ai Premiului Nobel
Poeți italieni
Traducători italieni
Nașteri în 1901
Decese în 1968
Cartierul Grigorescu din Cluj-Napoca

Cartierul Grigorescu, până în anii 1960 Cartierul Donath (în ), este un cartier din vestul Clujului.

Geografie 
Cartierul Grigorescu se află în extremitatea vestică a orașului și este încadrat de dealul Hoia la nord-vest, de dealul Cetățuii la nord-est și de râul Someșul Mic la sud. La vest de cartierul Grigorescu se află comuna Florești, la sud, cartierele Mănăștur și Plopilor, la est este centrul istoric, iar la nord se găsesc cartierele Dâmbul Rotund și Gruia.Canalul Morii se bifurcă din râul Someșul Mic în partea de sud-vest a cartierului. Pădurea Hoia se află la extremitatea vestică a cartierului, la ieșirea din oraș.

Istoric 
Numele Donath provine de la cel al sfântului Donat, suprapus pe legenda cu ciobanul Donáth, care, însoțindu-și oile, i-ar fi descoperit pe turci la „Tăietura Turcului” și, dând de veste clujenilor, a salvat astfel orașul de atacul turcesc pe la spate. Numele Donath a fost înlocuit din anul 1960 cu cel al lui Eremia Grigorescu, general al armatei române în Primul Război Mondial și unul dintre generalii români care a condus armatele venite din Vechiul Regat în Transilvania după Marea Unire. 

În anii 1960 a existat o dispută urbanistică asupra axei centrale a cartierului. Se planificase ca axă principală artera de sub deal (actuala Stradă Donath - Eremia Grigorescu - Dragalina), pe care, de altfel, circulau autobuzele (în prezent, ele circulă pe axa mediană Octavian Goga-Alexandru Vlahuță-Fântânele). Proiectantul șef al cartierului a fost arhitectul Augustin Presecan.

Clădiri 
În cartier se află Liceul Teoretic „Onisifor Ghibu”, sediile Radio Cluj și TVR Cluj ale Radioteleviziunii Române și Radio România, precum și Parcul Etnografic Romulus Vuia. Sunt mai puține blocuri în acest cartier față de alte cartiere ale orașului. Densitatea este mai mare în zona vestică a cartierului, unde s-au construit în perioada comunistă o serie de blocuri de zece etaje. Zona estică, spre centrul orașului, este mai veche și este dominată de case.

Varia
O statuie identică a Sfântului Donat, dar nedeteriorată, se află la Maissau, în Austria.

Note 

Cartiere din Cluj-Napoca
Instrument muzical

Un instrument muzical este un obiect utilizat în interpretarea unei compoziții muzicale.

Instrumentele muzicale sunt de obicei clasificate în patru mari grupe tradiționale: cu coarde, suflători din lemn, suflători din alamă și instrumente de percuție, la care se adaugă suflători cu structură complexă și instrumentele electronice.

Muzicienii folosesc o mare varietate de instrumente pentru a crea sunete și a interpreta o compoziție muzicală. Unele instrumente sunt simple obiecte de lemn măiestrit lucrate, altele utilizează tehnologii avansate. Instrumentele muzicale au caracteristici variate, iar popularitatea lor diferă de la o regiune la alta. Instrumentele muzicale pot fi acustice, când sunetele sunt direct generate, sau electrice, când sunt folosite cu un amplificator de sunet.

Instrumentele muzicale sunt caracterizate de registru și timbru.

Instrumente cu coarde

Instrumente cu coarde „ciupite”

Instrumente cu arcuș

Instrumente cu coarde „lovite”

Instrumente de suflat din lemn

Suflători din „alamă”

Suflători cu structură complexă

Instrumente de percuție

Cu ton definit

Cu ton difuz

Instrumente electronice

Note

Bibliografie 
 The Harvard Dictionary of Music, editia a 4-a, 2003.
 BĂRBUNCEANU, Valentin, Dicționar de instrumente muzicale, Editura Teora, București, 1999.

Legături externe 
 7 instrumente muzicale neobișnuite (VIDEO), 26 iunie 2011, Mihaela Stanescu, Descoperă
 În lumea flașnetelor, gramofoanelor și patefoanelor , 11 septembrie 2007, Ion Mitican, Ziarul Lumina

Instrumente muzicale
Ion Bălu

Ion Bălu (n. 20 octombrie 1933, Poiana Câmpina, județul Prahova – d. 26 martie 2021, București) a fost un critic și istoric literar, biograf, profesor de literatură română.

Biografie 
A fost fiul Anei și al lui Titi Bălu. A fost licențiat al Facultății de Filologie a Universității din București, precum și în Drept, în 1964. Și-a susținut teza de doctorat în filologie, în 1969, având ca temă Opera lui George Călinescu între anii 1919 și 1931.
Sub semnătura sa au apărut numeroase cărți care tratează viața și opera unor scriitori români renumiți cum au fost Nicolae Labiș, Cezar Petrescu, Marin Preda sau Ion Creangă.

A scris un volum biografic extrem de documentat despre viața lui George Călinescu și o Viață a lui Lucian Blaga, în patru volume. 
În colaborare cu fiica poetului și filozofului Lucian Blaga, Dorli Blaga, a publicat un volum de non fiction sau istorie literară, pornind de la dosarul de supraveghere al poetului alcătuit de Securitate.

În 1993 a primit titlul de cetățean de onoare al municipiului Câmpina.

Opera 
 George Călinescu. Critică și interpretare, Editura Cartea Românească, 1970
 G. Călinescu. Eseu despre etapele creației, 1970
 Cezar Petrescu, Editura Albatros, București, 1972
 G. Călinescu. Biobliografie, 1975
 Marin Preda, 1976
 Viața lui G. Călinescu, 1981, ed. II. Editura Libra, 1994
 Nostalgia absolutului, 1981
 Nicolae Labiș, 1982
 Lucian Blaga, 1986
 Natura in opera lui Mihail Sadoveanu, 1987
 Viața lui Lucian Blaga, Fundația Culturală Libra, București, 1995-1999, patru volume 
 Texte comentate - G. Călinescu - Enigma Otiliei, 1996
 Mircea Eliade - Sinteze și comentarii literare, 1996
 Poezia simbolistă românească, 1997
 Lucian Blaga supravegheat de Securitate, (în colaborare cu Dorli Blaga), Cluj, Ed. Biblioteca Apostrof, 1999
 Moromeții de Marin Preda Editura Dacia, Cluj-Napoca, 2001
 Opera lui G. Călinescu, București. 2001,
 G. Călinescu : spectacolul personalității, Editura Fundației Culturale Ideea Europeană, 2004

Ediții 
A îngrijit ediții din Garabet Ibrăileanu, George Călinescu, Nicolae Labiș, Lucian Blaga, Mihail Sadoveanu, Emil Gârleanu.

Note

Nașteri în 1933
Nașteri pe 20 octombrie
Decese în 2021
Decese pe 26 martie
Critici literari români
Istorici literari români
Editori români
Scriitori români contemporani
Absolvenți ai Facultății de Litere din București
Câmpineni
Cetățeni de onoare ai Câmpinei
Crichet

Crichetul (sau cricket) este un sport de echipă foarte popular în Regatul Unit și în țările Commonwealth-ului.

Primele mențiuni ale sale datează din secolul al XVI-lea, dar a devenit răspândit din secolul al XVIII-lea, primul meci oficial jucându-se în secolul al XIX-lea. Astăzi Consiliul Internațional al Crichetului are 105 state membre. Crichetul se joacă între 2 echipe a câte 11 jucători. În timp ce o echipă bate mingea, încercând să realizeze cât mai multe alergături (în engleză runs), un jucător de la cealaltă echipă aruncă mingea (bowler), făcând asta astfel încât să i-o dea jucătorului care o prinde (din spatele celui care o bate) și împiedicând echipa oponentă să marcheze alergături. După un anumit număr de aruncături, care marchează un inning, echipele își schimbă rolurile. Un joc constă dintr-un anumit număr de inning-uri și poate dura până la 5 zile. Forma terenului este ovală (cricket field), iar în mijlocul ei se află o fâșie de pământ lungă de 20 metri (cricket pitch). Alergăturile se efectuează între construcțiile celor 2 capete ale fâșiei de pământ (numite wicket). Crichetul este oarecum asemănător cu baseballul nord-american. Nu trebuie însă confundat cu croquetul, un alt joc sportiv de origine britanică, însă diferit.

Crichet
Comunicație

Acest articol tratează comunicația din punct de vedere tehnic. A nu se confunda cu ceea ce în științele comunicării se numește comunicare.

O comunicație este o transmitere de date și informații, deci de natură tehnică, implicând o conexiune între două sau mai multe puncte distincte. În mass-media de exemplu există numeroase tipuri de comunicații: prin ziare, postere, TV, radio sau și prin Internet.

Comunicații între calculatoare 
Calculatoarele "vorbesc" unele cu altele printr-un cod binar. Pentru aceasta, informația de transmis se codifică mai întâi într-o serie întreagă de cifre binare (0 și 1).

Transmiterea informației se face cu ajutorul unui mediu fizic, care poate fi un cablu (din cupru, fibră optică ș.a.), sau și un mediu "fără fir" (engleză: wireless): prin microunde, unde radio, raze infraroșii ș.a.

Pentru compatibilitate între diversele elemente transmițătoare și receptoare, deci pentru succesul unei comunicații, toate aceste trasmiteri folosesc anumite protocoale (seturi de reguli) de transmisie, de obicei standardizate. Pe baza lor un Macintosh din Japonia poate "vorbi", de exemplu, cu un PC din România. Vezi și articolul Rețele de calculatoare.

Cele mai multe standarde de comunicații sunt stabilite de organizația internațională IEEE (Institute of Electrical and Electronics Engineers), în colaborare cu organizații industriale (firme din ramura industrială cu interes în protocoalele respective). 
De exemplu, fără acestea Internetul nu ar putea exista.

Vezi și 
 Telecomunicații - comunicațiile la distanță de obicei mare
Actium

Actium (azi Punta), numele antic al unui promontoriu în nordul Acarniei (Grecia) la gurile râului Sinus Ambracius (Golful Arta) pe partea opusă de Nicopolis, construit de către Augustus pe partea nordică a strâmtorii. Pe promontoriu se afla un templu al lui Apollo Actius, extins de Augustus, care de asemenea, în memoria bătăliei, a instituit sau reînnoit jocurile cincinale numite Actia sau Ludi Actiaci. Actiaca Aera provine din timpul bătăliei de la Actium. Pe promontoriu se afla un orășel sau mai degrabă un sat, numit de asemenea Actium.

Istorie
Actium a aparținut inițial coloniștilor din Corint, care au inițiat probabil venerarea lui Apollo Actius și jocurile Actia ; în secolul al 3-lea î.Hr. a fost ocupat de către acarnanieni, care și-au ținut sinodurile aici. Actium este cunoscut mai ales ca fiind locul victoriei decisive a lui Octavian asupra lui Marcus Antonius la 2 septembrie 31 î.Hr. Bătălia a adus sfârșitul unui șir lung de operațiuni fără succes. Bătălia finală a fost provocată de Antonius, despre care s-a spus că a fost convins de Cleopatra a VII-a, regina Egiptului, să se retragă în Egipt și să poarte lupta ca să-și acopere retragerea, dar lipsa de provizii și demoralizarea continuă a armatei sale a dus în cele din urmă la această decizie.

Vezi și

 Listă de orașe antice grecești

Bibliografie 

Colonii corintiene
Așezări romane în Grecia
Actul de navigație

Actul de navigație (1651) a fost o lege a lui Oliver Cromwell, convocată prin Parlamentul_cel_Lung care a contribuit la dezvoltarea economie capitaliste în Anglia. Conform acestei legi, corăbiile străine aveau voie să aducă în porturile și/sau coloniile engleze numai mărfuri fabricate în țările lor. Mărfurile provenite din alte țări urmau să fie aduse numai de corăbii engleze. Actul de navigație lovea în flota spaniolă, portugheză, franceză, dar mai ales în cea olandeză, pe atunci „cărăușa mărilor”.

Actele de navigație vor fi valabile până în 1849, ele fiind considerate baza constituirii puterii maritime si comerciale a Angliei, cea din urmă devenind ”stăpâna mărilor” , flota engleză fiind percepută ca cea mai mare din lume.

Istoria Angliei
Gherasim Adamovici

Gherasim Adamovici (n. 1733 – d. 1796) a fost episcopul ortodox al Transilvaniei între anii 1789 și 1796. Gherasim Adamovici era etnic sârb, venit din Serbia pentru a fi instalat la Rășinari ca episcop ortodox.

În martie 1792, împreună cu episcopul unit Ioan Bob, a înaintat împăratului Leopold al II-lea versiunea extinsa a memoriului Supplex Libellus Valachorum, prin care se cerea ca românii din Transilvania să nu mai fie considerați „tolerați”, și să aibă drepturi politice, economice și religioase egale cu cele ale stărilor privilegiate (nobilii, sașii și secuii). Prin aceasta se cerea redefinirea termenului medieval de „natio” (stare), care deși inițial nu avea un înțeles etnic, cu timpul a căpătat această semnificație, în sensul că bunăoară nobilii transilvăneni au început în zorii epocii moderne să se simtă și să acționeze ca unguri în ciuda originii lor etnice eterogene.

Nașteri în 1733
Decese în 1794
Episcopi ortodocși ai Transilvaniei
Istoria Transilvaniei
Supplex Libellus Valachorum
Transilvăneni
Sârbi din secolul al XVIII-lea
Adunarea Constituantă Franceză

Adunarea Constituantă Franceză (9 iulie 1789 – 30 septembrie 1791) a fost un organ al puterii legislative în perioada revoluției din Franța. Constituția adoptată în 1791 a desființat privilegiile feudale, consacrând monarhia constituțională, în timp ce Biserica a fost pusă sub controlul statului.

Adunarea Constituantă a fost urmată de Adunarea Legislativă, îndeplinind un rol istoric și transformând în trei ani Franța feudală într-o țară în care capitalismul s-a dezvoltat liber. La cererea poporului, Adunarea Constituantă s-a grăbit să adopte unele măsuri cu caracter social. În noaptea de 4 august („Noaptea minunilor”), nobilimea și clerul au renunțat „benevol” la privilegiile lor, astfel că este elaborat decretul care prevedea lichidarea feudalismului în Franța. De asemenea a adoptat măsuri cu caracter social. Ea a adoptat Declarația drepturilor omului și ale cetățeanului care proclama, în spiritul ideilor iluministe, principiile noii, societăți burgheze.

Istoria Franței
Adunarea Legislativă Franceză

Adunarea Legislativă Franceză (1 octombrie 1791 - 20 septembrie 1792) a fost un organ al puterii legislative în perioada revoluției din Franța care a succedat Adunării Constituante. Poporul s-a ridicat la luptă pentru apărarea revoluției amenințate de nobilii emigrați și monarhiile europene.

Revoluționarii au cucerit palatul regal, la 10 august 1792, l-au detronat pe Ludovic al XVI-lea și l-au închis. Adunarea Legislativă a decretat suspendarea monarhiei, iar la 21 septembrie 1792, o altă adunare, care s-a numit Convenția Națională a proclamat prima Republică franceză.

Istoria Franței
Olympus Mons

Olympus Mons (latină pentru „Muntele Olimp”) este cel mai mare vulcan și munte cunoscut din Sistemul solar.

Descriere 
Este situat pe planeta Marte la aproximativ . Este de trei ori mai înalt decât Muntele Everest. Încă din secolul al 19-lea - cu mult înainte ca sondele spațiale să confirme că este un munte - Olympus Mons a fost considerat de astronomi un efect de albedo pe care l-au numit Nix Olympica ("Zăpezile Olimpului"), deși a fost suspectat a fi un munte. Vulcanul are o înălțime de aproape 22 km și acoperă o suprafața de aproape 300.000 km². Alba Mons, la nord-est de Olympus Mons, este de aproximativ 19 ori mai mare ca suprafață, dar are doar o treime din înălțimea lui Olympus. Pele, cel mai mare vulcan cunoscut de pe Io, este, de asemenea, mult mai mare, de aproximativ 4 ori suprafața, dar este considerabil mai plat.

Două cratere de impact de pe Olympus Mons au primit nume provizorii din partea UAI. Acestea sunt craterul Karzok (18°25′N 228°05′E) cu diametrul de 15,6 kilometri și craterul Pangboche (17°10′N 226°25′E) cu diametrul de 10,4 kilometri.

Vezi și 
 Lista munților de pe Marte

Legături externe

Note

Galerie de imagini 

Munți pe Marte
Forma universului

Forma universului este geometria locală și globală a universului. Caracteristicile locale ale geometriei universului sunt descrise în primul rând prin curbura sa, în timp ce topologia universului descrie proprietățile globale generale ale formei sale ca pe un obiect continuu. Forma universului este legată de relativitatea generală, care descrie spațiu-timp ca fiind curbat și îndoit de masă și energie.

Forma exactă a Universului este încă o chestiune aflată în dezbatere în cosmologia fizică, dar datele experimentale din diverse surse independente (WMAP, BOOMERanG și Planck, de exemplu) confirmă faptul că universul observabil este plat, cu o marjă de eroare de 0,4%. Teoreticienii au încercat să construiască un model matematic formal al formei universului. Modelul pe care majoritatea teoreticienilor îl folosesc în prezent este modelul Friedmann-Lemaître-Robertson-Walker (FLRW). 

Au fost prezentate argumentele conform cărora datele observaționale se potrivesc cel mai bine cu concluzia că forma universului global este infinită și plată, dar datele sunt, de asemenea, în concordanță cu alte forme posibile, cum ar fi așa-numitul spațiul dodecaedric Poincaré și spațiul Sokolov-Starobinskii.

Un parametru important care determină teoria evoluției viitoare a Universului este parametrul de densitate, Omega (Ω), definit ca densitatea medie a materiei a universului împărțită la o valoare critică a acelei densități.
Dacă , universul este plat; expansiunea va continua la nesfârșit, dar componentele universului vor fi separate de distanțe infinite doar după pierderea unor cantități  de energie cinetică.
Dacă , există o curbură pozitivă; interacțiunile gravitaționale devin predominante și expansiunea se poate opri sau chiar inversa, ducând la colapsul întregului univers. 
Dacă  există o curbură negativă; expansiunea va continua până când componentele universului sunt separate de distanțe infinite.

Vezi și
 Uroš Seljak

Note

Legături externe
How do we know that the universe is flat A video explains how astrophysicists measure the geometry of the universe at Physicsworld.com

Cosmologie fizică
Geometrie diferențială
Relativitate generală
Big Bang
Probleme nerezolvate în astronomie
Sas (voievod)

Sas () a fost fiul lui Dragoș I, cneazul din Maramureș care a descălecat în Țara Moldovei. Pentru a asigura frontiera răsăriteană a Regatului Maghiar, regii Ungariei au înființat marca Moldovei, în mod similar cum Imperiul Romano-German a înființat Danemarca (pentru stabilizarea frontierei nordice) sau Stiria (în germ. Steiermark, marca Stiriei), pentru stabilizarea graniței sud-estice.

Domnie 
Sas a fost voievod al Moldovei între anii 1354 -1363.

Familie 
Dragoș I a avut doi fii, Sas, voievod în Moldova, și Gyula, cneaz în Maramureș. După ce Bogdan I a luat conducerea Moldovei în 1359, urmașii lui Dragoș I, Balc (fiul lui Sas) și Drag (fiul lui Gyula), sprijiniți de regele Ungariei Ludovic I, au încercat să reia Moldova. După ce Bogdan I a învins expedițiile trimise de Ludovic, Balc a fost nevoit să se întoarcă în Maramureș.

Balc și Drag (fiii lui Sas) au primit posesiunile rămase de la Bogdan I, împreună cu titlul de voievozi de Maramureș (1365). Sas a mai avut și alți fii: Dragomir și Ștefan. Descendenții lor sunt membrii familiilor nobiliare Dragfi și Balkfi.

Note

Bibliografie 
 Drágfi de Béltek family
 Joódy Pál - Cercetarea calității de nobil în comitatul Maramureș. Anii 1749-1769, Editura societății culturale Pro Maramureș "Dragoș Vodă", Cluj-Napoca, 2003
 Ioan cavaler de Pușcariu - Date istorice privitoare la familiile nobile române. Editura societății culturale Pro Maramureș "Dragoș Vodă", Cluj-Napoca, 2003
 Prof. Alexandru Filipașcu de Dolha și Petrova. Istoria Maramureșului, Editura "Gutinul" Baia Mare, 1997.
 Constantin Rezachevici - Cronologia critică a domnilor din Țara Românească și Moldova: a. 1324 - 1881 / Vol. 1: Secolele XIV - XVI. (Enciclopedia domnilor români) Editura Enciclopedică București, 2001, pp. 11, 418-425, ISBN 973-45-0386-3.
Wyrostek, Ludwik. Rod Dragow-Sasow na Wegrzech i Rusi Halickiej. RTH t. XI/1931-1932

Legături externe 

 Sas Vodă - biography.name
 Cusiac, Dragoș, și Luchian, Dragoș, Siret. Mic îndreptar turistic, Editura Sport-Turism, București, 1989, ISBN 973-41-0034-3
 Gorovei, Ștefan S., Dragoș și Bogdan, Editura Militară, București, 1973.
 Gorovei, Ștefan S., Întemeierea Moldovei. Probleme controversate, Editura Universității „Alexandru Ioan Cuza”, Iași, 1997, ISBN 973-9149-74-X
 Grigoraș, N. și Caproșu, I., Biserici și mănăstiri vechi din Moldova, Editura Meridiane, București, 1968.

|-

Nașteri în secolul al XIV-lea
Decese în secolul al XIV-lea
Familia Drăgoșeștilor
Domni și domnitori ai Moldovei
Dragfi
Nobili români
Români din secolul al XIV-lea
Agadir

Agadir este un port maritim în Sud-Vestul Marocului, pe țărmul Atlanticului.

Istoric 
A fost ocupat în sec. XVI de portughezi, iar mai târziu a devenit port marocan independent. După Criza Marocană din 1911, a fost ocupat de trupe franceze (1913). Dezvolatarea modernă a început în 1914, odată cu construirea portului, dar și cu dezvoltarea pescuitului. Distrus în 1960 de o serie de cutremure și un incendiu, orașul a fost reconstruit la Sud de amplasamentul inițial. Pe lângă funcțiile portuare, este o piață de desfacere pentru zona agricolă din jur.

Populație 
Număra 155 240 loc în 1994.

Referințe 
 "Enciclopedia Universală Britannica"

Note 

Orașe din Maroc
Porturi
Stațiuni balneo-climaterice
Agrippina Minor Iulia

Agrippina Minor Iulia (n. 7 noiembrie 15 – d. martie 59) a fost a patra soție a împăratului roman Claudius, unchiul ei.

A fost fiica lui Germanicus și a Agrippinei Maior, sora lui Caligula, strănepoata lui Augustus, nepoata lui Marcus Agrippa, nepoata și soția lui Claudius și mama împăratului Nero. S-a născut în Opidum Ubïorum, numit mai târziu în cinstea ei Colonia Agrippinensis (astăzi Köln). A fost exilată (39-41) pentru conspirație împotriva lui Caligula. Primul ei soț, Cnaeus Domitius Ahenobarbus, a fost tatăl lui Nero. Acuzată de otrăvirea celui de-al doilea soț (49), s-a căsătorit cu unchiul ei, pe care l-a convins să-l adopte pe Nero (născut în anul 37) ca moștenitor, în locul propriului său fiu Britannicus. Sprijiniă de libertul Pallas, de Burrus și Seneca, obține în anul 50 titlul de augusta. I-a otrăvit pe rivalii fiului ei și, în 54, când Claudius a murit, a fost bănuită că l-ar fi otrăvit și pe el. A devenit regentă când Nero a preluat tronul, la 16 ani, dar și-a pierdut treptat puterea. Nero a încercat să o omoare când ea s-a opus uneia din aventurile lui, iar în final a ordonat uciderea ei la reședința acesteia de la țară.

Arbore genealogic

Galerie de imagini

Referințe

Bibliografie
Horia C. Matei, Enciclopedia antichității, Editura Meronia, București, 1995
 Enciclopedia Universală Britannica

Nașteri în 15
Decese în 59
Personaje din Divina Comedie
Oameni din Köln
Personaje citate în Divina Comedie (Infernul)
Romani din secolul I
Roma antică
Împărătese consoarte
Personalități feminine din Roma antică
Împărătese romane
Ahmed al III-lea

Ahmed al III-lea (n. 30 decembrie 1673 (sau 31 decembrie) – d. 1 iulie 1736) a fost sultan otoman între anii 1703 - 1730. În timpul său, armata turcă a învins la Stănilești, pe Prut (1711) armata țarului Petru I și a lui Dimitrie Cantemir. Pierzând războiul cu Austria a încheiat Pacea de la Passarowitz (1718), prin care Austria anexa Banatul și Oltenia (Oltenia având să revină Țării Românești la 1739). În 1730 este detronat de ieniceri.

Sub domnia sa a avut loc mazilirea și execuția lui Constantin Brâncoveanu (a fiilor săi și a sfetnicului său de încredere Ianache Văcărescu), la care sultanul a asistat în persoană.

Note

Vezi și 
 Bătălia de la Stănilești

Nașteri în 1673
Decese în 1736
Sultani ai Imperiului Otoman
Előre

Előre (în traducere din maghiară: Înainte) a fost cotidianul oficial de limbă maghiară al Partidului Comunist Român. După Revoluția din 1989 s-a transformat în Romániai Magyar Szó (Cuvântul maghiar din România).

Ziare în limba maghiară din România
Ziare din România
Mircea Sandu

Mircea Sandu (n. 22 octombrie 1952, București, Republica Populară Română) este un fost fotbalist român, actualmente membru cu drepturi depline în Comitetul Executiv al UEFA din anul 2007. S-a remarcat ca fotbalist la Sportul Studențesc, unde a jucat între 1971 și 1986. A câștigat o Cupă Balcanică. A condus Federația Română de Fotbal din august 1990 până în  martie 2014.  

În martie 2008 a fost decorat cu Ordinul „Meritul Sportiv” clasa a III-a, pentru rezultatele obținute în preliminariile Campionatului European și pentru calificarea la turneul final.

Mircea Sandu a fost căsătorit cu fosta mare handbalistă Simona Arghir, fiind totodată tatăl fostei jucătoare de tenis Raluca Sandu.

Acuzații de corupție 
Pe  17 iunie 2013 Direcția Națională Anticorupție, l-a trimis în judecată pe  Mircea Sandu sub acuzația de abuz în serviciu, sustragere de sub sechestru și folosirea influenței sau autorității pentru obținerea de foloase necuvenite în dosarul dezafilierii clubului de fotbal Universitatea Craiova

Pe 15 iunie 2017 Mircea Sandu a fost achitat definitiv de Curtea de Apel București în acest dosar.

Pe 4 iunie 2019 DNA l-a trimis în judecată pe Mircea Sandu alături de soția sa Elisabeta sub acuzația de luare de mită.

Pe 14 septembrie 2019 Curtea de Apel București l-a achitat definitiv și în acest al doilea dosar.

Pe 6 octombrie 2020 Mircea Sandu a fost trimis în judecată de procurorii DIICOT, fiind acuzat de constituire de grup infracțional organizat, delapidare și spălare de bani.

Note

Legături externe
 Profilul lui Mircea Sandu pe romaniansoccer.ro

Nașteri în 1952
Bucureșteni
Sportivi români în viață
Fotbaliști români
Atacanți
Fotbaliști ai FC Sportul Studențesc
Fotbaliști ai FC Gloria Buzău
Fotbaliști internaționali români
Președinți ai Federației Române de Fotbal
Decorați cu Ordinul Meritul Sportiv
Directori și administratori ai sportului din România
Oceanul Indian

Oceanul Indian este al treilea ocean ca mărime din lume. Acoperă aproximativ 20% din suprafața oceanică a pamantului, are o suprafață de 73.556.000 km², iar volumul oceanului este estimat la 292.131.000 km³.Este mărginit în nord de subcontinentul Indian, în vest de Peninsula Arabică și Africa, în est de Malaezia, Insulele Sunda și de Australia și în sud de Oceanul Antarctic.
Cel mai mare fluviu care se varsă în Oceanul Indian este fluviul african Zambezi.

Etimologie
Oceanul Indian este numit după India. Numit Sindhu Mahasagara sau Marea mare a Sindhu de către indienii vechi, acest ocean a fost numit în mod diferit Oceanul Hindus, Oceanul Indic, etc., în diferite limbi. Oceanul Indian a fost, de asemenea, cunoscut mai devreme ca Oceanul de Est. Termenul era încă folosit în mijlocul secolului al XVIII-lea.

Morfologia reliefului submarin 
Pe fundul Oceanului Indian se află dorsala subacvatică central-indiană cu o direcție nord-sud, praguri și gropi de diverse adâncimi. Între aceste gropi se numără Groapa Sunda cu o adâncime maximă de 7455 m și Groapa Diamantelor cu o adâncime maximă de 8047 m, aceasta fiind adâncimea maximă a Oceanului Indian.

Mări ce aparțin de Oceanul Indian 
Mările și golfurile ce aparțin de acestui ocean sunt: Marea Andaman, Marea Arabiei, Golful Bengal, Marele Golf Australian, Golful Aden, Golful Oman, Strâmtoarea Mozambicului, Golful Persic, Marea Roșie și Strâmtoarea Malakka.

Insule 

 Amindive
 Andaman
 Ashmore și Cartier
 Chagos
 Insula Christmas
 Cocos
 Comore
 Heard și McDonald
 Indonezia
 Kerguelen
 Laccadive
 Madagascar
 Maldive
 Mauritius
 Mayotte
 Minicoy
 Nicobar
 Pemba
 Phuket
 Rodriguez
 Réunion
 Seychelles
 Insula Socotra
 Sri Lanka
 Zanzibar

Porturi 

 Chennai (India)
 Colombo (Sri Lanka)
 Dar es Salaam (Tansania)
 Durban (Africa de Sud)
 East London (Africa de Sud)
 Jakarta (Indonezia)
 Kolkata (India)
 Melbourne (Australia)
 Mombasa (Kenia)
 Mumbai (India)
 Perth (Australia)
 Richards Bay (Africa de Sud)
 Bombay (India)

Cutremure 
Oceanul este bântuit de cutremure ca de exemplu mai recent la data de 26 decembrie 2004 a avut loc un cutremur cu intensitatea de 9,2 pe scara Richter, având epicentrul în apropiere de insula Sumatra, coordonatele 3°33' N, 95°8' E. Acest cutremur submarin a declanșat valuri uriașe cu o viteză de 500 km/h numite Tsunami, producând în Indonezia, Tailanda, India și Sri Lanka un număr de peste 300.000 de victime omenești.

Vezi și 
 Listă de strâmtori
 Oceanul Planetar
 Cutremurul din Oceanul Indian din 2004

Note

Legături externe 

 Sursa=http://de.wikipedia.org/wiki/Indischer_Ozean
 Perlele Oceanului Indian , 10 august 2011, Revista Magazin

Imagini
  Imagini din satelit
Unicameralism

Unicameralismul se referă la un sistem în care o legislatură sau parlament nu are decât o singură cameră. Multe țări cu legislaturi unicamerale sunt mici și omogene, și nu consideră necesară o cameră secundară, sau superioră, a parlamentului, precum senatul. Altele, precum China au alte motive pentru a avea doar un grup de legislatori.

Exemple 

Un număr semnificativ de țări, mai ales în Asia și Africa, dar și în Europa, au parlamente unicamerale. Unele exemple sunt:

 Adunarea Națională din Azerbaidjan
 Congresul Național a Poporului din Republica Populară Chineză
 Sabor-ul din Croația
 Folketing-ul din Danemarca
 Eduskunta din Finlanda
 Althing-ul din Islanda
 Vouli ton Ellinon-ul din Grecia
 Knesset-ul din Israel
 Adunarea Națională din Irak
 Adunarea Națională din Maurițius
 Parlamentul Republicii Moldova
 Parlamentul Scoțian
 Riksdag-ul din Suedia
 Adunarea Națională din Venezuela
 Adunarea Macedoniei de Nord (Sobranie)

Vezi și 

 Bicameralism
 Tricameralism

Referințe 

Legislative
Sisteme politice comparate
Petru al II-lea

Petru al II-lea (Fiul Margaretei Mușata), numit și Petru Mușat () de unii istorici, a fost domnul Moldovei între 1375 și decembrie 1391. Petru al II-lea a fost fiul lui Costea și al Margaretei (Mușata) fiica lui Bogdan I. 
Pătru-vodă pre urmă-i purceasă pre viță, 
Carele-i zic Mușatin în bună priință. (Mitropolitul Dosoftei)

Domnie 
Deoarece Lațcu nu a avut fii, ci doar o fiică, Anastasia, Petru al II-lea succede la tron fiind nepotul de soră al acestuia.

A fost în bune relații cu regele Poloniei, Vladislav al II-lea Iagello. În 1387, în ziua de Înălțarea Sfintei Cruci printr-un act omagial făcut la Liov, Petru a recunoscut suzeranitatea acestuia. La ceremonie a fost prezent și mitropolitul Kiprian al Kievului.

Petru al II-lea l-a îndemnat și pe Mircea cel Bătrân să încheie o alianță cu Vladislav Iagello, care s-a și încheiat, după negocieri desfășurate între decembrie 1389 și martie 1390 la Radom, Lublin și Suceava, la nivel de egalitate, printr-o alianță militară îndreptată împotriva regelui Ungariei, Sigismund de Luxemburg.

Petru a bătut primele monede moldovenești, groși și jumătăți de groși de argint, care pe o parte aveau un scut cu flori de crin și bare transversale, iar pe cealaltă, capul de bour, iar spre împlinirea organizării statale a creat Mitropolia Moldovei, punând, totodată, bazele relațiilor politice cu Constantinopolul.

În februarie 1388 îl împrumută pe regele polonez cu 3.000 ruble de argint (1388), pentru care i s-a amanetat orașul Halici și Pocuția, o provincie de 8.000 de km pătrați, împrumut ce nu a fost returnat niciodată în întregime.

Petru al II-lea a extins teritorial Moldova mult spre sud. Lui i se atribuie construirea Cetății Sucevei, unde va stabili scaunul domnesc al Moldovei.  Cetatea și Mănăstirea Neamțului, biserica Mitropoliei din Suceava și a sprijinit construirea mănăstirii dominicanilor de la Siret, ctitorită de mama sa.

Petru al II-lea a avut doi fii, Roman Petrilovici și Ivașcu.

Note explicative 
 În secolul al XVII-lea Grigore Ureche traduce eronat din limba slavă „fiul Mușatei” prin „ficiorul lui Mușatu”, apoi acest onomastic a devenit treptat nume de familie.
 Costea Voievod a fost ginerele lui Bogdan I. El nu a domnit în Moldova, iar consemnarea numelui său în pomelnicul de la Bistița se datorează, mai mult ca sigur, faptului că a fost tatăl voievozilor Petru al II-lea și Roman I, al mitropolitului Iosif  I al Moldovei și bunicul patern al lui Alexandru cel Bun. Mușata a fost convertită la catolicism  și, foarte probabil, este, după obicei, botezată Margareta. Acestei „nobile femei, Margaretei de Siret, doamna Valahiei Mici" (nobili mulieri, Margaretae de Cereth, dominae Valachiae Minoris) papa îi îngăduie la 28 ianuarie 1377 să aibă un confesor special în caz de moarte, lăudând credința ei față de biserica romană.''

Note

Vezi și 
Lista domnilor Moldovei

Domni și domnitori ai Moldovei
Români din secolul al XIV-lea
Ctitori de mănăstiri
Roman I

Roman I, numit de unii istorici și Roman Mușat () a fost domn al Moldovei după moartea fratelui său, Petru I, urcând pe tron cândva în intervalul decembrie 1391 - martie 1392, sfârșitul domniei sale fiind în decembrie 1394. A fost fiul voievodului Costea și al Mușatei.

Domnie  
Ca domn, Roman I a recunoscut suzeranitatea regelui Poloniei, precum a recunoscut-o mai întâi fratele său, Petru al II-lea (1387). În 1393, îl ajută pe cneazul Podoliei Teodor Koriatovici împotriva ducelui Witold al Lituaniei, în lupta lor pentru cetatea Camenița și teritoriul înconjurător. Fiind învinși (la Bratzlaw), Teodor Koriatovici se refugiază în Ungaria, iar Roman I pierde curând domnia și este înlocuit de fiul său, Ștefan I.
Unii cercetători afirmă că lui Roman I i se datorează începuturile orașului din Moldova ce îi poartă numele. Este îngropat în Mănăstirea "Bogdana" din Rădăuți.

În documentele rămase de la Roman I se remarcă titulatura pe care acesta o folosea, și care nu fusese folosită de nici unul dintre predecesorii săi: "Marele și singur stăpânitor, din mila lui Dumnezeu domn, Io Roman voievod stăpânind Țara Moldovei de la munte, până la mare". Folosirea acestei titulaturi ne arată că procesul de unificare al cnezatelor de pe teritoriul Moldovei era încheiat. Mai mult, insistența utilizarii ei în acte, îndreptățește părerea că cel care a realizat această unire este chiar Roman I.

În 5 ianuarie 1393, Roman I se folosește titulatura: "Noi, Roman, voievod al Moldovei și moștenitor (domnitor) al întregii Țării Românești de la munte până la malul mării". El nefiind niciodată domnitor al Valahiei (Mari) sau Muntenia, aici face referire, prima dată, la Moldova ca fiind micul teritoriu unde s-a creat entitatea teritorială moldovenească, apoi se referă la întreaga țară românească a Moldovei de la estul Carpaților până la Marea Neagră.

Unul din cele mai vechi documente din Moldova este Uricul lui Roman I  din 1392, prin care voievodul, împreună cu fiii săi, Alexandru și Bogdan, dăruiesc lui Ivănuș Viteazul "pentru credincioasa slujbă" trei sate pe Siret, fiind păstrat, în original, la Direcția Arhivelor Naționale Istorice Centrale din București. Actul este redactat în limba slavonă, pe pergament, cu sigiliu de ceară atârnat și cu șnur de mătase roșie.

Note explicative 
 ''În secolul al XVII-lea Grigore Ureche traduce eronat din limba slavă „fiul Mușatei” prin „ficiorul lui Mușatu”, apoi acest onomastic a devenit treptat nume de familie.

Note

Bibliografie 
 „Enciclopedia Cugetarea” 1940, de Lucian Predescu
 Revista „Magazin Istoric” nr. 1/ ianuarie 1982

Legături externe 
Unibuc CLASSICA

Domni și domnitori ai Moldovei
Nobili români
Români din secolul al XIV-lea
Vladimir Soloviov (filosof)

Vladimir Sergheievici Soloviov (rusă: Владимир Сергеевич Соловьёв) () a fost un filosof, teolog, poet și critic literar rus.

Originea
A fost fiul celebrului istoric rus Serghei Mihailovici Soloviov.

Scrieri
Opera lui Vladimir Soloviov a avut o foarte mare influență asupra formării filosofiei mlado-simboliste și a contribuit la definirea stilului poetic care se regăsește în primele cărți ale lui A. Beli și A. Blok. Gândirea sa a constituit piatra de temelie a Bisericii catolice bizantine rusești.

A elaborat și un studiu de teocrație universală, explorând posibilitatea existenței unei societăți clădite pe principii spirituale. A crezut într-un concept care a influențat foarte mult tinerii poeți simboliști: întruparea înțelepciunii divine într-o ființă numită Sofia. Înțeleapta zeiță Sofia a stat la baza filosofiei lui Soloviov. Cel mai cunoscut dintre poemele sale mistice este Trei întâlniri (1899), în care descrie viziunile pe care le-a avut în legătură cu Sofia, unitatea divină a universului. 

De asemenea, Soloviov este apreciat pentru scrierile sale politice și pentru lucrările sale de critică literară. În 1889 a scris în limba franceză lucrarea Rusia și biserica universală (care a fost tradusă în limba rusă în 1948), în care a susținut ideea unei sinteze a bisericilor orientale și occidentale. Tema lucrării sale Trei conversații cu privire la război, progres și sfârșitul istoriei (1899) este venirea iminentă a Antihristului. Evenimentele din Rusia l-au făcut pe Soloviov să nutrească idei precum sfârșitul istoriei lumii, lupta finală dintre Hristos și Antihrist. Potrivit lui Soloviov, cel mai înalt țel al artistului este de a transpune în realitate ordinea inerentă din întruchiparea „frumuseții absolute sau crearea corpului spiritual universal”.

Note

Legături externe

Vladimir Solovyov (1853–1900)  – entry on Solovyov at Internet Encyclopedia of Philosophy
 The Russian Church and the Papacy
 Dostoevsky and Soloviev
 http://www.orthodoxphotos.com/readings/end/antichrist.shtml
 ALEXANDER II AND HIS TIMES: A Narrative History of Russia in the Age of Alexander II, Tolstoy, and Dostoevsky  Several chapters on Solovyov
http://www.utm.edu/research/iep/s/solovyov.htm 
http://www.christendom-awake.org/pages/soloviev/soloviev.html
 Vladimir Soloviov, filosoful iertării, 16 decembrie 2008, Adrian Agachi, Ziarul Lumina

Nașteri în 1853
Decese în 1900
Filozofi creștini
Filozofi ruși
Poeți ruși
Absolvenți ai Universității de stat din Moscova
Râul Arieș, Mureș

Arieș (în , , de la arany „aur”; cele mai vechi atestări  (din elină) și ) este un râu în Transilvania, vestul României.

Generalități 
Izvorăște din Munții Bihorului, care fac parte din Munții Apuseni. Are o lungime de apoximativ 164 km. Se varsă în Mureș în aval de Luduș. Curge prin județele Alba și județul Cluj. Orașele Turda, Câmpia Turzii și Baia de Arieș se află pe râul Arieș. 

Râul Arieș se formează în zona localității Mihoești la confluența a două brațe Arieșul Mare și Arieșul Mic.

Teritoriul străbătut de Râul Arieș se numește și Țara Moților, o regiune rustică pitorească. Bazinul râului cuprinde o regiune minieră foarte importantă (Roșia Montană, Baia de Arieș, Bucium), bogată în aur, argint etc.

Numele maghiar (Aranyos) înseamnă "aurit", o referire la aurul din râu (lat. aureus).

Unele așezări din zonă, precum Baia de Arieș, Arieșeni, Ghiriș-Arieș (vechiul nume al Câmpiei Turzii), Gura Arieșului, Luncani, și diviziuni administrative (ex. Scaunul Secuiesc al Arieșului, al cărui teritoriu a fost înglobat în 1876 în comitatul Turda-Arieș) evocă numele râului.

Augustin Vancea  descrie 7 niveluri de tufuri neogene pe malul stâng al râului Arieș între Turda și Câmpia Turzii, cu grosimi între 1 - 8 m. Acestea formează praguri pe cursul Arieșului, care au împiedecat în trecut transportul sării cu plute de la Salina Turda la porturile de îmbarcare ale sării de la Mirăslău, Decea și Alba Iulia.

Hărți 
 Munții Trascău 
 Harta Munților Apuseni 
 Harta județului Alba 
 Harta munții Bihor-Vlădeasa

Bibliografie
 Valea Arieșului, Ion Popescu-Argeșel, Edit. Sport-Turism, București, 1984
 Administrația Națională a Apelor Române - Cadastrul Apelor - București
 Institutul de Meteorologie și Hidrologie - Rîurile României - București, 1972
 Trasee turistice - Județul Alba 
 Trasee turistice - județul Cluj

Legături externe 

 Ghid turistic Valea Ariesului 
 Caracterizare generală a bazinului hidrografic Arieș 
 Riscuri hidrice în bazinul inferior al râului Arieș
 Hidrografia României | fluvii, râuri, lacuri 
 Valea Arieșului, natură și tradiții
 "Cu pluta pe Arieș"
 Drumul și podul roman din Potaissa
 Legenda râului Arieș: zâna de pe Muntele Găina și oule de aur, 13 aprilie 2013, Dorin Timonea, Adevărul
 Imagini publicate pe Panoramio
 Poduri peste râul Arieș - Imagini vechi
 Imagini publicate pe Picasa
 Râul Arieș - imagini din februarie 2012 - video
 Poduri peste râul Arieș - video
 Rafting pe Raul Aries

Referințe

Imagini 

Râuri din România
Râuri din județul Cluj
Râuri din județul Alba
Bazinul Mureș
Premiul Nobel pentru științe economice

Premiul pentru științe economice al Băncii Centrale Suedeze în memoria lui Alfred Nobel (în suedeză: Sveriges riksbanks pris i ekonomisk vetenskap till Alfred Nobels minne)  de obicei prescurtat Premiul Nobel pentru Științe Economice  este acordat anual și administrat de Fundația Nobel pentru contribuții excepționale în domeniul științelor economice și este considerat drept unul dintre cele mai prestigioase premii în acest domeniu. Nu este unul dintre premiile Nobel fondate în 1895 prin testamentul lui Alfred Nobel, dar este asimilat cu ele. Premiul a fost fondat în 1968 de Banca Centrală Suedeză (Sveriges Riksbank), la cea de-a 300 a aniversare a băncii, în memoria lui Alfred Nobel. Laureații premiului pentru științe economice sunt selectați, ca și laureații premiilor pentru fiziologie sau medicină, fizică și chimie, după aceleași criterii, de un comitet al Academiei Regale Suedeze de Științe. A fost acordat pentru prima oară în 1969 economiștilor Jan Tinbergen și Ragnar Frisch pentru „descoperirea și utilizarea modelelor dinamice în analiza proceselor economice”.

Finanțarea Premiului 
Sveriges Riksbank plătește Fundației Nobel cheltuieli administrative asociate cu premiul și finanțează parte monetară a premiului. Din 2001, parte monetară a Premiului în Economie a totalizat 10 milioane de coroane suedeze (în timpul la ianuarie 2008, aprox.  1,6 milioane de US$; 1,1 milioane de euro). Aceasta este echivalentă cu suma acordată pentru Premiile Nobel înșiși. Din 2006, Sveriges Riksbank a dat Fundației Nobel o sumă anuală de 6,5 milioane de coroane suedeze (în ianuarie 2008, aprox. 1 milion de US$; 0.7 milioane de Euro) pentru cheltuielile administrative asociate cu premiul și un milion de coroane suedeze (până la sfârșitul anului 2008) pentru a include informații despre premiu în pagina de internet a Fundației Nobel.

Laureații premiului Nobel pentru Economie au fost:

1969 până în 1980 •
1981 până în 1990 •
1991 până în 2000 •
2001 până în 2010 •
2011 până în 2020 •

1969-1980

1981-1990

1991-2000

2001-2010

2011-2020

2021-2030 

1969 până în 1980 •
1981 până în 1990 •
1991 până în 2000 •
2001 până în 2010 •
2011 până în 2020 •
2021 până în 2030

Vezi și 
 Listă de economiști

Referințe

Legături externe 
 Lista oficială (engleză) 

Economie
Premiul Nobel