alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Tudor Țopa

Tudor Țopa () a fost un scriitor și traducător român.

Biografie 
Intre anii 1946-1948 a fost student la Facultatea de Filozofie a Universitatii Bucuresti. Dupa Reforma invatamantului din 1948, s-a transferat la Facultatea de Pedagogie si Psihologie a Universității din București pe care a terminat-o in 1950. Licenta a obtinut-o in 1953. A fost curator la primele expoziții retrospective Theodor Pallady, Nicolae Tonitza, Ștefan Luchian, Dumitru Ghiață (între 1955-1956), bibliotecar la Biblioteca Centrală de Stat și Biblioteca Centrală Universitară (1957-1962), apoi cercetător științific la Institutul de Cercetări Pedagogice și Psihologice. 
A debutat cu proză în revista „Luceafărul” în anul 1968, la patruzeci de ani, și a fost membru al „Școlii de la Târgoviște”, din care mai făceau parte Mircea Horia Simionescu, Costache Olăreanu și Radu Petrescu.
Distinctii : Premiul pentru proza al Uniunii Scriitorilor din Romania - 1985 - pentru romanul " Punte ".

Cărți publicate 
 Încercarea scriitorului (Editura Cartea Românească, 1975, ed. a II-a, Editura Paralela 45, 2001); 
 Punte (Editura Cartea Românească, 1985, ed. a II-a, Editura Paralela 45, 2002).

Traduceri 
 Boris Bednii, Fetele, traducere în colaborare cu S. Alterescu, București, 1963;
 Serghei Krutilin, Amintiri din Lipiaghi, traducere în colaborare cu Maria Roth, București, 1965;
 H. Taine, Pictura Renasterii în Italia și alte scrieri despre artă, traducere și prefață, București, 1968;
 Alexandr Ceakovski, Logodnica, roman, traducere în colaborare cu  R. Vasilescu-Albu, București, 1969;
 Stendhal, Roma. Neapole. Florența, traducere și prefață, București, 1970;
 H. Focillon, Anul o mie (Studiu istoric), în românește de Tudor Țopa, București, 1971;
 H. Taine, Filosofia artei'', traducere și postfață de Tudor Țopa, introducere de S. Iosifescu, București, 1973.

Note

Legături externe 
 Cronica lui George Crăciun în revista „Observator cultural” 
 "In memoriam: Tudor Țopa, scriitor și personaj" de Barbu Cioculescu, în revista "România literara", 2008, numărul 39 

Nașteri în 1928
Nașteri pe 27 mai
Decese în 2008
Decese pe 10 august
Absolvenți ai Universității din București
Eseiști români
Oameni din Cernăuți
Prozatori români
Scriitori români din secolul al XX-lea
Traducători români
Scriitori români din secolul al XXI-lea
Români bucovineni
Mariana Marin

Mariana Marin (n. 10 februarie 1956, București – d. 31 martie 2003 ) a fost o poetă din România din "generația literară '80" (Generația în blugi).

Scurtă biografie 

S-a născut în București, unde a absolvit Facultatea de Litere. Este considerată a face parte din "generația 80".
A fost un membru activ al Cenaclului de Luni, condus de criticul literar și profesorul Nicolae Manolescu și a publicat în volumul colectiv, editat de acesta, "Cinci".

Criticul Nicolae Manolescu, afirmă: Versurile ei sunt croite din materialul liricii tragice a marilor doamne ale poeziei moderne, printre care își găsește locul nefericita iubită a lui Eminescu, evocată, laolaltă cu urmașele ei din secolul XX, într-o splendidă Elegie : „Mutilarea artistului în tinerețe la minus 15 grade./ Nici cazul Sylviei Plath nu e posibil/ nici frânghia Veronicăi Micle nu are săpun./ Din când în când amintirea stinsă a Țvetaevei/ tăcerea în care se îneacă Ahmatova/ și mizeria, sărăcia acelui Ierusalim/ din care Else ma cheamă.”

Poeziile ei sunt traduse în limba franceză și e prezentă în reviste și antologii din Marea Britanie, Germania, SUA, Suedia, Ungaria și Polonia.

Volume de versuri publicate 

 Un război de o sută de ani, Editura Albatros, 1981; Editura AXA, Botoșani, 2001;
 Cinci (alături de Alexandru Mușina, Romulus Bucur, Bogdan Ghiu, Ion Bogdan Lefter), cu ilustrații de Tudor Jebeleanu; Editura Litera, 1982;
 Aripa secretă,  Editura Cartea Românească, 1986;
 Atelierele (1980-1984), Editura Cartea Românească, 1990;
 Ia-ți boarfele și mișcă, interviu realizat cu Oana Orlea, Editura Cartea Românească, 1992;
 Mutilarea artistului la tinerețe, Editura Muzeul Literaturii Române, 1999;
 Zestrea de aur (antologie), Editura Muzeului Literaturii Române; prefață de C. Rogozanu, 2002

Cărți traduse în franceză 

 "Au Carrefour des grandes routes commerciales" ediție bilingvă, EST-Samuel Tastet Editeur, traducere din limba română de Sébastien Reichmann, 1989
 "Les Ateliers", ediție bilingvă, EST-Samuel Tastet Editeur, traducere din limba română de Alain Paruit, 1992.

Premii 

 Premiul Uniunii Scriitorilor (debut-1981, 1999);
 Premiul de poezie al orașului Slobozia, 1991;
 Premiul ASPRO (1999);
 Premiul special "Virgil Mazilescu" (2001).

Note

Legături externe 

 In memoriam Mariana Marin, Observator cultural - numărul 164, aprilie 2003
 Planete culturale, Formula AS - anul 2003, numărul 561

Interviuri

 „Cuvintele atrag realitatea“. Interviu cu Mariana MARIN, Svetlana Cârstean, Observator cultural - numărul 89, noiembrie 2001
 In memoriam Mariana Marin, Observator cultural - numărul 164, aprilie 2003

Nașteri în 1956
Nașteri pe 10 februarie
Decese în 2003
Decese pe 31 martie
Absolvenți ai Facultății de Litere din București
Absolvenți ai Universității din București
Autori români
Bucureșteni
Poeți optzeciști
Poeți români din secolul al XX-lea
Scriitoare române
Poete române
Legea lui Avogadro

Legea lui Avogadro este una din legile gazelor. Legea a fost numită după Amedeo Avogadro, care în 1811 a enunțat ipoteza: Volume egale ale gazelor, la aceeași temperatură și presiune, conțin același număr de particule (sau molecule). Deci, numărul moleculelor dintr-un volum specific de gaz este independent de mărimea sau masa moleculelor de gaz.

Matematic, legea se exprimă astfel:

.

-unde:
V = volumul gazului.
n = numărul de moli.
a este o constantă.

Un mol de gaz ocupă aproximativ 22,4 litri (dm3) în condiții standard de temperatură și presiune. Acest volum este numit volum molar al unui gaz.

Numărul de molecule dintr-un mol de substanță este numărul lui Avogadro: aproximativ 6,022×1023 particule/mol.

În consecință, densitățile diferitelor gaze sunt, în aceleași condiții de temperatură și presiune, proporționale cu masele lor moleculare.

Legea lui Avogadro, împreună cu Legea combinată a gazelor, formează Legea gazului ideal.

Vezi și 
 Numărul lui Avogadro
 Legea volumelor constante

Chimie fizică
Cantitate de substanță
Termodinamică
A
Fizica scufundării
Neutralitate

Prin neutralitate se înțelege o conduită a unui stat față de două sau mai multe subiecte de drept internațional care sunt angajate într-un conflict, prin care statul respectiv se abține de la întreprinde orice acțiune care ar putea prejudicia interesele uneia dintre părțile participante la conflict.

Termenul de neutralitate, provenit din latina medievală, de la latinescul ne uter (nici unul, nici celălalt) a fost definit în doctrină ca situația statelor care în timp de război nu iau parte la luptă, ci continuă să întrețină relații pașnice cu toate statele, inclusiv cu beligeranții.

Neutralitatea este fondată pe suveranitatea statelor. Orice stat suveran are dreptul de a rămâne neutru într-un război între alte state, cel puțin dacă el nu este legat printr-un angajament convențional contrar.

Principalele instrumente juridice prin care se reglementează statutul de neutralitate și care constituie dreptul clasic în această materie sunt două convenții adoptate la Conferința de pace de la Haga din 1907 și anume:
Convenția a V-a „privitoare la drepturile și datoriile puterilor și persoanelor neutre în caz de război pe uscat” și
Convenția a XIII-a „privitoare la drepturile și datoriile puterilor neutre în caz de război maritim”.

Neutralitatea cuprinde în conceptul său două idei: abținerea și imparțialitatea. Obligația de a se abține a apărut la sfârșitul secolului al XVIII-lea și conținea interzicerea unui stat neutru de a acorda ajutor vreunui stat beligerant. Neutralitatea implică în al doilea rând imparțialitatea, prin stricta egalitate de tratament cu toți beligeranții. Concepția neutralități binevoitoare este inacceptabilă, deoarece acțiunile binevoitoare între unii dintre adversari sunt acțiuni malversatile între alții.

Neutralitatea creează drepturi și obligații speciale, care, de regulă, nu există în timp de pace și care iau sfârșit odată cu încheierea ostilităților sau în momentul în care războiul izbucnește între statul neutru și unul din beligeranți.

La începerea unui conflict armat, autoritățile publice abilitate ale statului care păstrază neutralitatea dau o  Declarație de neutralitate care prezintă avantajul clarificării raporturilor dintre state suverane, spre exemplu în cazul supușilor neutri aflați în țările beligerante la începutul războiului.

Note

Neutralitate
Relații internaționale
Lara Croft Tomb Raider: Leagănul Vieții

Lara Croft Tomb Raider: The Cradle of Life (sau pur și simplu Tomb Raider: The Cradle of Life, în traducere Tomb Raider: Leagănul Vieții) este un film de acțiune din 2003 regizat de Jan de Bont, jucat de actrița, Angelina Jolie în rolul persoanjului Lara Croft. Este o continuare a filmului adaptat după seria faimoaselor jocuri Tomb Raider, primul film fiind Lara Croft: Tomb Raider.

Locurie unde s-a filmat 
 Hong Kong
 Grecia - numeroase scene s-au filmat pe insula grecească Santorini.

Prezentare

Lara Croft se întoarce într-un nou film bazat pe un joc video. De această dată, ea este în căutarea cutiei Pandorei, care conține una din cele mai mortale plăgi de pe Pământ, ce trebuie găsită înainte ca omul de știință Jonathan Reiss să pună mâna pe ea. Cheie cu care se poate găsi cutia, care este ascunsă în misteriosul Leagăn al Vieții, este un fel de glob care se presupune a fi o hartă. Când Croft este în căutarea globului, el este furat de agentul lui Reiss, și astfel i se alătură un vechi prieten, Terry Sheridan, un vechi mercenar care și-a petrecut ultimi ani într-o închisoare în Siberia. Lara și Terry pornesc într-o aventură care se întinde peste câteva continente pentru a regăsi globul.

Actori 
 Angelina Jolie - Lara Croft
 Gerard Butler - Terry Sheridan
 Ciarán Hinds - Jonathan Reiss
 Chris Barrie - Hillary
 Noah Taylor - Bryce
 Djimon Hounsou - Kosa
 Til Schweiger - Sean

Trivia 
 La început a fost planificat pentru a fi cel de-al doilea film al unei serii de trei filme, dar faptul că nu s-a bucurat de succesul așteptat a determinat anularea celei de-a treia părți. Jolie (după ce a avut câteva rețineri) a afirmat că ea și-ar dori o a treia parte.
 Profitul mic adus de acest film, si de către alte filme lansate în aceași perioadă ce aveau ca protagoniste femei, a creat un fel de efect de val care a rezultat și la alte producții, inclusiv o variantă de film James Bond jucată de Halle Berry.

Referințe și note

Legături externe 
 Site-ul oficial
 

Filme americane
Filme de acțiune
Filme fantastice din anii 2000
Filme din 2003
Filme cu vânătoare de comori
Filme SF din anii 2000
Filme bazate pe jocuri video
Filme de acțiune subacvatică
Ludovic al III-lea al Franței

Ludovic al III-lea (n. 863 - d. 5 august 882, Saint-Denis) rege al Franciei de Apus între 879 - 882. Fiul lui Ludovic al II-lea al Franței și al Ansgardei de Burgundia.

După moartea tatălui său, Ludovic împreună cu fratele său Carloman au fost aleși regi de către reprezentanții Bisericii și nobilii feudali. Regatul a fost împărțit câteva luni mai târziu între cei doi frați în urma tratatului de la Amiens din martie 880 Ludovic primind Neustria.

La scurt timp după începerea domniei, Ludovic cel Tânăr sprijinit de o parte din nobilimea potrivnică noului rege, invadează Neustria cu scopul de a ocupa tronul. Ludovic al III-lea încheie conflictul cedându-i Lotharingia de Răsărit.

În vara anului 880 Ludovic și Carloman pornesc într-o expediție de pedepsire a contelui Boso care se proclamase rege în Provence. Pe drum ei cuceresc Maconul, precum și partea nordică a domeniilor lui Boso, dar nu reușesc să ia Vienne pe care o asediaseră timp de câteva luni.

Cel mai mare pericol pentru Neustria rămăseseră invaziile normanzilor care prădau și ardeau totul în calea lor. La 3 august 881, la Saucourt, Ludovic obține asupra lor o victorie răsunătoare care a fost imortalizată în poezia germană prin " Cântul lui Ludovic " (Ludwigslied). Această bătălie este și fundalul epopeii franceze "Gormont și Isambart".

Tânărul rege, care obținuse cea mai importantă victorie a francilor asupra normanzilor, a murit un an mai târziu într-un accident, înainte de a fi împlinit douăzeci de ani. Neavând moștenitori, Neustria trecu sub stăpânirea fratelui său Carloman.

 

Nașteri în 863
Decese în 882
Regi ai Franței
Dinastia Carolingiană
Franța medievală
Pompiliu Constantinescu

Pompiliu Constantinescu () a fost un critic literar român.

În eseul „Critica literaților”, din 1938, Pompiliu Constantinescu își exprima convingerea:
Critica modernă este ea singură un gen literar, o creație, de al doilea ordin, dacă vreți, a spiritului, lângă creația artistică, și un vehicul de valorificare, fără prezența căruia literatura ar fi ea însăși păgubită.

Biografie 
S-a născut la 17 mai 1901, „în locul unde a văzut lumina zilei, pe strada Sabinelor, nr. 109, fiu al lui Ion Constantinescu, funcționar vamal, nu fără instrucție, și al Vasilichii Petrescu, nepot după tată al lui Constantin Constantinescu, originar din satul de podgorie Ceptura, statornicit în împrejurimile Bucureștilor, ca proprietar de vie și negustor“ (G. Călinescu). 

A urmat cursurile liceelor „Gh. Lazăr“ și „Mihai Viteazul“, precum și Seminarul pedagogic din București. A urmat cursurile Facultății de Filosofie și Litere din București, publicând la Revista Fundațiilor Regale(din 1939), Kalende (revistă scoasă împreună cu Vladimir Streinu, Șerban Cioculecu și Traian Șelmaru, 1928-1929 și seria a II-a în 1943), Mișcarea literară, Sburătorul, Viața literară. A fost redactor și cronicar la revista Vremea (1930-1938), a colaborat la revista umoristică „La zid!” a lui Ion Anestin, semnând cu pseudonimul Pyrhon. În 1933 a obținut premiul SSR pentru volumul de Critice și același premiu în 1940 pentru studiul Tudor Arghezi. Din 1945, până la sfârșitul vieții, a realizat cronica literară la Radio București. 

S-a stins din viață la 9 mai 1946, în plină putere creatoare. În anul dispariției, era directorul liceului CFR de băieți "Aurel Vlaicu" din București și preda și limba română, ca profesor de liceu. 

Faptul ca fuma în mod excesiv i-a fost fatal, Pompiliu Constantinescu decedând în urma unui infarct cardiac.

Opera 
 Mișcarea literară (1926)
 Opere și autori (1928)
 Critice (1933)
 Figuri literare (1938)
 Tudor Arghezi (1940)
 Eseuri critice (1947)
 Scrieri alese (ESPLA, 1957)
 Scrieri, vol. I-IV (1967 - 1972)
 Studii și cronici literare (1974). Volum retipărit în 1981, Biblioteca pentru toți nr. 1086, Editura Minerva
 Poeți români moderni (1974)
 Caleidoscop (1974)
 Romanul românesc interbelic (1977)

Traduceri 
 Sainte-Beuve, Pagini de critică, Alese și traduse de Pompiliu Constantinescu, Fundația pentru Literatură și Artă «Regele Carol II», București, 1940.

Note

Bibliografie 

 G. Călinescu, Istoria Literaturii Române de la origini până în prezent, Fundația Regală pentru Literatură și Artă, București, 1941 (ediția a II-a, revăzută și adăugită, Editura Minerva, București, 1982).

Nașteri în 1901
Decese în 1946
Critici literari români
Scriitori români din secolul al XX-lea
Bucureșteni
Directori de licee din România
Claudia Millian

Claudia Millian (n. 21 februarie 1887, București – d. 21 septembrie 1961) a fost o poetă simbolistă română, membră a avangardei artistice românești.

Biografie
Părinții săi sunt Ion Millian, inginer petrolist și Maria Negolescu, fiica unui învățător din Câmpulung Muscel. În 1914 se căsătorește cu poetul simbolist Ion Minulescu. 
A fost profesoară de desen, dar s-a afirmat în publicistică, poezie și pictură.
Ion Minulescu și Claudia Millian au avut o fiică, pe Mioara Minulescu, artistă plastică. 
Debutează în ziarul ploieștean Lumina cu poezia Din trecut (1906). Sub pseudonimul Dinu Șerban, a publicat opt piese de teatru.
Este înmormântată alături de soțul său la Cimitirul Bellu.

Volume publicate

Poezie
1914 - Debutează în volum cu Garoafe roșii - versuri
1922 - Cântări pentru pasărea albastră - versuri
1936 - Întregire - volum de versuri la Cartea Românească

Memorialistică
1968 - Triptic memorial - volum memorialistic, publicat postum
1973 - Cartea mea de aduceri aminte

Dramaturgie

 După paravan
 Rozina
 Fericirea mea
 Vreau să trăiesc
 Șapte gâște potcovite
 Veronica Micle (singura piesă reprezentată pe scenă)
 Ana Ipătescu
 Dinozaurii.

Note

Legături externe 
  Versuri-si-creatii.ro 

Nașteri în 1887
Nașteri pe 21 februarie
Decese în 1961
Decese pe 21 septembrie
Avangarda artistică românească
Bucureșteni
Colecționari de artă români
Înmormântări în Cimitirul Bellu
Pictorițe române
Poete române
Poeți români din secolul al XX-lea
Poeți simboliști
Scriitoare române
Tinerimea artistică
A.S.I.A.

A.S.I.A. este o formație românească de muzică pop înființată în data de 8 martie 1999. Numele formației constituie un acronim al prenumelor celor patru cântărețe care au alcătuit formația inițială: Anca, Sorana, Irina, Anemona.

Formația și-a reluat activitatea în data de 6 martie 2023, într-un concert aniversar. În prezent acronimul trupei reflectă forma actuala a alcătuirii trupei: Anca, Sorana, Iana, Anemona.

Componență

Componența curentă
 Anca Neacșu, (n. 26 iulie 1978), (1999-2004; 2023-prezent);
 Sorana Darclee Mohamad, (n. 13 februarie 1983), (1999-2007; 2023-prezent);
 Anemona Niculescu, (n. 14 iulie 1979, Constanța), (1999-2000; 2023-prezent);
 "Iana" Rodica Novac, (2005-2007; 2023-prezent).

Foste membre
 Alina Diana Crișan, (2002-2007), a înlocuit-o pe Alexandra-Crina Potora. Pe 8 decembrie 2002, Alina Crișan a fost aleasă ca membru al trupei A.S.I.A, după ce a câștigat emisiunea TV „Alege A.S.I.A.” Alături de aceasta, au fost lansate 3 albume;
 Irina Nicolae, (n. 29 august 1978, Ploiești) (1999-2005);
 Anca Silvia Roxana Sârbu, (n. 30 noiembrie 1982, București), (2004-2007) a înlocuit-o pe Anca Neacșu;
 Alexandra-Crina Potora, (2000-2002), a înlocuit-o pe Anemona Niculescu.

Discografie 

Albume de studio
 A.S.I.A. (1999) 
 Periculos (2000)
 Nopți albe (2000)
 Iubiri adevărate (2002)
 Eu, tu și ... Luna de pe cer (2002)
 Urban (2004)
 Shanana (2005)

Compilări
 A.S.I.A. Collection (2001)
 A.S.I.A. FM (2002)
 Best Of A.S.I.A. (2023)

Alte albume
Fulgi de nea (cu grupul Bimbam) (2002)

Note

Legături externe
 Divele A.S.I.A. (site fan club)

 A.S.I.A. (1999 – 2006), 17 iulie 2011, czb.ro
 A fost odata AncaSoranaIrinaAlina - A.S.I.A, 23 ianuarie 2005, Catalina Iancu, Jurnalul Național
 Blondele „Ladies“, ultimele „asiatice“ din muzică, 7 septembrie 2008, Andreea Țuligă, Evenimentul zilei

Interviuri

 Asii adolescentilor, Formula AS - anul 2000, numărul 409
 "Am muncit enorm ca sa ajungem aici", Formula AS - anul 2001, numărul 495
 "Cele mai frumoase piese care s-au scrisde cand exista muzica pe pamant sunt despre dragoste", Formula AS - anul 2004, numărul 606

Formații românești
Formații pop
Formații dance
Fondări în 1999
Desființări în 2006
Gheorghe Adamescu

Gheorghe Adamescu () a fost un istoric literar, membru corespondent al Academiei Române din 1921, bibliograf, profesor de limba română și limba latină și autorul unor manuale de literatură din perioada interbelică.

Biografie 
Părinții săi au fost Andrei (preot) și Anghelina.

A absolvit Liceul „Sfântul Sava” din București, după care a urmat Facultatea de litere și Filozofie din cadrul Universității din București. A făcut specializări la Geneva și la Paris (École des Hautes Études, École de Chartres).

În perioada 1891-1894 a predat la Școala Gimnazială din Galați, după care la Liceul „Gheorghe Lazăr” și la Liceul „Sfântul Sava” din București.

A fost Inspector general în învățământul primar și normal, secretar general în Ministerul Instrucțiunii Publice (1901-1904), secretar al Asociației Corpului Didactic și subdirector la Institutul de Literatură și Bibliografie.

Opere 
 
 Noțiuni de istoria limbii și literaturii românești, București, 1894,
 Istoria literaturii române pentru școalele normale de învățători și învățătoare, București, 1910,
 Contribuțiune la bibliografia românească, I-III, București, 1921-1928.

Bibliografie 
 Aurel Sasu, Dicționar biografic al literaturii române A-L, vol. I, pp. 9, Ed. Paralela 45, 2004,

Vezi și 
 Lista membrilor Academiei Române

Note

Legături externe 

 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – A
 Istoria literaturii române 

Nașteri în 1869
Nașteri pe 23 iulie
Decese în 1942
Decese pe 4 aprilie
Membri corespondenți ai Academiei Române
Absolvenți ai Colegiului Național Sfântul Sava
Autori de manuale români
Bibliografi români
Istorici literari români
Învățători și profesori români
Scriitori din București
Scriitori români din secolul al XX-lea
Ryu Murakami

(n. 19 februarie 1952, Sasebo, prefectura Nagasaki, Japonia) este un scriitor și regizor japonez.

Biografie 

La douăzeci de ani a intrat la Facultatea de Artă Musashino. A publicat peste douăzeci de cărți, printre care Copii de aruncat (1980), care a câștigat premiul Noma, 69 (1987), Topaz (1988), Cinemateca lui Ryu Murakami (1995), Audiția (1997), În supa miso (1998, distins cu Premiul Yomiuri).

Murakami este și un regizor apreciat, printre filmele sale numărându-se Albastru nemărginit, aproape transparent și Tokyo Decadence. Ecranizarea romanului Audiția, în regia lui Takashi Miike, s-a bucurat de mare succes la festivalurile de film din Europa și America.

Opere traduse în limba română 

 Albastru nemărginit, aproape transparent (限りなく透明に近いブルー)
 Copii de aruncat　(コインロッカー・ベイビーズ)
 Ecstasy
 În supa miso (イン ザ・ミソスープ)
 Piercing

Note

Nașteri în 1952
Nașteri pe 19 februarie
Japonezi în viață
Regizori japonezi
Scriitori japonezi
Regatul Aquitaniei

Regatul Aquitaniei, formațiune statală medievală ce cuprindea aproximativ teritoriul provinciei istorice Aquitania, situată în sud-vestul Franței.

Teritoriul Aquitaniei este organizat în regat semi-independent de Dagobert I, rege al francilor în 629, numindu-l pe fratele său Charibert al II-lea în fruntea acestuia. După moartea lui Charibert (631 sau 632) și a fiului său Chilperich, asasinat la ordinul unchiului său în 632, regatul este condus de mai mulți feudali merovingieni cu titlul de duci, titlul regal purtându-l, cu întreruperi, numai Eudes cel Mare. 

Odată cu uzurparea tronului de către Pépin cel Scurt, ducii Aquitaniei caută să obțină independența față de regii franci revoltându-se periodic împotriva acestora, fiind înfrânți și executați.
 
Regatul este reorganizat de Carol cel Mare pe fostul teritoriu al regatului merovingian al Aquitaniei. Teritoriul este anexat definitiv după decapitarea ducelui Lupus al II-lea în 778 și dat fiului său Ludovic în anul 781, însă regatul devine independent abia cu fiul acestuia Pépin care, la moartea tatălui său, reclamă această parte a imperiului. În tentativa de a scoate regatul din sfera de influență a Imperiului Romano-German luptă împotriva fratelui său mai mare Lothar, apoi, ca și fiul său, se aliază cu regii Italiei și cu ducii Bretaniei împotriva regilor francezi. Drept urmare, Carol al II-lea cel Pleșuv, rege al Franței cucerește regatul Aquitaniei, iar în 855 îl depune pe Pépin al II-lea atribuind regatul fiului său Carol.

După moartea acestuia prematură, titlul este moștenit de fratele său Ludovic care alipește teritoriul Aquitaniei la domeniile regatului franc la urcarea sa pe tron ca Ludovic al II-lea. În 879, regatul este iarăși obiectul partajării între succesori, revenindu-i lui Carloman.

După suirea acestuia pe tronul francilor în 882, regatul revine la statutul de stat inclus în domeniile regilor francilor, devenind, în timp, odată cu dezvoltarea ducatului Aquitaniei și fărâmițarea feudală specifică epocii carolingiene, doar un titlu. Ultimul rege al Aquitaniei a fost numit Ludovic al V-lea cel Trândav de către fratele său Lothar, odată cu asocierea la domnie în 979, însă renunță trei ani mai târziu, pentru ca, în 986 să urce pe tronul Franței. Odată cu acesta Dinastia Carolingienilor se stinge iar noua familie ce succede la tron renunță definitiv la titulatura de rege al Aquitaniei.

Regi ai Aquitaniei 

Regi și duci din perioada Merovingiană

Dinastia Carolingiană

Istoria Franței
State medievale
Junichiro Koizumi

Junichiro Koizumi (小泉 純一郎 Koizumi Jun'ichirō; n. 8 ianuarie 1942) este un fost politician japonez și Premier al Japoniei.

Viață personală și educație 

Koizumi a fost născut în Yokosuka, prefectura Kanagawa la 8 ianuarie 1942. A fost educate la Liceul din Yokosuka și la Universitatea din Keio, unde a studiat economie. După aceea, a studiat la Școala de Economie din Londra, Regatul Unit, după care s-a întors în Japonia, în decembrie 1969.

Koizumi s-a căsătorit cu Kayoko Miyamoto în 1978. În 1982, au divorțat și Koizumi a jurat că nu se va căsători încă odată, deși are trei băieți, dintre care doi trăiesc cu el și nu și-au întâlnit mama după divorț. Koizumi este un fan a formației rock X Japan.

Viață politică 

Koizumi a devenit deputat în adunarea Prefecturii Kanagawa în decembrie 1972. A fost membru a Partidului Liberal Democrat (PLD) și a fost reales în acest post de zece ori. În 1992, a devenit Ministrul Poștelor și a Telecomunicațiilor în guvernul național al lui Kiichi Miyazawa. După aceea, a fost Ministrul Sănătății de trei ori, în guvernele Noboru Takeshita, Sosuke Uno și Ryutaro Hashimoto.

Koizumi a candidat pentru președinția PLD-ului în septembrie 1995 și iulie 1999, dar a câștigat puțin suport și nu a reușit să devină șeful partidului. În aprilie 2000, Keizo Obuchi, președintele PLD, a fost înlocuit de Yoshiro Mori după ce s-a îmbolnăvit. Koizumi a devenit, în final, șeful liberal-democrațiilor la 24 aprilie 2001, cu 298 de voturi, învingând celălalt candidat semnificativ, Ryutaro Hashiomoto (155 de voturi).

Koizumi a fost premierul Japoniei (șeful de guvern) de la 26 aprilie 2001 la 26 septembrie 2006.

S-a retras din viața politică la 21 iulie 2009.

Note 

Prim-miniștri ai Japoniei
Nașteri în 1942
Ludovic al III-lea (dezambiguizare)

Ludovic al III-lea se poate referi la:

Ludovic al III-lea al Bavariei
Ludovic al III-lea, Împărat carolingian
Ludovic al III-lea al Franței
Ludovic al III-lea, Mare Duce de Hesse
Ludovic cel Tânăr, al III-lea al Sfântului Imperiu Roman
Regim politic

Regimul politic este ansamblul instituțiilor și raporturilor politice prin care clasa politică își înfăptuiește programul politic. Instituțiile care înfăptuiesc, în viața politică, economică, socială și culturală a țării, programul clasei politice sunt: monarhia, parlamentul, guvernul, partidele politice, armata, justiția, școala, biserica.  

Un criteriu al regimului politic este puterea. După acest lucru se poate stabili tipul de regim politic iar acesta poate fi clasificat în trei categorii: 

1.Regimuri politice pluraliste;

2.Regimuri politice totalitare sau autoritare;

3.Regimuri politice mixte.

Raporturile politice reprezintă:
 poziția față de puterea politică a diferitelor clase sociale - se concretizează în sistemul de vot și în colegiile de alegători;
 sistemul reformelor - în favoarea sau defavoarea maselor populare.
Scorilo

Scorilo a fost rege al dacilor pe timpul când împăratul Octavian (27 î.Hr. - 14 d.Hr.) a început să conducă Imperiul Roman, și a domnit după spusele lui Iordanes, vreme de 40 de ani. A fost predecesor, poate chiar frate al lui Duras-Diurpaneus. Se crede că era tatăl lui Decebal. În timpul lui, dacii voiau să atace Imperiul Roman sfâșiat de războaiele civile de după moartea împăratului Octavianus, dar Scorilo i-a oprit, convingându-i atât prin fapte cât și prin vorbe că greșesc. În prezența poporului, el a pus doi câini, ce reprezentau cele două tabere romane aflate în război civil, să se lupte, apoi le-a arătat un lup, care îi simboliza pe daci. Câinii au renunțat în a se lupta între ei și l-au atacat pe lup. Astfel a reușit să demonstreze dacilor că dacă ei îi vor ataca pe romani, aceștia vor înceta să se războiască între ei, și mai mult, se vor uni împotriva dușmanului din afară.

Referințe 

Regi daci
Sozomenos

Sozomenos (Salamanes Hermeias, n. cca. 400 – d. cca. 450) a fost un istoric al bisericii și avocat bizantin, unul din Părinții Bisericii din secolul al V-lea.  Nu se cunosc exact datele sale de naștere și deces.

S-a născut, probabil, în satul Bethelia, ținutul Gaza, Palestina, dintr-o familie creștină ferventă. A avut o educație monastică, iar după o călătorie la Roma s-a stabilit, în 425, la Constantinopol.

Între 435 - 450 d. Hr., Sozomenos a scris o "Istorie bisericească", în nouă volume, care cuprinde o perioadă cuprinsă între anul 324, în timpul domniei împăratului Constantin cel Mare, până în al 17-lea an al domniei împăratului Teodosiu II (439). Această lucrare conține date prețioase privind Dobrogea și mai ales Tomis.

Note

Legături externe 
   SOZOMENOS, Salamanes Hermeias

Palestina
Istorici
Scriitori bizantini
Istorici bizantini
Nașteri în secolul al V-lea
Québec

Provincia Québec (; ) este cea mai mare provincie din Canada, cu o populație de 7.903.000 de locuitori. Aceasta are frontieră în vest cu provincia Ontario și Golful Hudson, la nord teritoriul Nunavut și Strâmtoarea Davis, la est cu Terranova și Labrador și la sud cu Statele Unite ale Americii. Cea mai mare parte din populație se concentrează pe Fluviul Sf. Laurențiu, unde se află capitala provinciei, orașul Québec, precum și Montréal, cel mai mare oraș al provinciei.

Québec este o provincie francofonă, limba franceză fiind singura limbă oficială a provinciei, iar provincia deține inspectori lingvistici care verifică folosirea limbii franceze în localurile comerciale. 

Economia Québecului este puternic industrializată și în teritoriu există resurse naturale în cantități mari, dintre care se remarcă cheresteaua și mulți curenți de apă dulce care produc energie hidroelectrică nu doar pentru consumul intern, ci și pentru exportul către Statele Unite.

Istorie

Istoria modernă 
A aderat la Confederația canadiană la 1 iulie 1867. 

Pe durata secolului al XX-lea s-au desfășurat două referendumuri în legatură cu suveranitatea. La ultimul dintre ele, desfășurat în anul 1995, separatiștii au pierdut la diferență de un procent.

Politică și guvernare 

Guvernatorul Locțiitor îl reprezintă pe Regele Charles al III-lea al Regatului Unit ca șef de stat al provinciei. Șeful guvernului de provicie este Prim-Ministrul, care este președintele partidului cu cele mai multe locuri în Adunarea Națională a Provinciei Québec. Cele mai importatante partide politice sunt: Partidul Liberal din Québec, Partidul Québecan, Coaliția Avenir Québec și Acțiunea Democratică a Québecului.

Prim-Ministrul ales în 23 aprilie 2014 este Philippe Couillard de la Partidul Liberal din Québec.

Demografie

Grupuri etnice 

Din cei 7.903.000 de locuitori: 60% sunt canadieni, 29% francezi, 5.5% irlandezi, 4% italieni, 3% englezi, 2% scoțieni și 2% germani. Printre aceștia, 3% din cetățeni se declară amerindieni, 2% québecani și 1% inuiți.

Limba 

Chiar dacă doar 78% din locuitori vorbesc ca limbă maternă limba franceză, aceasta este singura limbă oficială a provinciei. 8% vorbesc matern limba engleză, 2% limba arabă și 2% limba spaniolă. Totuși, chiar dacă Constituția Canadiei spune că oricine poate folosi în instituțiile statului și limba engleză și limba franceză, aceastea fiind limbile oficiale ale Canadei, Québec este singura provincie din țară în care doar franceza este limbă oficială.

Religie 
Recensământul de la 2011 a stabilit că majoritatea populației s-a declarat creștină, din care: 74,7% catolici și 7,5% protestanți și neoprotestanți (cei mai mulți) și ortodocși. În plus, 3,1% s-au declarat musulmani, 1,1% mozaici, restul fiind hinduși, budiști, șamaniști. 12,1% din cetățenii provinciei au ales ateismul.

Orașe după numărul de locuitori 

Sursa: Statistics Canada

Vezi și 

 Provinciile și teritoriile Canadei
 Listă de arondismente din Quebec

Referințe

Legături externe 

    Site Oficial al Guvernului din Québec 
  Agora: Enciclopedia online din Québec

Provincia Quebec, Canada
Danae

{{Infocaseta Personaj mitologic
| descriere     = Danaë, pictură de Gustav Klimt| lacivilizatia = greacă antică
}}
Danae (sau Danaë, în , pronunție grecească: [daˈna.ɛː], pronunție grecească modernă: [ðaˈna.i]) este un personaj mitologic, fiica lui Acrisios, regele din Argos, și a .

 Mitologie 
Temându-se de împlinirea unui oracol care-i prezisese că va muri de mâna fiului lui Danae, Acrisios își închide fata într-un turn înalt la care nici un muritor nu putea ajunge. Transformat în ploaie de aur, Zeus reușește însă să se strecoare până în iatacul fetei. Din dragostea lui cu Danae se naște Perseu.

Ca să o piardă pe ea și pe fiul ei, Acrisios îi închide într-un cufăr și-i abandonează pe apă, pradă valurilor. Danae, ocrotită de Zeus, reușește însă să scape cu viață și să ajungă în insula Seriphus. Acolo e primită la curtea regelui Polydectes, care se îndrăgostește de ea. După trecerea anilor regele vede însă că fiul este o piedică în cucerirea mamei. De aceea el îl trimite pe Perseus departe, cu gândul ascuns că-și va găsi moartea în lupta cu Medusa. Perseus se înapoiază însă victorios. Împreună cu mama sa, se întoarce în Argos unde, fără voia lui - ca o împlinire a oracolului - își ucide bunicul.

 Galerie de imagini 

 Bibliografie 
 Victor Kernbach, Dicționar de mitologie generală, Editura Științifică și Enciclopedică, 1989
 Anca Balaci, Mic dicționar de mitologie greacă si romană, Editura Mondero, București, 1992, ISBN 973-9004-09-2
 George Lăzărescu, Dicționar de mitologie, Casa Editorială Odeon, București, 1992, ISBN 973-9008-28-3
 N.A.Kun, Legendele și miturile Greciei Antice'', Editura Lider, București, 2003, ISBN 973-629-035-2

Legături externe 

 Dicționar mitologic

Vezi și 
 Lista personajelor mitologice elene
 Listă de eroi din mitologia greacă
 Listă de ființe fabuloase în mitologia greacă
 Mitologie greacă

Mitologia greacă
Eponime ale asteroizilor
Ludovic al II-lea (dezambiguizare)

Ludovic al II-lea se poate referi la:

Ludovic al II-lea al Franței
Ludovic al II-lea al Ungariei si Boemiei
Ludovic al II-lea al Sfântului Imperiu Romano-German
Ludovic al II-lea al Bavariei
Zoltes

Zoltes a fost o căpetenie tracică din sudul Dobrogei în secolul II î.Hr.

El este pomenit în decretul histrian pentru Agathocles (circa 200 î.Hr.) unde este înfățișat ca dușman al cetăților grecești din Dobrogea. Documentul menționează asedierea cetății Bizone, fără să se spună dacă orașul a fost cucerit. Cu Histria pare să fi încheiat acorduri pe care ulterior le-a călcat.

Un atac împotriva Histriei n-a putut fi respins decât cu ajutorul lui Rhemaxos, rege get din stânga Dunării și căpetenia unei mari uniuni de triburi din Câmpia Munteană.

Regi daci
Vornic

Vornic (din slavonă dvorĭnikŭ) reprezenta statutul de mare dregător, însărcinat cu supravegherea Curții Domnești. El conducea treburile interne ale țării, având și atribuții judecătorești: locțiitor al domnului în acel gen de probleme.

În secolul al XVI-lea în Moldova existau doi mari vornici: Vornic de Țara de Jos și Vornic de Țara de Sus.

Vornicii erau boieri divăniți, judecători, existând diferite ranguri spre exemplu cei de rangul al treilea și al patrulea aveau în subordine câte șase vornici de rangul al II-lea, care judecau litigiile de încălcare a hotarelor și primeau de la vistierie fiecare câte 500 de taleri lunar și venituri anuale de 9.000 de taleri.  

Totodată exista și un Mare Vornic al obștirilor, acesta era mai mare peste așezămintele de binefaceri și cutia milosteniilor, aduna veniturile cutiei din diverse slujbe și dregătorii, împărțindu-le boierilor scăpătați, săracilor, și orfanilor, conform catastifului primit de la Mitropolie și Divan. Primea lunar 500 de taleri de la vistierie și 100 de taleri de la cutie. Marele Vornic de poliție era boier care aduna impozitele, furniza carele, salohorii și alte dări cerute de la locuitorii orașului, primind salariul lunar de 400 de taleri de la vistierie.

Dregătorii
Titluri nobile române
Vizir

Vizir (din persană:وزير; turcă: Vezir, franceză: Vizir, engleză: Vizier) desemna un înalt dregător în ierarhia administrației otomane. Atribuțiile demnității de mare vizir corespundeau celora ale unui prim-minstru actual. Marele vizir era deținătorul sigiliului de stat. Avea de asemenea un cuvânt greu de spus în numirea domnilor Moldovei și Țării Românești, în secolele al XVII-lea și al XVIII-lea.

Vezi și
 Sultan
 Emir
 Calif
 Lista califilor

 
Dregători otomani
Hatman

În Evul Mediu, la începutul secolului al XVI–lea, hatmanul era un boier de divan în Moldova, însărcinat de domn cu comanda întregii oștiri, având în același timp și funcția de pârcălab și portar al Sucevei sau chiar mare spătar.

În Muntenia, începând cu 1797, Hatmanul era aprod al divanului domnesc, mai târziu șef peste zapcii și aprozi.

De asemenea, Hatman (, ) era titlu purtat de marii comandanți ai oștilor polone și ai celor căzăcești. În  1581, Jan Zamoyski a fost numit primul Mare Hatman al coroanei poloneze.

Vezi și
 :Categorie:Hatmani în Moldova
 :Categorie:Hatmani în Polonia
 :Categorie:Hatmani ai Ucrainei

Dregătorii
Nobili români
Titluri nobile române
Arhaisme
Plasare de produse

Plasarea de produse (în ) este o tehnică publicitară folosită de companii pentru promovarea subtilă a produselor prin includerea acestora în filme, televiziune sau alte medii. Această tehnică poate fi în beneficiul telespectatorilor, fiindcă reclamele care întrerup programul au tendința de a-i îndepărta.

Plasarea de produse își are originile în secolul al XIX-lea. Până ca Jules Verne să își publice romanul de aventuri Ocolul Pământului în 80 de zile, mai multe companii de transport au încercat, datorită faimei sale, să îl convingă să le menționeze în povestea lui. Nu se știe, totuși, dacă Verne chiar a fost plătit pentru asta.

Exemple 
 În filmul E.T. Extraterestrul, se face reclamă la Reese's Pieces (se topesc în gură, dar nu în mână).
 Un exemplu mai recent e plasarea pentru Red Stripe, o bere jamaicană în filmul Firma (1993). Ziarul BusinessWeek Online relata faptul că vânzările berii Red Stripe au crescut cu mai mult de 50% pe piața americană la numai o lună de la premiera filmului.

Referințe 

Publicitate
Strategii în marketing
Economie informațională

Economia informațională este un termen general care se referă la o economie cu un sector semnificativ de activități și industrii bazate pe informație.

Vezi și

Protecția datelor
Managementul proiectului
Software-ul firmei
Comerț electronic
New Economy
Franjo Tuđman

Franjo Tuđman (scris și Franjo Tudjman, citit „tugiman”; n. 14 mai 1922 — d. 10 decembrie 1999) a fost un om politic croat, primul președinte al Croației independente în perioada 1990-1999. În perioada celui de al doilea război mondial a luptat împreună cu fratele lui Stjepan de partea partizanilor. În 1971 a fost condamnat de regim, dar a intervenit prietenul lui Iosip Broz Tito. A murit la Zagreb la 77 de ani.

Note

Nașteri în 1922
Nașteri pe 14 mai
Decese în 1999
Decese pe 10 decembrie
Generali iugoslavi
Militari iugoslavi
Oameni ai Războiului Croat de Independență
Ofițeri iugoslavi
Politicieni croați
Genul dramatic

Genul dramatic cuprinde totalitatea operelor scrise pentru a fi  reprezentate pe scena unui teatru. De aceea, operele dramatice presupun o limitare în timp și spațiu a acțiunii reprezentate. În operele dramatice apare un conflict dramatic, care este axa în jurul căreia se dezvoltă acțiunea, bazată pe împrejurări, pasiuni și caractere care se ciocnesc. Personajele textului dramatic comunică prin intermediul dialogului și al monologului, autorul intervenind doar în indicațiile scenice (didascalii). Indicațiile scenice apar între paranteze sau în subsolul paginilor și se referă la acțiunea personajelor, la gesturi, la decor, la mimică etc. Personajele iau cu totul locul autorului, a cărui intervenție indirectă se manifestă prin indicațiile de regie, care se numesc indicatii scenice-didascalii.

Caracteristici
Operele aparținând genului dramatic au trăsături specifice:
 acțiunea este declanșată de conflictul dramatic ce constă în confruntarea a două personaje, idei, situații;

 prezintă o structură specifică: replici, scene, acte (sau tablouri);
 replicile sunt precedate de numele personajului care le rostește;
 singura intervenție a autorului se face prin didascalii (indicații scenice);
 modul de expunere predominant este dialogul sau monologul.

Specii ale genului dramatic

Tragedia
Comedia
Drama

Tragedia:
- conflict puternic și deznodământ grav; 
- personaje excepționale, exponente ale unei cauze mărețe în lupta cu puternice forțe adverse. De regulă, acest conflict se sfârșește odată cu moartea eroului. Nu se știe cu exactitate care sunt originile tragediei, dar în mod sigur, ea s-a dezvoltat în Grecia antică.

Comedia:
- maniera comică (satirică)în prezentarea personajelor, întâmplărilor, moravurilor; 
- conflict relevant; 
- deznodământ vesel. Comedia este o specie a genului dramatic care prezintă tipuri umane, situații și moravuri într-o viziune jovial-satirică sau critic-ironică, construindu-și structurile textuale și limbajele scenice pe categoria estetică a comicului. Comicul poate fi: de situație, de limbaj, de nume, de moravuri și de caracter.

Drama:
- conflict puternic; 
- împletirea elementelor grave cu cele comice; 
- receptarea vieții în toată complexitatea și diversitatea ei. Drama se distinge prin întâmplările și situațiile tragice care o caracterizează, caracterul personajelor fiind analizat în profunzime.

Referințe și note

                                                                    

Dramatic
Genul dramatic
Mișcarea Societății pentru Pace

Miscarea Societății pentru Pace (franceză Mouvement de la société pour la paix, arabă: Harakat Moudjtamaa As-Silm حركة مجتمع السلم, numită oficial Hamas حماس este un partid islamist din Algeria condus, până la moartea sa în 2003 de către Mahfoud Nahnah. Conducătorul actual este Bouguerra Soltani.

Algeria
Guvernanță corporativă

Guvernare corporativă (în ) este sistemul prin care o companie este condusă și controlată.

Alte interpretări 
	Guvernare corporativă reprezintă modalitățile prin care furnizorii de resurse financiare ai unei companii se asigură că vor primi beneficiile la care se așteaptă făcând această investiție. [”The Journal of Finance", Shleifer and Vishny, 1997, pag. 737]
	Guvernare corporativă poate fi definită ca ansamblul relațiilor unei companii cu acționarii săi, sau mai pe larg, cu societatea pe ansamblu. [Financial Times, 1997]
	Guvernare corporativă specifică distribuția drepturilor și responsabilităților dintre diferitele categorii de persoane implicate în companie cum ar fi: consiliul de administrație, directorii, acționarii și alte categorii, și stabilește regulile și procedeele de luare a deciziilor privind activitatea unei companii. [OECD aprilie 1999 preluată din Cadbury Cod, 1992, pagina 15]
	Guvernare corporativă este un set de reguli conform cărora firmele sunt conduse și controlate, este rezultatul unor norme, tradiții și modele comportamentale dezvoltate de fiecare sistem legislativ. [Preda Report, Italia, 1999]
	Guvernare corporativă se referă la promovarea corectitudinii, transparenței și responsabilității la nivel de companie. [J. Wolfensohn, președinte al World Bank, citat dintr-un articol din Financial Times, 21 Iunie 1999].
	Guvernare corporativă este ramura economiei care studiază modul în care companiile pot deveni mai eficiente prin folosirea unor structuri instituționale cum ar fi actele constitutive, organigramele și cadrul legislativ. Această ramură se limitează în cele mai multe cazuri la studii privind modul în care deținătorii de acțiuni pot să asigure și să motiveze directorii companiilor astfel încât să primească beneficiile așteptate de pe urma investițiilor lor. www.encycogov.com, Mathiesen, 2002.

Teorii care stau la baza guvernanței corporative 
In 1996, Hawley & Williams au făcut o trecere în revistă a literaturii referitoare la guvernanța corporativă aparută în SUA, ca fundamentare documentară pentru Organizația pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (the Organization for Economic Cooperation and Development - OECD). Ei au identificat patru izvoare teoretice:
 Agency Theory; 
 Stewardship Theory; 
 Stakeholder Theory; 
 Politica firmei

Lista țărilor în funcție de guvernanța corporativă 
Aceasta este o listă a țărilor în funcție de ratingul mediu global în guvernanța corporativă:

Note 

Management
Robert Bellarmin

Sfântul Robert Bellarmin () a fost un membru al ordinului iezuit, cardinal, doctor al Bisericii. Robert Bellarmine este autorul lucrării teologice esențiale Disputationes de Controversiis Christianae Fidei adversus hujus temporis Haereticos, (3v. 1586, 1591, 1593). 

A fost canonizat în anul 1930, iar în 1931 a fost trecut în rândul doctorilor Bisericii.

Note

Legături externe

  Scrieri
  Enciclopedia catolică (newadvent.org)
  Sfinți și fericiți (santiebeati.it)
  Viețile sfinților (enrosadira.it)
  Enciclopedia catolică, versiunea spaniolă (enciclopediacatolica.com)
  Viețile sfinților (corazones.org)

Nașteri în 1542
Decese în 1621
Arhiepiscopi romano-catolici din secolul al XVII-lea
Iezuiți
Teologi catolici
Teologi creștini din secolul al XVI-lea
Teologi creștini din secolul al XVII-lea
Teologi italieni
Cardinali italieni
Doctori ai Bisericii
Sfinți în Biserica Catolică
Scriitori de limbă latină
Doctor al Bisericii

Doctor al Bisericii, denumit și Învățător al Bisericii (în ) este denumirea dată celor mai de seamă teologi creștini. 

În Răsărit, titlul a fost conferit de Conciliile Ecumenice („Părinte al Bisericii” sau „Sfânt Părinte”), dar a fost dat la mult mai mulți decât cei afișați mai jos.

Primii doctori ai Bisericii sunt recunoscuți atât de Biserica Ortodoxă (nu ca doctori, ci ca Sfinți Părinți), cât și de catolici. Biserica Ortodoxă, chiar dacă nu-i denumește astfel („Doctores Ecclesiae”), îi cinstește, avându-i trecuți în calendar. 

În lista celor 33 de doctori ai Bisericii, sunt marcați cu * cei recunoscuți ca Sfinți Părinți și de Biserica Ortodoxă. Înaintea asteriscului este anul conferirii titlului de doctor al Bisericii de către papi.

 Grigore cel Mare - 1298 *
 Ambrosiu de Milano - 1298 *
 Augustin - 1298 *
 Ieronim - 1298 *
 Ioan Gură de Aur - 1568 *
 Vasile cel Mare - 1568 *
 Grigore de Nazianz - 1568 *
 Atanasie cel Mare - 1568*
 Toma de Aquino - 1568
 Bonaventura - 1588
 Anselm de Canterbury - 1720
 Isidor din Sevilla - 1722 *
 Petru Crisologul - 1729 *
 Leon cel Mare - 1754 *
 Petru Damiani - 1828
 Sfântul Bernard - 1830
 Sfântul Ilarie - 1851 *
 Alfons Maria de Liguori - 1871
 Francisc de Sales - 1877
 Chiril din Alexandria - 1883 *
 Chiril din Ierusalim - 1883 *
 Ioan Damaschinul - 1883 *
 Beda Venerabilul - 1899 *
 Efrem Sirul - 1920 *
 Petru Canisiu - 1925
 Ioan al Crucii - 1926
 Robert Bellarmin - 1931
 Albert cel Mare - 1931
 Anton de Padova - 1946
 Laurențiu din Brindisi - 1959
 Tereza de Ávila - 1970
 Ecaterina de Siena - 1970
 Tereza de Lisieux - 1997
 Ioan de Ávila - 2012
 Hildegard din Bingen - 2012
 Grigor din Narek - 2015

Legături externe 
  Das sind unsere Kirchenlehrer
  Site contenant de nombreuses informations sur tous les docteurs de l'Église, ainsi que certains de leurs écrits téléchargeables
  Bibliothèque catholique en ligne; nombreux écrits de docteurs de l'Église (12.000 pages).
Sendmail

Sendmail este unul din cele mai vechi, mai cunoscute și mai des folosite programe de poștă electronică, utilizat în transmiterea poștei electronice între servere în Internet. Sendmail a fost creat de Eric Allman.

Legături externe

Versiunea gratuită
Versiunea comercială

Clienți de poștă electronică
Ambrozie (dezambiguizare)

Ambrozie, sau Ambrosiu, este numele mai multor persoane și personaje, printre care:
 Sfântul Ambrozie, sfânt pentru creștini, episcop, părinte și doctor al Bisericii;
 Ambrozie de la Optina, sfânt în Biserica ortodoxă (10 octombrie), stareț și scriitor filocalic isihast rus.

Altele:
 Ambrozie (mitologie), hrana zeilor olimpieni, în mitologia greacă;
 Ambrozie (Ambrosia), gen de plante erbacee sau de arbuști din familia Asteraceae;

Legături externe

Vezi și
 Ambrosia
Tavoy

Tavoy (și scris Dawei sau Tavai) este un oraș în sudul Republicii Socialiste Birmania. Are o populație de 137.000 persoane.

Geografie 
Orașul este situat aproape de la gura de vărsare a râului omonim care traversează Tavoy de la nord spre sud, la 14.09°N 98.20°E. Este capitala regiunii Tanintharyi (Tenasserim) și cel mai mare oraș din sudul Republicii Myanmar (Peninsula Malay).

Economie 
Tavoy este un important centru economic din sudul țării. În plus este un port important la Marea Andaman.

Myanmar