Atentat na Zorana Đinđića

Dana 12. marta 2003. godine u 12:25, u dvorištu zgrade Vlade Republike Srbije u Beogradu, u Srbiji, izvršen je atentat na Zorana Đinđića, prvog premijera Republike Srbije izabranog nakon petooktobarskih promena, (petog predsednika Vlade Republike Srbije ukupno). Ovaj atentat je doveo do vanrednog stanja u Srbiji i policijske akcije „Sablja“ tokom koje su uhapšene stotine kriminalaca.

Pozadina 
Nove vladajuće strukture koje su preuzele vlast na talasu narodnog nezadovoljstva koje je srušilo Miloševića 5. oktobra 2000. godine, nisu bile dovoljno sposobne da tako čvrsto drže vlast kao, nekada, Milošević. Novi vladajući krugovi su bili slabi i nestabilni od samog početka. Predsednički izbori koji su održani prethodne godine, koji nisu uspeli zbog nedovoljne izlaznosti birača(po tadašnjem Izbornom zakonu je bila potrebna izlaznost od 50 %), bili su pokazatelj krize u vladajućim strukturama i slabih osnova na kojima su stajali.

Zakon o borbi protiv organizovanog kriminala 

Krajem 2001. godine, premijer Đinđić je najavio da će 2002. godina biti godina borbe protiv organizovanog kriminala. Decembra 2002, pet meseci ranije doneti republički Zakon o borbi protiv organizovanog kriminala, usvojen je i u Saveznoj skupštini SRJ, čime je stupio na snagu. Tim zakonom, u pravosuđe su uvedeni Specijalno tužilaštvo za organizovani kriminal i Posebno odeljenje Okružnog suda u Beogradu za organizovani kriminal (tzv. Specijalni sud), koji su osnovani mesec dana kasnije. Takođe, tim zakonom je uvedena i institucija svedoka-saradnika.

Prvi svedok-saradnik Specijalnog tužilaštva trebalo je da bude Ljubiša Buha zvani Čume. Na njega je 3. avgusta 2002. izvršen neuspeli atentat, nakon čega on u tajnosti odlazi u Grčku. Decembra iste godine minirano je postrojenje njegovog preduzeća „Difens roud“, u čemu su učestvovali pripadnici Jedinice za specijalne operacije i Zemunskog klana. Krajem sledećeg meseca, Buha je vođe JSO i Zemunskog klana javno optužio da su krivi za 30 ubistava, otmicu Ivana Stambolića, atentate na Vuka Draškovića u Budvi i na Ibarskoj magistrali i brojne druge zločine, te izjavio da za to ima dokaze i da bi o tome svedočio u eventualnom sudskom postupku. Nedugo potom, on odlazi u Slovačku.

Neuspeli atentati 
Ubistvu premijera prethodila su najmanje tri neuspela atentata:

Atentat kod Bubanj potoka 
Sredinom februara 2003, grupa atentatora u kojoj su bili Zvezdan Jovanović, Željko Tojaga zvani Žmigi, Mile Luković zvani Kum i još jedna osoba planirala je da ubije Đinđića na autoputu, sa uzvišenja u blizini naplatne rampe Bubanj potok, prilikom Đinđićevog povratka s Kopaonika. Odustali su od toga zbog navodnog straha od prevelikog broja žrtava, a prisutni u blizini bili su i Dušan Spasojević i još nekoliko osoba u najmanje tri automobila i dva kamiona.

Atentat kod Beogradske arene 

Dana 21. februara 2003, Đinđić je trebalo da otputuje u zvaničnu posetu u Banja Luku. Kolonu vozila koja su se kretala autoputem Beograd – Zagreb ka aerodromu činila su tri automobila obeležena rotacionim svetlima i sirenom, a Đinđić je bio u prednjem vozilu. Kretali su se brzinom od oko 130 kilometara na sat kada je, oko 9:15, kod Beogradske arene, jedan kamion iz zaustavne trake naglo skrenuo u levu, preticajnu traku u kojoj se kolona kretala. Vozač Đinđićevog automobila je, nekoliko stotina metara ranije, najpre smanjio brzinu na oko 100 km/h, a zatim i naglo zakočio i obišao kamion s desne strane, te nastavio prema aerodromu.

Vozač kamiona „mercedes“ koji nije bio registrovan bio je Dejan Milenković Bagzi, pripadnik Zemunskog klana čija je namera bila da zaustavi kolonu, dok su se u blizini nalazili zaverenici s namerom da minobacačem „zoljom“ ubiju premijera. Milenković je tada priveden samo zbog falsifikovanja isprava, i određen mu je osmodnevni pritvor, ali je pušten nakon samo četiri dana, uz obrazloženje da je on trgovački putnik i da mora da izdržava porodicu.

Atentat kod Savezne skupštine 

Nekoliko dana kasnije, 7. marta, grupa u kojoj je ponovo bio Jovanović, planirala je da snajperom ubije Đinđića ispred zgrade Savezne skupštine sa gornjeg nivoa garaže „Tri lista duvana“, na uglu Ulice kralja Miloša i Bulevara kralja Aleksandra, ali je od toga odustala ponovo se, navodno, plašeći slučajnih žrtava, konkretno – novinara koji su se nalazili ispred zgrade Skupštine. Međutim, Zoran Vukojević koji je tada bio u automobilu „folksvagen pasat“ sa Aleksandrom Simovićem i Jovanovićem, izjavio je pred sudom da se tom prilikom odustalo od pucanja jer su se zaverenici plašili da ih ne snime sigurnosne kamere sa zgrade Pošte u Takovskoj ulici, kao i zato što ne bi uspeli brzo da pobegnu jer su bili parkirani na gornjem spratu garaže.

Uzimanje iskaza od svedoka-saradnika 
Dana 5. marta 2003, na mesto specijalnog tužioca za organizovani kriminal postavljen je Jovan Prijić i on je, par dana kasnije, otišao u Republiku Slovačku kako bi uzeo iskaz od Ljubiše Buhe. Davanje iskaza je završeno 11. marta kasno uveče, kada ga je Buha potpisao i tako učinio validnim za sud. Prijić se potom vratio u Beograd 12. marta u 2 časa ujutru, a u 8 časova podneo je ostavku zbog ranijih brojnih, netačnih, medijskih napisa da je on bio član Jugoslovenske levice.

Atentat

Pripreme 
Nakon tri bezuspešna pokušaja, zaverenici su tražili novo mesto sa kojeg bi bilo pogodno pucati na premijera. Nekoliko puta su odlazili u stambenu zgradu u Birčaninovoj ulici, na suprotnoj strani u odnosu na mesto sa kojeg je Đinđić kasnije ubijen. Ninoslav Konstantinović, Dušan Krsmanović i Zvezdan Jovanović su se predstavljali kao radnici koji treba da uvedu kablovsku televiziju u zgradu, dok bi Jovanović zapravo, laserskim daljinomerom „bušnel 1000“, merio udaljenost od te zgrade do dvorišta zgrade Vlade i ustanovio da je ona oko 230 metara. Međutim, zaverenici su odustali od pucanja iz te zgrade saznavši da se stanari učestalo raspituju oko uvođenja kablovske televizije.

U međuvremenu je Jovanović, od Milorada Ulemeka, dobio pušku kojom je trebalo da izvrši atentat, kao i još dva pakovanja municije. Tu pušku je Jovanović isprobao na Iriškom vencu na Fruškoj gori i ocenio da je ona odlična.

Konstantinović „i još neko“ su, potom, saznali da se u zgradu u Ulici admirala Geprata, iz koje se takođe vidi dvorište zgrade Vlade, može ući bez poteškoća. Desetog marta, oko 10 časova, Konstantinović, Aleksandar Simović i Jovanović su ušli u tu zgradu prerušeni u molere i prošli pored portira bez problema. Potom su se popeli na drugi sprat i ušli u jednu praznu kancelariju u kojoj su ostali do 14 ili 15 časova. Međutim, Đinđić nije dolazio u zgradu Vlade ni tog dana, a ni sutradan, kada su ga zaverenici ponovo čekali u istoj kancelariji.

12. mart 

Predsednik Vlade Republike Srbije i lider Demokratske stranke − Zoran Đinđić je pogođen snajperskim hicem 12. marta 2003. godine u 12:25, ispred ulaza broj 5 zgrade Vlade Srbije.

Atentat je izvršio Zvezdan Jovanović, pripadnik Jedinice za specijalne operacije, sa prozora kancelarije 55 na drugom spratu zgrade Zavoda za fotogrametriju u Ulici admirala Geprata 14.

U zgradi Zavoda, u trenutku ubistva, nalazili su se i Aleksandar Simović i Ninoslav Konstantinović, dok su se ispred zgrade, u automobilu, nalazili Sretko Kalinić i Mile Luković. Vozač atentatorâ bio je Vladimir Milisavljević zvani Budala koji ih je čekao ispred zgrade u „folksvagen pasatu“, dok je Milan Jurišić čuvao parking ispred zgrade. Istovremeno, Miloš Simović je prenosio informacije o kretanju premijera koje mu je dostavljao Branislav Bezarević, pripadnik Službe državne bezbednosti, a Dušan Krsmanović je bio parkiran u blizu raskrsnice Nemanjine ulice i Ulice kneza Miloša, odakle je izveštavao o dolasku kolone automobila u kojoj je bio premijer Đinđić. Pored toga, u zasebnom vozilu su, oko kvarta u kojem je zgrada Vlade, kružili Saša Pejaković i Dušan Spasojević zvani Šiptar.

U sredu, 12. marta, premijer Đinđić je trebalo da se dođe na sastanak Saveta za borbu protiv korupcije u 13 časova i da se sastane sa ministarkom spoljnih poslova Švedske, Anom Lind, u 15:30. Trebalo je da se prethodno sastane i sa Sinišom Nikolićem, bivšim šefom svog kabineta, pa je odlučio da u zgradu Vlade Srbije dođe nešto pre 13 časova.

Đinđić je prvobitno bio nameravao da dan provede kod kuće, zbog bolova u nozi koju je povredio mesec dana ranije, ali je na kraju odlučio da ode do zgrade Vlade. Uobičajena kolona od tri vozila došla je po premijera, do njegove rezidencije u Užičkoj ulici broj 40 i, posle neuobičajeno dugog, višeminutnog čekanja, Đinđić je ušao u srednji automobil, nakon čega je kolona krenula ka Vladi. Nakon prolaska kroz Užičku ulicu i Topčidersku zvezdu, kolona se kretala Bulevarom vojvode Putnika do Mostarske petlje gde su, zaključivši da je saobraćaj pregust, vozači odlučili da skrenu prema Savskoj i, dalje, prema Sarajevskoj ulici. Dok su bili u toj ulici, šef premijerovog obezbeđenja, Milan Veruović, dva puta je bezuspešno pokušao je da kontaktira osobu zaduženu da dočeka premijera ispred ulaza u zgradu Vlade. Na njegov treći poziv odazvao se radnik obezbeđenja kojem je radno mesto bilo ispred vrata premijerovog kabineta.

U trenutku ulaska kolone na parking zgrade Vlade, na njemu se nalazilo samo jedno vozilo, parkirano ispred jednog od ulaza u zgradu. Kolona se zaustavila tako da je srednji automobil, u kojem se nalazio Đinđić, bio postavljen tačno ispred ulaza broj 5, na dva-tri koraka od vrata. Vožnja od premijerove rezidencije do zgrade Vlade trajala je oko pet minuta, a za to vreme, Đinđić je čitao novine, ne progovorivši ni reč.

Nakon ovoga, nakon čega telohranitelji su pomogli Đinđiću, koji se tada kretao pomoću štaka, da izađe iz automobila.

Premijerovo obezbeđenje, raspoređeno u tri automobila, činila su osmorica:
 Srđan Babić, zamenik šefa obezbeđenja premijera
 Aleksandar Bjelić, vozač srednjeg vozila, u kojem je bio Đinđić
 Milan Veruović, šef obezbeđenja premijera
 Slađan Drobnjak
 Jovan Đurić
 Dražen Nastić
 Boban Purić
 Zoran Trajković

Kada je premijer izašao iz vozila, Veruović mu je dodao štake, krenuo sa njim do ulaza u zgradu i vratio se da zatvori vrata automobila. Dok je premijer otvarao vrata zgrade, Jovanović je ispalio dva metka „308 Vinčester“ iz puške „Hekler & Koh G3“ sa udaljenosti od oko 130 metara i relativne visine od oko 16 metara. Prvi metak pogodio je Đinđića u grudi, dok je drugi pogodio Milana Veruovića u trbuh i zatim, rasprsnuvši se o zgradu, Đinđiću naneo ranu na desnoj butini.

Veruović je odmah potom dopuzao u jedan od automobila kolone, nakon čega ga je jedan od telohranitelja odmah odvezao u Urgentni centar. Đinđića, koji je ležao na leđima, telom unutar zgrade, a nogama van nje, Aleksandar Bjelić i još jedan pripadnik obezbeđenja zgrade su odneli do stepenišnog odmorišta i pokušavali da ga ožive. Nakon nekoliko minuta, ne dočekavši vozilo Hitne pomoći, telohranitelji su smestili Đinđića u automobil i odvezli ga u Urgentni centar. Đinđić je bio položen na zadnje sedište, a u automobilu su bili još i njegovi savetnici – Zoran Janjušević i Todor Dimitrijević, kao i radnici obezbeđenja zgrade Vlade – Dragan Lalić i Ljubiša Janošević.

Parkiran u blizini Zavoda za fotogrametriju bio je Kujo Kriještorac, vlasnik obližnje pekare. On je posvedočio da je video Milisavljevića u „pasatu“. Kriještorac je, pod nerazjašnjenim okolnostima, ubijen 1. marta 2004, nekoliko dana nakon što je dao iskaz policiji. Kriještorac je verovatno ubijen upravo zbog davanja iskaza, a ubistvo je, po rečima Sretka Kalinića, organizovao Luka Bojović, blizak saradnik Milorada Ulemeka.

Nakon ubistva, atentatori su otišli u unapred unajmljene stanove, dok su pušku iz koje je izvršen atentat sutradan sakrili na gradilištu u bloku 26, a „folksvagen pasat“ spalili u Ulici Zarije Vujoševića u Novom Beogradu.

Đinđić je, uprkos hirurškoj intervenciji u Urgentnom centru, proglašen mrtvim u 13:30 časova. Policija je ubrzo aktivirala akciju „Vihor“ kojom se blokira saobraćaj na izlazima iz Beograda. Osim toga, saobraćaj u gradu je bio blokiran policijskim vozilima i barikadama a hiljade ljudi su se peške vraćali kućama sa posla. Ljudi i automobili bili su nasumice zaustavljani i pretresani.

Jovan Prijić koji je, u toku prepodneva, otišao kući u Zrenjanin, istog dana vratio se u Beograd, povukao svoju ostavku i preuzeo predmet ubistva premijera.

Obdukcija 
Zoran Đinđić je proglašen mrtvim u 13:30, u Urgentnom centru u Beogradu, u koji je stigao bez pulsa, krvnog pritiska i svesti. Obdukcijom, urađenom iste večeri, utvrđeno da je ulazna rana na Đinđićevom srcu bila veličine šest centimetara puta dva centimetra, a izlazna – četiri centimetra puta jedan centimetar. Takođe, metak je bio potpuno razneo i njegovu jetru i slezinu, pa je zaključeno da reanimacija nije ni mogla biti od pomoći.

Obdukciju su izvršila trojica lekara Instituta za sudsku medicinu Medicinskog fakulteta u Beogradu: Savić, Aleksandrić i Dušan Dunjić. Ona je urađena na zahtev okružnog istražnog sudije, Aleksandra Čolića, a zavedena je pod brojem 210/2003 i sadrži tri poglavlja na četiri kucane strane.

Prvi zaključak obdukcije bio je da je smrt nastupila nasilno, usled rana nanesenih projektilom ispaljenim iz ručnog vatrenog oružja koji je prouzrokovao razorenje srca, levog plućnog krila, jetre, želuca i slezine. Potom, utvrđeno je da je projektil ušao u grudni koš sa desne strane, odozgo, a da je izašao s leve, nadole i da se kretao od prednje strane tela ka zadnjoj. Konstatovana je i površinska rana na levoj podlaktici, uzrokovana istim metkom, nakon njegovog izlaska iz Đinđićevog grudnog koša.

U obdukcionom nalazu su, dalje, navedene detaljnije činjenice. Metak je ušao u telo Đinđića šest centimetara udesno od sredine grudnog koša, u visini sedmog rebra, na 132 centimetra od desne pete, a izašao je na levoj bočnoj strani grudnog koša, na 126 centimetara od leve pete.

Sahrana 
Premijer Đinđić je sahranjen, uz najviše državne počasti, 15. marta, u Aleji zaslužnih građana na beogradskom Novom groblju, a sahrani je prisustvovalo oko 500.000 ljudi.

Izvori

Vanjske veze 

 Presuda Okružnog suda u Beogradu za ubistvo Đinđića 
 VREME feljton - atentat na Zorana (Miloš Vasić)
 Knjiga žalosti na www.zorandjindjic.org 
 B92 - Snimak ispred zgrade Vlade, nekoliko minuta posle atentata 

Đinđić, Zoran