alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Felsőnyárasd

Felsőnyárasd (szlovákul Horné Topoľníky, korábban Horný Nárazd) Nyárasd község településrésze, 1940-ig önálló falu Szlovákiában a Nagyszombati kerületben a Dunaszerdahelyi járásban.
2001-ben Nyárasd 3015 lakosából 2805 magyar és 158 szlovák volt.

Fekvése 
Dunaszerdahelytől 13 km-re keletre a Kis-Duna jobb partján fekszik.

Története 
A falu a 13. században keletkezett azon a területem, melyet IV. Béla király a pozsonyi káptalannak adományozott. 1277-ben említik először abban az oklevélben, melyben IV. László király megerősíti a káptalant birtokában. Lakói kezdetben főként halászattal és vadászattal foglalkoztak. 1553-ban a községben 7 portát számláltak, 1720-ban malma és 29 adófizetője volt. 1828-ban 138 házában és 989 lakos élt.
A 19. században a Pálffy család birtoka. Itt volt Magyarország harmadik legnagyobb vizafogó helye, ahonnan szerte Európába szállították a sózott halat. Lakói a halászat mellett főként mezőgazdasággal, állattartással foglalkoztak.

Fényes Elek szerint "Nyárasd (Felső), magyar falu, Poson vmegyében, Alsó-Nyárasd mellett, a pesti országutban. Számlál 133 kath. lak. Határa hasonló az Alsó-Nyárasdéhoz. F. u. a posoni káptalan.
" 

1910-ben 624,túlnyomórészt magyar lakosa volt.
Felsőnyárasd a trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Dunaszerdahelyi járásához tartozott.

Külső hivatkozások 
 Nyárasd község hivatalos oldala
 Nyárasd Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Jegyzetek 

Felsonyarasd
Pozsony vármegye települései
Csallóköznyék

Csallóköznyék (szlovákul Nekyje na Ostrove)  Nyékvárkony településrésze, 1940-ig önálló község Szlovákiában a Nagyszombati kerületben a Dunaszerdahelyi járásban. 2001-ben Nyékvárkony 2537 lakosából 2351 magyar és 180 szlovák volt.

Fekvése 
Dunaszerdahelytől 6 km-re délre fekszik.

Története 
Nyéket 1165-ben említik először, eredetileg a Nyék törzs szállásterülete volt. Neve is erre utal, az ugor nyék (= kerítés, sövény) védelmi feladatok ellátására utal. Később majd a pozsonyi vár birtoka. III. István királytól a nyékiek nemességet kaptak. 1245-ben IV. Béla király Nech fia Nekunak és testvérének Chueg fia Péternek adományozza. Az oklevél a birtokot Neeku néven említi.  Később több nemesi család birtoka. 1667-ben a Méhes és Balogh családok, 1719-ben a Dobóczky, a Leszkovszky és a Balogh, 1787-ben az Amade családok a település főbb birtokosai.
1736-ban Dobóczky Ádám építtetett kápolnát a községben. A hozzá tartozó Péterfapuszta 1787-ben Zichy Károly birtoka. Tőle 1808-ban Nyéki Németh János királyi helytartótanácsos vásárolta meg, aki  Martinovics-féle politikai perben közvádlóként működött. Itt élt visszavonultan, amíg valószínűleg magyar jakobinusok bosszújának esett áldozatul.

Fényes Elek szerint "Nyék, magyar falu, Poson vmegyében, Bőshöz 1 órányira, lapályos vidéken. Lakja 540 kath., 26 zsidó. Szénája nagy bőséggel, kivált ha az esztendő szárazabb, azonban idegen marha nem kedvesen eszi. Szarvasmarhát, lovat, szépet nevel, szántóföldjei perjések. Birtokosai több nemesek. Ut. p. Somorja.
" 

1910-ben Csallóköznyéknek 643, túlnyomórészt magyar lakosa volt. A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Dunaszerdahelyi járásához tartozott.

Nevezetességei 
Szentháromság tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1740-ben épült barokk stílusban.

További információk 
Csallóköznyék Szlovákia térképén

Források 

Csallokoznyek
Pozsony vármegye települései
Olgya

Olgya (szlovákul Oľdza) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Dunaszerdahelyi járásban.

Fekvése 
A Csallóközben, Somorjától 11 km-re északkeletre található.

Története 
Első okleveles említése 1239-ből származik Olgia (Ogua) alakban. Kezdetben pozsonyi várbirtok, 1358-ban már az olgyai Olgyay család a teljes község földesura. A 19. század első felében Olgyay Károlynak és Zsigmondnak, valamint Bacsák Vendelnek volt itt nagyobb birtoka.

Vályi András szerint "OLGYA. Magyar falu Posony Várm. földes Urai több Uraságok, lakosai nemesek, és katolikusok, fekszik Kis Magyarhoz, Vajas Vattához, és Szászhoz köze, határbéli földgye tágas, de soványas, és követses, két fordúlóra vannak fel osztva, fája, réttye szűken van."

Fényes Elek szerint "Olgya, magyar falu, Poson vmegyében; Gombához 1 fertálynyira: 297 kath., 34 zsidó lak., özv. Udvarnoky assz. szép curiális házával, homokos és kavicsos, s nem igen termékeny határral, bő legelővel. F. u. a régi törzsökös Olgyay család, és Udvarnoky Lajosnő. Ut. p. Somorja."

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Somorjai járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 209, túlnyomórészt magyar anyanyelvű lakosa volt.

2001-ben 258 lakosából 242 magyar és 14 szlovák volt.

2011-ben 403 lakosából 239 magyar és 145 szlovák volt.

2021-ben 559 lakosából 233 (+11) magyar, 311 (+6) szlovák, (+1) cigány, 1 (+3) ruszin, 2 (+1) egyéb és 12 ismeretlen nemzetiségű volt.

Neves személyek
Itt született 1778-ban Csehy József katona.

Nevezetességei 
Itt játszódik Ethey Árpád Borsoska kisasszony című, 526 oldalas regényének története.

Jegyzetek

Források 
Csiba Balázs 2015/2017/2020: Az Olgyay család levéltárának oklevelei.

További információk 

 Községinfó
 Olgya Szlovákia térképén
 E-obce.sk

A Dunaszerdahelyi járás települései
Csallóköz települései
Pozsony vármegye települései
Várnegyed

A várnegyed a városoknak a vár környékén található városrésze. Kiterjedése a  várnak a településen belüli elhelyezkedésétől függ. Általában műemlékekkel, történelmi emlékekkel teli településrész. Neve gyakran utal a várra.

Ismertebb várnegyedek 

 A budai várnegyed (Budapest I. kerületében)
 A veszprémi várnegyed a Belvárosban
 A prágai várnegyed, a Hradzsin (csehül Hradčany), amely a prágai vár (Pražský hrad) falain kívül épült.

Építészet
Településtudomány
Pódatejed

Pódatejed (szlovákul Povoda) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Dunaszerdahelyi járásban.

Fekvése 
Dunaszerdahelytől 3 km-re délkeletre fekszik. Pódafa, Lidértejed és Csenkeszfa településeket 1940-ben egyesítették.

Története 

Vályi András szerint „CSENKEFA. vagy Csenkeszfa. Magyar elegyes falu Poson Vármegyében, birtokosai több Nemes Urak, lakosai katolikusok, fekszik a’ Csalóközben, Podafa, és Hegy Ethe közt igen közel, Szerdahelytöl mintegy fél mértföldnyire, határja egy nyomásbéli, ’s tiszta búzát, és rozsot terem, erdője nintsen, réttye szűken, piatza Szerdahelyen, második Osztálybéli.”

„PODAFA. Magyar falu Poson Vármegyében, földes Urai több Urak, lakosai katolikusok, és reformátusok, fekszik Szerdahelyhez közel, mellynek filiája, Lidér Tejednek tövében, határja két nyomásbéli, réttye, erdeje nints, legelője kevés, piatza Szerdahelyen, és Somorján.”

„Lichtér Tejed. Magyar falu Pozsony Várm. földes Urai több Urak, lakosai katolikusok, fekszik Bodafához nem meszsze; határja 2 nyomásbéli, rozsot leginkább terem, erdeje nints, réttye, legelője kevés, piatza Szerdahelyen; e’ helységnek határjában némelly földek Apátúrföldgyének neveztetnek, a’ Benediktinusoké vólt, most camerális, és árendáltatnak.”

Fényes Elek szerint „Podafa, magyar falu, Poson vgyében, Szerdahelyhez 3 fertálynyira: 74 kath., 56 ref., 3 zsidó lak. F. u. számos nemesek. Ut. p. Somorja.”

„Csenkeszfa, magyar falu, Pozson vgyében,, Szerdahelytől egy kis 1/2 órai járásra, 109 kath., 12 zsidó lak. F. u. többen. Ut. p. Somorja.”

„Tejed, (Elő, Ledér, Ollé), 3 egymáshoz közel fekvő m. falu, Poson vmegyében, Szerdahely mellett. Az első 253 kath., 11 re., 64 zsidó; a második 202 kath., 11 zsidó. A harmadik 105 kath. lak. F. u. nemesek. Ut. p. Somorja.”

A trianoni békeszerződésig mindhárom település Pozsony vármegye Dunaszerdahelyi járásához tartozott.

Népessége 
1910-ben Pódafának 205, Lidértejednek 285, Csenkeszfának 99, túlnyomórészt magyar anyanyelvű lakosa volt.

2001-ben Pódatejed 762 lakosából 599 magyar és 139 szlovák volt.

2011-ben Pódatejed 877 lakosából 637 magyar és 201 szlovák volt.

2021-ben 964 lakosából 736 (+14) magyar, 204 (+20) szlovák, 12 egyéb és 12 ismeretlen nemzetiségű volt.

Neves személyek
Lidértejeden született 1932-ben Vércse Miklós tanító, műfordító, helytörténész.

Testvértelepülések
  Tápszentmiklós, Magyarország

Külső hivatkozások 
 Pódatejed hivatalos weboldala
 E-obce.sk
 Községinfó
 Pódatejed Szlovákia térképén

Források 

A Dunaszerdahelyi járás települései
Csallóköz települései
Lidértejed

Lidértejed (szlovákul Lidér-Tejed, németül Lieder-Tejed) Pódatejed településrésze, 1940-ig önálló falu Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Dunaszerdahelyi járásban.

Fekvése 
Dunaszerdahelytől 2 km-re délkeletre fekszik. Pódafa, Lidértejed és Csenkeszfa településeket Pódatejed néven 1940-ben egyesítették.

Története 
1323-ban említik először. 1739-ben a gróf Cseszneky örökösök, valamint a Hegyi és Oross családok birtoka bolt.

Vályi András szerint "Lichtér Tejed. Magyar falu Pozsony Várm. földes Urai több Urak, lakosai katolikusok, fekszik Bodafához nem meszsze; határja 2 nyomásbéli, rozsot leginkább terem, erdeje nints, réttye, legelője kevés, piatza Szerdahelyen; e’ helységnek határjában némelly földek Apátúrföldgyének neveztetnek, a’ Benediktinusoké vólt, most camerális, és árendáltatnak."

Fényes Elek szerint "Tejed, (Elő, Ledér, Ollé), 3 egymáshoz közel fekvő m. falu, Poson vmegyében, Szerdahely mellett. Az első 253 kath., 11 re., 64 zsidó; a második 202 kath., 11 zsidó. A harmadik 105 kath. lak. F. u. nemesek. Ut. p. Somorja."

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Dunaszerdahelyi járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 285, túlnyomórészt magyar lakosa volt.

2001-ben Pódatejed 762 lakosából 599 magyar és 139 szlovák volt.

Források

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Lidértejed Szlovákia térképén

Lidertejed
Pozsony vármegye települései
Csenkeszfa

Csenkeszfa (szlovákul Čenkovce) Pódatejed településrésze, 1940-ig önálló falu Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Dunaszerdahelyi járásban.

Fekvése 
Dunaszerdahelytől 4 km-re délkeletre fekszik. Pódafa, Lidértejed és Csenkeszfa településeket Pódatejed néven 1940-ben egyesítették.

Története 
Vályi András szerint „CSENKEFA. vagy Csenkeszfa. Magyar elegyes falu Poson Vármegyében, birtokosai több Nemes Urak, lakosai katolikusok, fekszik a’ Csalóközben, Podafa, és Hegy Ethe közt igen közel, Szerdahelytöl mintegy fél mértföldnyire, határja egy nyomásbéli, ’s tiszta búzát, és rozsot terem, erdője nintsen, réttye szűken, piatza Szerdahelyen, második Osztálybéli."

Fényes Elek geográfiai szótárában „Csenkeszfa, magyar falu, Pozson vgyében,, Szerdahelytől egy kis 1/2 órai járásra, 109 kath., 12 zsidó lak. F. u. többen. Ut. p. Somorja.”

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Dunaszerdahelyi járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 99, túlnyomórészt magyar lakosa volt.

2001-ben Pódatejed 762 lakosából 599 magyar és 139 szlovák volt.

Források 

Csenkeszfa
Pozsony vármegye települései
Ikon (számítástechnika)

Az ikon a számítástechnikában egy kis képet jelent, melynek mérete általában 16×16 és 128×128 pixel (a Vistában a 256×256 méretet is használják) között van, és egy fájlt, könyvtárt, alkalmazást vagy eszközt jelképez egy operációs rendszerben. Az ikonokat először az 1970-es években fejlesztették ki a számítógépes interfészek használatának megkönnyítésére a kezdő felhasználók számára a Xerox Palo Alto Research Center kutató központjában. Az ikonalapú felhasználói felületeket később az Apple Macintosh és a Microsoft Windows operációs rendszerek terjesztették el.

Ikonok a számítógépes alkalmazások eszköztáraiban és a menüiben is megtalálhatók a program különféle funkcióinak jelzésére.

Alkalmazás ikonok 

A legtöbb funkciót a grafikus felhasználói felületek esetén ikon jelképez. Az ikonra való kattintással elindítható a program vagy kiválasztható a funkció.

Jó ikonok készítése már önmagában is művészetnek tekinthető és összemérhető a miniatűr festészet nagyjaival, mint Joseph Severn és Charles-François Daubigny.

Az ikonoknak egyedinek, megkülönböztetőnek, kicsinek és különböző monitorokon és felbontásban is használhatónak kell lennie. Ez elég bonyolult dolog, mivel sok különböző ikont kell elkészíteni különböző nézetekre, különböző operációs rendszerekre és különböző alkalmazásokhoz. Például az egyik operációs rendszer 16, 32 és 48 pixeles ikonokat kíván meg, míg a másik 16, 24, 48 és 96 pixeles ikonokat használ.

Dokumentumikonok 
A könyvtárak a legtöbb esetben a dokumentumokat ikonokkal reprezentálják a fájlnéven kívül. A legtöbb rendszerben és fájl esetén ezek általános ikonok, melyek a fájlt vagy fájltípust létrehozó programra utalnak. A fájl ikonok bizonyos esetekben szintén tekinthetők művészi alkotásoknak.

Grafikai tartalmú fájlok esetén a modern rendszerek az általános ikon helyett a kép csökkentett méretű változatát jelenítik meg. Ez a csökkentett méretű kép általában 128×128 vagy 117×117 pixel méretű az operációs rendszertől függően. Az „ikon nézetben” vagy más, hasonló funkciójú nézetben érhető el.

A legtöbb modern program a nem grafikus formátumoknak is generál ilyen csökkentett méretű változatot, így látható a PDF dokumentum vagy akár egy prezentáció egy-egy lapja is.

Informatika
Sárrét (település)

Sárrét (szlovákul Blahová) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Dunaszerdahelyi járásban.

Fekvése 
Somorjától 21 km-re északkeletre, a Kis-Duna jobb partján fekszik.

Története 
A települést 1925-ben "Blahová Dedina" néven alapították az akkori Előpatony, Nagylég és Tonkháza közigazgatási területén. Magyar neve úgy alakult ki, hogy az uradalomnak ezt a mélyen fekvő vizenyős területét "Sárrét"nek, vagy "Sárföld"nek nevezték. Az újonnan létrejött település először a "Sárrétpuszta" nevet kapta, ez rövidült le az idők folyamán Sárrétre.

A trianoni békeszerződésig területe Pozsony vármegye Somorjai járásához tartozott.
A település 1951-ben vált önállóvá Lég határából. 1976 és 1990 között a szomszédos Vittény is Sárréthez tartozott, ma ismét önálló község.

Népessége 
2001-ben 359 lakosából 187 magyar és 157 szlovák volt.

2011-ben 356 lakosából 126 magyar és 189 szlovák volt.

2021-ben 360 lakosából 114 (+8) magyar, 219 (+5) szlovák, 2 (+2) ruszin, 9 egyéb és 16 ismeretlen nemzetiségű volt.

Nevezetességei 
 Szent Cirill és Metód tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1935-ben épült.
 Lourdes-i kápolnája 1934-ben készült.

Külső hivatkozások 
 E-obce.sk
 Községinfó
 Sárrét Szlovákia térképén

Jegyzetek 

A Dunaszerdahelyi járás települései
Csallóköz települései
Nemeshódos

Nemeshodos (1899-ig Hódos, szlovákul Vydrany, korábban Hodoš) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Dunaszerdahelyi járásban.

Fekvése 
Dunaszerdahelytől 3 km-re északnyugatra fekszik.

Története 
1245-ben "Hodus" alakban említik először. Nevét hódokban gazdag területéről kapta. Lakói 1287-ben nemesi rangot kaptak. 1279-ben "Hudus", 1287-ben "Hodos", 1361-ben "Kishodos", 1428-ban "Felsewhodos" alakban említik a korabeli források. Pozsony várának uradalmához tartozott. A 13. század végén a Hódossy család birtoka, később nemesi község lett. 1828-ban 133 házában 951 lakos élt, akik főként állattartással foglalkoztak. Határában 7 uradalmi major is volt. A 19. században a helyi nemes Vermes család birtoka volt.

Vályi András szerint "HODOS. Magyar falu Posony Várm. földes Urai több Uraságok, lakosai katolikusok, és reformátusok, fekszik Sík Abonyhoz 1/2 óra járásnyira, határja két nyomásban van, terem rozszsa, árpája, tengerije, szántó földgye, réttye, legelője bőven van, erdeje nints, vagyonnyaikat Szerdahelyen, és Samarján adják el."

Fényes Elek szerint "Hodos, magyar falu, Pozson vmegyében, Szerdahelytől nyugotra 1/2 mfd. Lakja 379 kath., 485 ref., 26 zsidó. Ref. anyatemplom, és ekklézsia. Legelője, rétje elég, melly kevés de jó szénát terem. F. u. több nemesek. Ut. p. Somorja." 

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Dunaszerdahelyi járásához tartozott. 1938 és 1945 között újra Magyarországhoz tartozott.

Népessége
1880-ban 986 lakosából 949 magyar, 1 szlovák anyanyelvű és 36 csecsemő volt, ebből 587 református, 375 római katolikus és 24 zsidó vallású volt.

1910-ben 997 lakosából 993 magyar, 3 német és 1 szlovák anyanyelvű volt.

2001-ben 1390 lakosából 1187 magyar és 170 szlovák volt.

2011-ben 1456 lakosából 1203 magyar és 220 szlovák volt.

2021-ben 1783 lakosából 1382 (+53) magyar, 297 (+48) szlovák, 7 (+24) cigány, (+1) ruszin, 12 (+2) egyéb és 85 ismeretlen nemzetiségű volt.

Neves személyek
Itt született 1825-ben Vályi Lajos református esperes-lelkész és kerületi főjegyző.

Nevezetességei 
A község református temploma 1786-ban épült, tornya későbbi építésű.
Nemeshodosi Nagy Lakoma

Jegyzetek 
 Vörösmarty Géza 1980: Az utolsó hodosi kovácsmester – Posledný majster-kováč vo Vydranoch. In: Spravodaj múzea – Múzeumi Híradó, Dunajská Streda 4/ 2, 6-8, 15-17.
 Ipolyi Arnold 1859: Magyar műemlékek. Archaeologiai Közlemények 1.

További információk 
 Községinfó
 Nemeshodos Szlovákia térképén
 Travelatlas.sk
 E-obce.sk

A Dunaszerdahelyi járás települései
Csallóköz települései
Pozsony vármegye települései
Marcus Porcius Cato Minor

Marcus Porcius Cato Minor vagy Cato Uticensis, (Róma, Kr. e. 95 – Utica, ma Bu Sater, Tunézia, Kr. e. 46. április 12.) római politikus, író, szónok.

A hasonló nevű, a Kr. e. 2. században élt államférfi és író, idősebb Cato (Cato maior) dédunokája volt. A római arisztokrácia legfelsőbb köreiből származott.

Életútja 

Harmincéves korában a quaestori hivatalt, Kr. e. 62-ben a néptribunusi, Kr. e. 54-ben a praetori tisztet töltötte be. A legmagasabb polcra azonban nem jutott el, mert Kr. e. 51-ben történt consuli jelölése kudarccal végződött.

Élénk közéleti tevékenysége során mindig ellenzéki magatartást tanúsított a hatalomért küzdő pártokkal és az egyeduralomra törő politikusokkal szemben. Soha nem kötött kompromisszumokat és semmilyen módon nem hagyta megvesztegetni magát. Ez nemcsak legendássá vált személyes becsületességének, hanem szilárd, de anakronisztikus politikai meggyőződésének is kifejezése volt. Az ifjabbik Cato (Cato minor) ugyanis – nagy ősének példáját követve – az alkotmányos köztársasági rendszernek, a senatus és a váltakozva hivatalba választott tisztviselők kormányzatának, a római vezető réteg "hagyományos" erkölcsi szilárdságának eltökélt híve volt egy olyan korszakban, amikor már nyilvánvalóvá vált az oligarchikus vezetés csődje és a birodalom kormányzatának a katonai diktatúra irányába való elkerülhetetlen fejlődése.

Kérlelhetetlenül dacos magatartása és rigorózus erkölcsi felfogása nagy tekintélyt biztosított ugyan számára, de végeredményben egyetlen párt gyakorlati tevékenységének sem kedvezett, mert inkább absztrakt elveket, mintsem a hajlékonyságot követelő reálpolitika céljait szolgálta. Amíg az alkotmányos eljárásokat formálisan még tiszteletben tartották, addig sikerrel lépett fel minden visszásság ellen és kíméletlenül védelmezte a senatus tekintélyét. Ő volt például, aki a leghatározottabban követelte a Catilina-féle összeesküvés szervezőinek kivégzését. 

Mindaddig szembeszállt Pompeiusszal és Caesarral amíg a triumvirátus tehetetlenségre nem kárhoztatta. Pompeius és Caesar nyílt összeütközésekor a senatus védelmezőjeként Pompeiust kezdte támogatni, a polgárháborúban az ő táborában harcolt. Pompeius veresége után Afrikában csatlakozott a pompeianus erőkhöz, de a fővezérséget nem vállalta, hanem Utica város parancsnokságával megelégedve igazságosan végezte feladatát. Julius Caesar győzelme után öngyilkos lett.

Kiváló szónoknak számított, irodalmi munkásságot is kifejtett: Metellus Scipio ellen jambusokat írt. E költeményei, hasonlóképp beszédeihez, elvesztek. Egyetlen, Ciceróhoz írott levele maradt fenn annak levélgyűjteményében.

A hagyomány szerint, amikor Julius Caesar értesült Cato öngyilkosságáról, így sóhajtott fel: „Ó, Cato, irigylem tőled halálodat, mint ahogyan te is irigyelted, hogy én mentsem meg életedet!”

Jegyzetek

Források

Kapcsolódó szócikk 
 Servilius család

Cato, ifjabb
Cato, ifjabb
Öngyilkos politikusok
Vittény

Vittény (szlovákul Bellova Ves) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Dunaszerdahelyi járásban.

Fekvése 
Somorjától 19 km-re északkeletre fekszik.

Története 
Vittényt még a 19. század közepén Fényes Elek említi geográfiai szótárában mint Pozsony vármegyei települést, mely Illésháza filiája 10 lakossal.
A trianoni békeszerződésig területe Pozsony vármegye Somorjai járásához tartozott.
A község 1951-ben vált önállóvá, területe addig Tonkházához és Léghez tartozott. Lakóinak legnagyobb része a 20. századi földreform során települt ide.
1976 és 1990 között Sárrét része volt. Lakói főként mezőgazdasággal foglalkoznak.

Népessége 
2001-ben 162 lakosából 86 szlovák és 73 magyar volt.

2011-ben 229 lakosából 130 szlovák és 76 magyar volt.

2021-ben 326 lakosából 63 (+1) magyar, 257 (+6) szlovák, (+1) ruszin és 6 (+1) egyéb nemzetiségű volt.

Külső hivatkozások 
 E-obce.sk
 Községinfó
 Vittény Szlovákia térképén

Jegyzetek 

A Dunaszerdahelyi járás települései
Csallóköz települései
Codex Alexandrinus

A Codex Alexandrinus, azaz az Alexandriai kódex, egy a Kr. u. V. századból származó görög nyelvű kézirat, a Codex Vaticanus és a Codex Sinaiticus mellett a Biblia legrégibb és legtekintélyesebb kéziratainak egyike. Eredetileg az alexandriai pátriárka könyvtárában őrizték, innen kapta a nevét. Feltehetőleg a készítési helye is Egyiptom volt. A kódex jelölése a szakirodalomban: A vagy 02. 

A 773 fennmaradt fólión kisebb hiányoktól eltekintve a Biblia katolikus kánon szerinti teljes görög szövege, ezen belül a Szeptuaginta-féle Ószövetség olvasható. Az Újszövetség 143 foliót tesz ki. A kódex hézagosan tartalmazza a Máté és János evangéliumát, valamint  a Korintusiaknak írt 2. levelet. A szentírási könyveken kívül tartalmazza Római Szent Kelemen pápa levelét, valamint egy homíliát, mely Kelemen 2. levele címet viseli.

A kódex mérete 32,1x26,4 cm. A szöveg két oszlopba, oszloponként 46-52 sorba, barna tintával íródott.

Az evangéliumok szövege a bizánci, a levelek szövege az alexandriai szövegcsaládba tartozik. Folyamatosan írt szöveget tartalmaz (scriptio continua), az ószövetségi idézeteket jelzi. Úgy tűnik, hogy 5 kéz dolgozott rajta, az Ószövetségen 2, az Újszövetségen 3.

A Codex Alexandrinus volt az első nagybetűs kódex, mely világszerte ismert volt. Amikor Cyril Lucar, alexandriai pátriárka Konstantinápolyba költözött, magával vitte ezt a kódexet. Ő ajándékozta I. Jakab angol királynak, aki mielőtt átvehette volna, meghalt. Így kapta meg 1627-ben I. Károly angol király. A kódex a British Museum egyik büszkesége volt. 1973-ban a British Library kivált a British Museumból, így most a könyvtár őrzi a Codex Sinaiticusszal együtt ezt a kódexet is.

Források 
 
 Haag, Herbert (szerk.): Bibliai Lexikon, Budapest, Szent István Társulat, 1983. 
 Codex Alexandrinus  CSNTM

További információk 

 A British Library katalógusában
 Catholic Encyclopedia
 Az Earlham College oldalán

Ókori irodalom
A Biblia kéziratai
Codex Sinaiticus

A Codex Sinaiticus, azaz Sínai-félszigeti kódex, egy Kr. u. 4. századi nagybetűs görög nyelvű Biblia-kézirat. A kódex tartalmazza az Ószövetség nagy részét és az Újszövetséget hiány nélkül. Ezen kívül megtalálható benne két más irat is, melyeket a korai keresztény szerzők előszeretettel idéztek. Ezek: Barnabás levele és Hermasz „Pásztor" című munkájának egy része. A kódex az alexandriai szövegtípushoz tartozik. A Biblia egyik legjobb és legteljesebb szövegtanúja, valamivel fiatalabb, mint a Codex Vaticanus. A kódex jelölése a szakirodalomban: א vagy S, illetve 01.

346 1/2 fólióból (papiruszlapból) áll, melyek mérete 38,1x 33,7-35,6 cm. A betűket barna tintával írták, egy-egy lapra négy oszlopban. Egy oszlopban 48 sor található, általában 12-16 betű soronként. A szöveg írásmódja scriptio continua (folyamatos írás), némi központozással. Tischendorf szerint a szöveg 4 kéz munkája, melyet később 7 korrektor javított.

Lapjait Lipcsében, Szentpéterváron és Londonban, a British Libraryben őrzik.

Története 

A kódexet Constantin von Tischendorf (1815–1874), a lipcsei egyetem professzora fedezte fel 1844-ben a Sínai-hegyi Szent Katalin-kolostorban (Egyiptom) a tüzelésre váró papírok között, egy kukában. 43 fóliót tudott megmenteni; ezeket II. Frigyes Ágost szász királynak elvitte ajándékul, majd publikálta is: a Codex Friderico-Augustanus nevet adta neki.

Másodszor 1853-ban járt a kolostorban. Ekkor a Genezisből (Mózes első könyve) talált két rövid töredéket. Harmadik alkalommal 1859-ben tért újra vissza a kolostorba kutatni, ekkor II. Sándor cár megbízásából. Távozáskor megmutatta az éppen akkor megjelent Septuaginta-kiadást. A kolostor gondnoka korábban nem közölte, hogy nekik is van Septuagintájuk, de most megmutatta a Codex Sinaiticus addig ismeretlen lapjait. Tischendorf kitartó közbenjárásának köszönhetően került ez a rész II. Sándorhoz ajándékként. Tischendorf 1862-ben fakszimile nyomással megjelentette a kódex teljes szövegét. Az első világháború után a British Museum vásárolta meg 1933-ban 100 000 fontért a kódexet a Szovjetuniótól.

1975-ben egy falomlás során újabb töredékek kerültek elő a kódexből. 2005 tavaszán jelentette be a British Library, hogy digitalizálni kívánják a kódex lapjait. A munka 2010-ig tartott, eredménye a www.codexsinaiticus.org weboldalon nyilvános.

Lásd még 
 Codex Alexandrinus

Jegyzetek

További információk 
 www.codexsinaiticus.org
 codex-sinaiticus.net 
 Codex Sinaiticus – Bible Research
 Az Earlham College oldalán
 A British Library katalógusa
 Catholic Encyclopedia

Források 

 Constantin von Tischendorf, Fragmentum Codicis Friderico-Augustani ex Iesaia et Ieremia in: Monumenta sacra inedita (Leipzig 1855), vol. I, pp. 211 ff.
 Diós István (szerk.): Magyar katolikus lexikon, Budapest, Szent István Társulat, 1993. 
 Prőhle Károly: Újszövetségi bevezetés, Budapest, 1969.
 A kódex lapozható, netes változata
 Konstantin von Tischendorf (1865). Wann wurden unsere Evangelien verfasst?. Leipzig: J. C. Hinrichssche Buchhandlung. .
 

Ókori irodalom
A Biblia kéziratai
Codex Vaticanus

A Codex Vaticanus (Vatikáni kódex) a Biblia legértékesebb görög kézirata a Kr. u. IV. század elejéről. 1457-től őrzik a Vatikáni Könyvtárban, innen kapta a nevét. Korábbi történetéről nem tudunk. Egyesek szerint Egyiptomban, mások szerint Cezáreában keletkezett. A kódex az alexandriai szövegtípushoz tartozik. A kódex jelölése a szakirodalomban: B vagy 03.

Ez a nagybetűs kódex valószínűleg teljes Biblia volt, de az Ószövetségből elvesztek lapok, és az Újszövetség sem teljes. Hiányzik a Zsidóknak írt levél 9,15-13,25; a pasztorális levelek; a Filemonhoz írt levél és A jelenések könyve. Mérete 27-28 x 27–28 cm. Az Ószövetség 617 fóliót tartalmaz. Nem található meg benne Manassze imája és a Makkabeusok könyvei sem. Az Újszövetség 142 fólióból áll.

A pergamenre írt kódex minden oldala három kolumnát tartalmaz, mindegyikben 40-44 sorral, soronként 14-18 betűvel. A betűket barna tintával írták, interpunkció nélkül folyamatos írással. A szöveg 2 különböző kéz munkája, melyet 2 korrektor javított. A kézirat az újszövetségi rész margóján kettős pontokat (umlaut) tartalmaz. Úgy tűnik az esetleges szövegvariánsok jelzésére. E kérdésben a kutatások ma is folynak.

A könyvet a tudományos kutatás elől hosszú ideig elzárták, mígnem 1889-1890-ben, illetve 1904-1907-ben fakszimile kiadásai meg nem jelentek, ez utóbbi a Codices e Vaticanis selecti phototypice expressi címmel.

Lásd még 
 Codex Sinaiticus
 Codex Alexandrinus

További információk 
 Codex vaticanus (B) fac simile, Online
 Center for the Study of NT Manuscripts. Codex Vaticanus
 Recensio Codice Vaticano – Documenta Catholica Omnia (2006)
 Codex Vaticanus B/03 Részletes leírás a Codex Vaticanus-ról sok képpel
 Catholic Encyclopedia
 Az Earlham College oldalán
 Tarjányi Béla, A Vatikáni kódex

Források 

 Diós István (szerk.): Magyar katolikus lexikon, Budapest, Szent István Társulat, 1993. 
 Haag, Herbert (szerk.): Bibliai Lexikon, Budapest, Szent István Társulat, 1983. 

Ókori irodalom
A Biblia kéziratai
Alsóhatár

Alsóhatár (szlovákul Dolný Chotár) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galántai járásban.

Fekvése 
A mátyusföldi község Galántától 24 km-re délkeletre, a Feketevíz partján fekszik.

Története 
A trianoni békeszerződésig területe Pozsony vármegye Galántai járásához tartozott. 1960 előtt közigazgatásilag Alsószelihez, 1970 után Királyrévhez tartozott. 1960-1970 között, majd 1991 óta újra önálló község.

Népessége
1970-ben 328 lakosából 299 magyar és 29 szlovák volt.

1980-ban 287 lakosából 261 magyar és 26 szlovák volt.

1991-ben 244 lakosából 229 magyar és 15 szlovák volt.

2001-ben 224 lakosából 209 magyar és 14 szlovák volt.

2011-ben 403 lakosából 185 magyar és 137 szlovák volt.

Nevezetességek 
 A falunapokat hagyományosan augusztusban rendezik meg.

Oktatás 
Általános iskolája egy alsótagozatos összevont osztállyal rendelkezett, azonban a kevés gyerek miatt ezt bezárták.

Források

További információk 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Alsóhatár Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Alsohatar
Németdiószeg

Németdiószeg (szlovákul Malý Diosek) Diószeg városrésze, 1943-ig önálló község Szlovákiában a Nagyszombati kerületben a Galántai járásban.2001-ben Diószeg városnak 6078 lakosából 3614 szlovák és 2340 magyar volt.

Fekvése 
Galántától 6 km-re nyugatra a Dudvág partján fekszik.

Története 
A 18. század végén II. József császár német földműveseket és kézműveseket telepített a magyar lakosságú Diószegtől mintegy 5 km-re északnyugatra elterülő Újhely-Pusztára, 1786 júliusa és 1787 áprilisa között 62 család, összesen 321 személy telepedett itt le. A telepesek Breisgau, Würtenberg, Bamberg, Mainz, Layr, Trier, Fulda helységekből érkeztek és 10 évi adómentességet élveztek. A 19. század kezdetén a németek áttelepültek Diószegre, a város északi peremén alakították ki településrészüket. Az új Kolónia-Diószeg lakosai annak ellenére, hogy különféle előnyöket élveztek, közigazgatási szempontból Diószeghez tartoztak. A hatóságoktól és az uralkodóknál is teljes függetlenségük elismerését kérték. A teljes függetlenség elismerése iránti kérésük csak 1853-ban járt sikerrel, ettől kezdve 1942-ig Németdiószeg önálló község volt. Első egyházi iskolájukat a németek 1825-ben építették, s 1856-ban felavatták az új iskola épületét. 1867-ben megépült a cukorgyár, majd 1912-ben a Mária-malom, melyek új munkalehetőségeket és megélhetést nyújtottak a lakosoknak. Német nyelvű istentiszteletet a magyardiószegi római katolikus templomban tartottak. A népszámlálás adatai szerint 1870-ben 73 lakóházában 550 lakos élt. A cukorgyár megépítését követően szlovákok telepedtek le a községben. 1900-ban Németdiószegnek összesen 737 lakosa volt, aminek több mint felét a németek alkották, további 35,7%-át a magyarok és 6,8%-át a szlovákok tették ki. Az első világháború után a csehszlovák állam idején számottevően megnövekedett a betelepülő szlovák lakosok száma.

Pozsony vármegye monográfiájában „Németdiószeg, kisközség, közvetetlen Magyardiószeg szomszédságában, 107 házzal és 737 magyar és német lakossal, kik között azonban a róm. kath. vallású németek vannak többségben. Újabb telepítés, melyet II. József császár telepített meg 1781–85 között németekkel; ebben az időben azonban Magyardiószeghez tartozott és csak később lett külön község. Temploma nincs a községnek; postája, távírója és vasúti állomása Magyardiószeg.”

1910-ben 748, többségben magyar lakosa volt, jelentős német kisebbséggel. A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Galántai járásához tartozott. A falu német jellege 1946-ban szűnt meg, amikor a faluból végleg kitelepítették a német családokat, helyüket pedig szlovákok foglalták el.

Külső hivatkozások 
 Pokreis Nagy Hildegarda 2006: A németek betelepítése Diószegre II. József uralkodása idején. In: Márkusné Vörös Hajnalka – Mészáros Veronika (Szerk.): Háztörténetek, Hausgeschichten - A dunántúli németek kulturális jellemzői. Konferencia Veszprémben 2004. október 14–15. Veszprém, 39–48.
 Diószeg város hivatalos oldala

Jegyzetek 

Nemetdioszeg
Pozsony vármegye települései
Dunajánosháza

Dunajánosháza, a közhasználatban Jánosháza, (szlovákul Jánovce) község  Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galántai járásban.

Fekvése 

Szenctől 12 km-re délkeletre fekszik, 121 m-es tengerszint feletti magasságban. A legközelebbi község Nagyfödémes (3,5 km-re nyugatra). A falun áthalad a Szenc-Nagyfödémes országút.

Története 

Bár a helyén álló települést 1289-ben említik először, a mai település csupán 1792-ben  létesült. Pállfy János gróf, az akkori földbirtokos jobbágyokat telepített itt le, a falu a nevét is róla kapta.

Vályi András szerint "JÁNOSHÁZA. Máskép Apátza Körmösd. Elegyes falu Posony Várm. földes Aszszona G. Pálfy János Özvegye, fekszik Födémes, Újhely Jóka, Borsava, és Királyfalva között, a’ fekete víz mellett; határja középszerű."

Fényes Elek szerint "Jánosháza, magyar falu, Pozsony vmegyében, a kis Dunán tul, N. Födémeshez 3 fertálynyira. Lakja 130 kath. F. u. gr. Pálffy Ferencz. Ut. p. Cseklész."

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Szenci járásához tartozott. Katolikus temploma 1935-ben épült, 2005-ben szentelték újjá. Napjainkban folyamatos a Pozsonyból kitelepülő lakosság beköltözése, 2006-ban 30 új telket parcelláztak fel.

Népessége 
1880-ban 152 lakosából 134 magyar és 13 szlovák anyanyelvű volt.

1890-ben 155 lakosából 137 magyar és 17 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 189 lakosából 170 magyar és 18 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 193 lakosából 186 magyar és 6 szlovák anyanyelvű volt.

1921-ben 190 lakosából 177 magyar és 13 csehszlovák volt.

1930-ban 247 lakosából 152 magyar és 90 csehszlovák volt, melyből mindenki római katolikus volt.

1941-ben 296 lakosából 262 magyar és 34 szlovák volt.

1991-ben 405 lakosából 182 magyar és 216 szlovák volt. 

2001-ben 448 lakosából 291 szlovák és 148 magyar volt.

2011-ben 462 lakosából 344 szlovák és 107 magyar.

Népességének nemzetiségek szerinti alakulása

Jegyzetek

Források 
Jozef Sládek: Moja rodná dedina Jánovce - okres Galanta

További információk 
 Községinfó
 Dunajánosháza Szlovákia térképén
 Vasárnap, 2007. január 26. (XL/4.), 12-13. pp.

Dunajanoshaza
Pozsony vármegye települései
Barakony (Szlovákia)

Barakony (szlovákul Brakoň) Gány településrésze, korábban önálló falu Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galántai járásban.

Fekvése 
Galántától 5 km-re északra fekszik.

Története 
Vályi András szerint "BARAKONY. Elegyes falu Poson Vármegyében, birtokos Ura Ambró Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Galantához közel, mellynek filiája, határja soványas, ’s tsekély vagyonnyai szerént, harmadik Osztálybéli."

Fényes Elek szerint "Barakony, kis magyar-tót falu, Pozsony vgyében, Galanthához 1/2 órányira: 127 kath., 6 evang. lak., szűk de jó határral. F. u. az Ambró örökösök. Ut. p. Szered.
" 

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Galántai járásához tartozott.

Az első bécsi döntés értelmében 1938. november 8-án visszakerült Magyarországhoz, de  1939. március 6-án a magyar kormány Barancs, Cseklész, Gány, Mikszáthfalva, Nandrás, Velejte és Zsitvaújfalu társaságában Szlovákiával más községekért elcserélte.

Népessége
1880-ban 140 lakosából 124 szlovák és 5 magyar anyanyelvű.

1890-ben 185 lakosából 170 szlovák és 6 magyar anyanyelvű.

1900-ban 167 lakosából 145 szlovák és 22 magyar anyanyelvű.

1910-ben 144 lakosából 98 szlovák és 46 magyar anyanyelvű volt.

1921-ben 162 lakosából 148 csehszlovák és 14 magyar.

1930-ban 194 lakosából 180 csehszlovák és 5 magyar.

2001-ben Gánynak 632 lakosából 600 szlovák és 28 magyar volt.

Jegyzetek

Források 
Urbar osadi Barakon, ktera gruntownemu Panowi Balogh Laslowi prinalezsi. Bratislavská stolica
Csapodi Csaba 1943: Az északnyugati magyar-tót nyelvhatár megváltozása és a katolikus restauráció. Regnum - Egyháztörténeti évkönyv 5, 119.

Barakony
Pozsony vármegye települései
Pantomim

[[Kép:Mim clown.jpg|bélyegkép|Vizsgaelőadás, 2007. Farkas Timea]]

A pantomim, helyesebben a mim eredetileg ókori görög és római színházi szórakoztatási forma, amelyben ismerős alakok és helyzetek gúnyos megjelenítése szerepelt, gyakran durva párbeszéd és nevetséges cselekedetek kíséretében (innen ered a mímelés, utánzás).

A mai pantomim a középkori színjátszásból, a commedia dell’artéből ered.

A már szavak nélküli, testmozgással, gesztusokkal, mutogatással jellemzett „néma”, de esetleg zenével kísért, sokszor egyszemélyes, néha többszemélyes előadás neve pantomim. A pantomimesek arcukat gyakran fehérre festik, jellegzetes érzelmi kifejezéssel „elrajzolják”, míg testüket vagy fekete, vagy egyéb, a környezetbe, vagy a háttérbe olvadó színű ruhába öltöztetik. Néha csak egy-egy testrészükkel (például kézzel) játszanak.

A szó mai, hétköznapi jelentésében néma, de zene kíséret melletti, furcsa, groteszk testmozgású, kellékek nélküli előadás – gyakran mindenféle történet nélkül –, ahol a szórakoztatást a hétköznapitól eltérő mozgás adja. Kellékek nincsenek, de annak ottlétét sok esetben el/megjátsszák. Így klasszikus pantomim elem pl. az üvegfal, a szék, a hinta.

Híres mimusok
Békés Itala
Buster Keaton
Carlos Martínez
Charlie Chaplin
Étienne Decroux
Jean-Louis Barrault
Ferencz László
Kárpáthy Zoltán
Karsai János
Karsai J. András
Karsai Gizella
Karsai Veronika
Köllő Miklós (társulata a Domino Pantomim Együttes volt)
Ladislav Fialka
M. Kecskés András
Marcel Marceau 
Maurizio Nichetti
Pablo Zibes

Külső hivatkozások
 www.pantomime-mime.com
 The World of Mime honlapja
 Arthúr 
 Kárpáthy Zoltán weboldala
 Karsai Veronika és társulatainak honlapja

 További információk 
 Egy pantomim-előadás fotóiA pantomim; vál., németből és franciából ford. Gál M. Zsuzsa, bev. Székely György; Színháztudományi Intézet, Bp., 1964 (Korszerű színház)
Carlos Martínez: Csendes művészet''; ford. Czékus Biró Nóra; ReMa Alapítvány, Bp., 2011

Előadó-művészet
Színpadi műfajok
Újhelyjóka

Újhelyjóka (szlovákul Nová Jelka) Jóka településrésze, korábban önálló község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galántai járásban.

Fekvése 
Galántától 19 km-re délnyugatra fekszik.

Története 
Jókát 1197-ben az Ilka család szabadalomlevelében említik először. Később három falu, Kis-, Nagy és Újhely-Jóka jelenik meg a mai Jóka területén. Újhelyjóka az óbudai klarissza apácakolostor birtoka volt. 1541-ben elpusztította a török. 1553-ban 12 portát számláltak a településen az apácák birtokában.

Fényes Elek szerint "Jóka-Ujhely, magy. falu. Pozsony vmegyében: 293 kath. lak. F. u. gr. Eszterházy Vinczéné. Ut. post. Pozsony.
" 

Pozsony vármegye monográfiája szerint "Újhelyjóka, felsőcsallóközi magyar kisközség, 57 házzal és 391 róm. kath. vallású lakossal. Hajdan Jókához tartozott és csak az 1553-iki portális összeírásban találjuk Jóka-Újhely néven az óbudai apáczák birtokaként 12 portával említve. 1647-ben a pozsonyi apáczáké, 1787-ben a vallásalapé. Későbbi birtokosai az Esterházyak és még a mult század elején is az övék, s a helység még ekkor is Jóka-Újhely néven szerepel. Azután a Zichyek és Batthyányiak lettek a birtokosai; ma Pálffy Béláné grófné bírja. A községnek nincs temploma. Ide tartozik a Nagyzátonyi malomház és Őralja major. A község postája Nagyjóka, távírója és vasúti állomása pedig Szempcz."

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Somorjai járásához tartozott. 1960-ban Jókához csatolták.

Népessége
1910-ben 406, túlnyomóan magyar lakosa volt.

2001-ben Jóka 3864 lakosából 2642 magyar és 1086 szlovák volt.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal (magyarul)
 Községinfó
 Jóka Szlovákia térképén

Ujhelyjoka
Pozsony vármegye települései
Ütőhangszerek

Ütőhangszernek – megszólaltatási módjánál fogva – azokat a hangszereket nevezik, amelyeket kézzel, lábbal, vagy külön e célra készült szerszámmal, dobverővel, esetleg billentyűs, mechanikus szerkezettel megütve szólaltatnak meg. Ide tartoznak azok a hangszerek is, melyeknél a hangot olyan mozgás – rázás, kaparás, forgatás – által hozzák létre, mely közvetve eredményezi a hangszer részeinek összeütődését.

Megkülönböztetünk hangolt és hangolatlan ütőhangszereket, az előbbiek hangjának megfeleltethető valamilyen zenei hang (pl. harang, üstdob, xilofon), az utóbbiakénak nem (pl. cintányér, triangulum, maracas).

Az ütőhangszerek a hangkeltés akusztikai természete alapján lehetnek

 idiofon hangszerek (például triangulum, xilofon, marimba)
 dobok, tehát membranofon hangszerek (például pergődob, üstdob),
 megütéssel megszólaltatott húros hangszerek (például berimbau, cimbalom),
 ütéssel megszólaltatott aerofon hangszernek (is) tekinthető pl. a ceglédi kanna.

Források 

Hangszerek
Kárpáthy Zoltán (pantomimművész)

Kárpáthy Zoltán (Budapest, 1939 – 2020. március) magyar pantomimművész.

Életpályája 
Táncosként kezdte, majd a pantomim mellett kötelezte el magát. Étienne Decroux „mime pur” technikájának követőjévé vált.

Mestereinek Jean Soubeyran-t, és Jacques Lecoq-ot vallja, akiknél Nyugat-Németországban és Párizsban tanult.

Marcel Marceau ajánlásával részt vett a II. Nemzetközi Pantomim Fesztiválon Prágában.

Prózai színházak és a Magyar Televízió megbízásából mimográfiákat rendezett, és adott elő. Önálló estjei voltak a hajdani, legendás Egyetemi Színpadon.

Első önálló pantomim estjét 1963-ban mutatta be Szót kér a csend címmel. Következő előadásai a Stylus Mimsisek és a Topa úr történetei voltak, amelyeket Magyarországon és több külföldi országban is játszott (Csehszlovákiában, Németországban, és Franciaországban). Együttesével, a Debureau Pantomim Együttessel éveken át mimodrámákat mutatott be.

Prózai színházi előadásokhoz is készített mimo-betéteket:

Egy vasárnap New Yorkban, Peer Gynt, Trójai nők, Zsiska, Dzsungel könyve, Emil és a detektívek, Párizs fia dalol, Kalózok szeretője, Bajazzók, Óz, a csodák csodája.

A MIME CLASSIC Pantomime School megalapítója.

Koreográfiáiból 
 Alagút (Egyetemi Színpad)
 John Osborne: Bamberg-vér (Irodalmi Színpad)
 Karel Čapek: Bűntény az Olympuszon (Irodalmi Színpad)
 Karinthy Frigyes: Kolumbuc tojása (Irodalmi Színpad)
 Király Dezső: A hatalom eredete (Irodalmi Színpad)
 Erdődy János: A potsdami molnár (Irodalmi Színpad)

Jegyzetek

Külső hivatkozások
Weblap
https://web.archive.org/web/20120711001559/http://www.karpathy.webzona.hu/
https://web.archive.org/web/20111018010200/http://www.mime-classic.hu/

1939-ben született személyek
2020-ban elhunyt személyek
Magyar színészek
Magyar előadóművészek

Források
Periféria (hardver)

A periféria olyan számítógépes hardver, mellyel egy gazdaszámítógép képességeit lehet bővíteni. A fogalom szűkebb értelemben használva azon eszközökre értendő, amelyek opcionális természetűek, szemben azokkal, melyekre vagy minden esetben szükség van, vagy elengedhetetlenek azért, hogy a számítógép működőképes legyen.

A fogalmat eredetileg azokra az eszközökre alkalmazták, melyek külsőleg csatlakoztak a gazdagéphez, jellemzően egy interfészen keresztül. Tipikus példa a joystick, a nyomtató és a lapolvasó. 

A periféria szó alap jelentése környék, külváros, külterület, központtól távol eső. Jelenti azt is, hogy egy témától távol eső, kevésbé fontos, mellékes. A peri- görög előtag jelentése körül, mellett, körbe(vesz).

Az eszközök, perifériák működtetéséhez a számítógépnek speciális, úgynevezett eszközmeghajtó (driver) programra van szüksége, amely biztosítja az eszköz operációs rendszerhez való illesztését, ezen keresztül a lehetőségeknek megfelelően szabványos kezelését.

Perifériák listája 

 Háttértárak
 Cserélhető (hordozható médiára ír/olvas)
CD
 CD-ROM
 CD-RW
 CD-R
 DVD
 DVD-ROM
 DVD-RW
 DVD-R
 Pendrive
 Szalagos meghajtó
 Hajlékonylemezes meghajtó (floppy disk drive)
Elavult eszközök:
Lyukszalag
Lyukkártya
 Belső
 Merevlemez
 RAID
 Bemenet
 Manuális
Billentyűzet
 Mutató eszközök
 Egér
 Trackball
 Fényceruza – Light Pen
 Botkormány
 Gamepad
 Kormány
 Érintőképernyő
 Joypad
 Mikrofon
 Lapolvasó
 Komputer terminál
 Számítógépes beszédfelismerés
 Webkamera
 Digitalizáló tábla
 Vonalkód olvasó
 Kimenet
 Nyomtató
 Plotter
 Nyomtató
 Braille embosser
 Hang
 Computer speech synthesis
 Hangkártya
 Hangszóró
 Vizuális
 Grafikus kártya
 Monitor
 Refreshable Braille display
 Hálózati eszközök
 Modem
 Hálózati kártya
 USB
 WLAN
 GSM

Jegyzetek

Források 

 Perifériákkal kapcsolatos linkek a dmoz-ban

Hardver
Motetta

A motetta többszólamú énekelt zenemű, a középkor és a reneszánsz egyik legfontosabb zenei műfaja.

A 13. század elején jött létre oly módon, hogy a clausulák duplumát saját szöveggel kezdték ellátni. Innen ered a neve is, miután az újjászövegezett második szólamot, azaz a korábbi duplumot motetusnak („mot” = szó) nevezték el. A motetta egyedülálló jellegzetessége volt, hogy míg a tenor megtartotta eredeti latin szövegét, addig a motetus gyakran francia szöveget kapott, amely eleinte magyarázta vagy kiegészítette a tenort, de nemsokára gyakran teljesen elszakadt tőle tartalmában. Később a harmadik, majd a negyedik szólam (triplum, illetve quadruplum) szövege is lehetett teljesen független, így egyáltalán nem ritka az olyan 13.–14. századi motetta, amely egy viszonylag lassúbb mozgású, latin nyelvű, még mindig az eredeti gregorián dallamot és szöveget tartalmazó tenorból, fölötte egy rövidebb hangértékekből álló francia nyelvű motetusból, afölött egy kifejezetten fürge latin triplumból, sőt esetleg még egy quadruplumból áll, melyek szövegének semmi köze sincs egymáshoz.

A motetta nagyon gyorsan óriási népszerűségre tett szert, mind a templomon belül, mind azon kívül. Előbbivel hozzájárult az organum eltűnéséhez, utóbbival viszont hamar kiváltotta egyes egyházi elöljárók haragját. A 13. század végére gyakorlatilag világi műfaj, egyedül a tenor szólama emlékeztet egyházi, gregorián eredetére, de arra is csak dallamában, mivel gyakran nem éneklik, hanem valamilyen hangszeren játsszák.

A továbbiakban a motetta alapvető változásokon ment át.

Az elnevezés eredete 
A „motetta” elnevezés alapján a latin „motetus” szolgál, amely nagy valószínűséggel az ófrancia 'motet' szó latinizált, majd a 'mot' (szó)kifejezéssé fejlesztett alakja. Elsőként feltehetőleg a motet név alakult ki, mely a francia motettákat jelölte. Ezek az úgyszintén gregorián dallamkivágatra épülő, gyakran szerelmi tárgyú, olykor szatirikus szövegű darabok egyre népszerűbbé váltak.
A francia motetta körén belül a 'motet' eleinte refrént jelenthetett. A refréndarabokat tekinthetjük a francia motettatermés szövegi-zenei kiindulópontjának.
Ezt alapul véve a motet elnevezést a szöveget hordozó felső szólamra, majd a teljes többszólamú tételre is kiterjesztették. A motetta kifejezés a zenét a szöveg, az énekben előadott költészet oldaláról nevezi meg.

Források 

Középkori zene