alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Felsőzélle

Felsőzélle (szlovákul Horné Zelenice) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése 
Galgóctól 8 km-re délnyugatra, a Vág jobb partján fekszik.

Története 
1244-ben a zobori apátság oklevelében említik először. 1332-ben a pápai tizedjegyzék már említi Szent Márton templomát. Lakói mezőgazdasággal, szőlőtermesztéssel foglalkoztak.

Vályi András szerint: "ZELA. Alsó, és Felső Zela. Két tót faluk Nyitra Vármegy. földes Uraik több Urak, lakosaik katolikusok, fekszik A. Zela Vág, és Dudvág vizek között, Alsó a’ Felsőnek filiája; határbéli földgyeik meglehetősek."

Fényes Elek szerint: "Zéle, (Felső), Nyitra m. tót falu, a Vágh jobb partján. 270 kath., 291 evang., 6 zsidó lak. Kath. és evang. paroch. templomokkal. F. u. többen. Ut. p. Nagy-Szombat."

Nyitra vármegye monográfiája szerint: "Felső-Zelle, vágvölgyi tót falu 692 lakossal. Vallásuk r. kath., ág. ev. és izr. Túlnyomó az ág. ev felekezetüek száma. Templomuk 1792-ben épült, mig a katholikusoké 1332-ben. Kegyura az esztergomi primás. E község hajdan Szolgagyőrvár tartozéka volt. Alsó-Zellével együtt 1244-ben "Zöld", 1352-ben "Zöldvár" (Zeuldwar), sőt egy esetben "Péntekfalva" (Pintechfalva) néven is szerepel. Későbbi földesurai a Sipeky, Rudnay, Zay és Ocskay családok voltak. A falu postája Sziládon van, táviró- és vasúti állomása pedig Szilád-Zelle."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott.

Népessége 
1910-ben 714, túlnyomórészt szlovák anyanyelvű lakosa volt.

A községet 2001-ben 640-en lakták, ebből 623 szlovák, 11 cigány, 3 magyar, 1 cseh és 1 egyéb nemzetiségű.

2011-ben 673 lakosából 656 szlovák volt.

Neves személyek
Itt született 1880-ban Mrenna József gimnáziumi tanár, igazgató.

Nevezetességei 
 Szent Márton tiszteletére szentelt, római katolikus temploma 1332-ben már állt.
 Evangélikus templom.

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Felsőzélle Szlovákia térképén
 Travelatlas.sk
 E-obce.sk
Felsőzélle a Via Sancti Martini honlapon

Jegyzetek 

Felsozelle
Nyitra vármegye települései
Fornószeg

Fornószeg (szlovákul Tepličky, korábban Fornosek) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése 
Galgóctól 7 km-re északkeletre fekszik.

Története 
Valószínűleg már az i. e. 3000 körüli időben éltek a község területén emberek. Kičir nevű határrészén mamutot ástak ki, melyet ma a pöstyéni őstörténeti múzeumban őriznek. Területén 1996-ban II. Claudius Gothicus császár idejéből, a 268. évből származó római érméket találtak, ezeket a galgóci múzeumban őrzik.

1113-ban Fornoseg alakban említik először. A falu neve onnan származik, hogy területén három melegvizű forrás is található.

Vályi András szerint "FORNASZEG. Tót falu Nyitra Vármegyében, földes Ura Gróf Bossányi Uraság, lakosai katolikusok, határja közép termékenységű, fája, réttye, legelője van."

Fényes Elek szerint "Fornoszegh, falu, Nyitra vármegyében, Galgóczhoz egy órányira: 216 kath., 9 evang., 18 zsidó lak. F. u. többen."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott.

Önkéntes tűzoltó egyesülete 1933-ban alakult. Utolsó birtokosai a Dobiás és Szörényi családok voltak. 1952-ben a faluban tűz ütött ki, melyben öt pajta égett le. A község 1970 és 1989 között közigazgatásilag a szomszédos Felsőatrakhoz tartozott.

Népessége 
1910-ben 381, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 250 lakosából 249 szlovák volt.

2011-ben 286 lakosából 277 szlovák.

Nevezetességei 
 Klasszicista stílusban készült Szentháromság kápolnája a 19. század első felében, 1834-ben épült.

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Fornószeg Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Jegyzetek 

Fornoszeg
Nyitra vármegye települései
Jalsó

Jalsó (szlovákul Jalšové) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése 
Galgóctól 9 km-re északra, a Vág folyótól keletre fekszik.

Története 
1352-ben említik először.

Vályi András szerint: "JALSÓCZ. Tót falu Nyitra Várm. földes Ura G. Erdődy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Szokalóczhoz nem meszsze, és annak filiája, földgye középszerű, fája tűzre elég van, fabéli kézi munkájok után van keresettyek, ’s a’ kő bányában is."

Nyitra vármegye monográfiája szerint: "Jalsó, tót község, a Vág balpartján, mely a Polach-nova nevű hegy oldalán áll. Lakosainak száma 313, vallásuk r. kath. Posta-, táviró- és vasúti állomása Galgócz. E falu a XIII. és XIV. században a galgóczi várhoz tartozott és ez idő alatt három néven is említtetik, u. m. "Ülső" (Wlseu), "Jelső" (Jelsew) és "Jalswa". Kath. temploma a XV. században épült. Kegyura gr. Erdődy Ferencz, kinek itt nagy kiterjedésü birtokai vannak. Ugyane család volt a község földesura is."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott.

Népessége 
1910-ben 412, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 481 lakosából 478 szlovák volt.

2011-ben 495 lakosából 478 szlovák.

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Jalsó Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Jegyzetek 

Jalso
Nyitra vármegye települései
Kaplat

Kaplat (szlovákul Koplotovce) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése 
Galgóctól 5 km-re északra, a Vág bal partján fekszik.

Története 
1113-ban a zobori apátság birtoklevelében említik először. Várkastélyát 1613-ban Gosztonyi Tamás emeltette, később átalakították.

Vályi András szerint „KAPLÁT. Kaplatovce. Tót falu Nyitra Várm. lakosai katolikusok, és másfélék, fekszik Galgóczhoz nem meszsze, mellynek filiája, határja középszerű, tűzre való fája szűken van.”

Fényes Elek geográfiai szótárában „Kápláth, (Koplotovecz), Nyitra m. tót falu, ut. p. Galgóczhoz 3/4 órányira, a Vágh mellett. Számlál 442 kath. lak. Földe termékeny, van vízimalma, erdeje, bora, és sok gyümölcse. Meleg-forrásai csak kenderáztatásra használhatók. F. u. Kochanovszky, Frideczky, gr. Erdődyné, s m. t.” 

Nyitra vármegye monográfiája szerint: "Kaplat, a Vág balpartján, Galgócztól északra, mintegy 7 kilométernyire, 220 tót, r. kath. vallású lakossal. Posta-, táviró- és vasúti állomása Galgócz. Ősrégi község, mely már a XII. században "Cuplot" és később "Koploth" néven szerepelt. Kath. temploma 1747-ben épült. Kegyura Frideczky Thimót. Itt van a Gosztonyi Tamás által 1613-ban épített várkastély, mely akkoriban erődített hely volt, ma azonban nagyobb része már át van alakítva. Tulajdonosa Frideczky Timót volt főispán, aranysarkantyús vitéz, kinek itt nagyobb birtoka is van. Földesurai a Gosztonyiak, a Kochanovszky, Ambrus és Frideczky családok voltak. A község határában a mult század közepén állott Csenede-pusztát a Vág elpusztította. Egy kénes forrás is található itten."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott.

Népessége
1880-ban 216 lakosából 12 magyar és 188 szlovák anyanyelvű volt.

1890-ben 220 lakosából 3 magyar és 211 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 245 lakosából 15 magyar és 226 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 252 lakosából 5 magyar és 243 szlovák anyanyelvű volt.

1921-ben 301 lakosából 1 magyar és 297 csehszlovák volt.

1930-ban 301 lakosából 3 magyar és 296 csehszlovák volt.

1991-ben 537 lakosából 531  szlovák volt.

2001-ben 535 lakosából 530 szlovák volt.

2011-ben 682 lakosából 672 szlovák és 1 magyar volt.

2021-ben 785 lakosából 760 szlovák, 1 (+1) magyar, 1 (+2) cigány, (+2) ruszin, 3 (+1) egyéb és 20 ismeretlen nemzetiségű volt.

Neves személyek
Itt hunyt el Frideczky Timót (1818-1899) országgyűlési képviselő, Nyitra vármegye főispánja, aranysarkantyús vitéz.

Nevezetességei 
 Szűz Mária tiszteletére szentelt, római katolikus temploma 1734-ben épült.
 Várkastélyát Gosztonyi Tamás 1613-ban építtette reneszánsz stílusban, a 18. század második felében klasszicista stílusban építették át.
 A faluban 25 °C-os termálvíz tör fel, amelyre gyógyfürdő épült.

Jegyzetek 
Zdenko Gálik 2019: Archeologické nálezy z územia dnešnej obce Koplotovce. Historia Nova 15.
Zdenko Gálik 2017: Dejiny Koplotoviec 1113 – 1452. Historia Nova 13.
Rebro, A.: Vzácne minerálne vody v Koplotovciach.

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Kaplat Szlovákia térképén
 Travelatlas.sk
 A kaplati kastély
 E-obce.sk

Kaplat
Nyitra vármegye települései
Szeverin pápa

Szeverin (), (? – 640. augusztus 2.) volt a 71. pápa a világtörténelemben 638. október 30-tól. Pontifikátusának nagy része a Hérakleiosz császár által kiadott Ecthesis körül forgott. A bizánci uralkodó jóváhagyásáért több mint másfél évig harcolt. Így végül hivatalosan kicsivel több mint két hónapot uralkodott.

Élete
Szeverin valószínűleg Rómában született. Apját Abienusnak hívták. Tanulmányai és vallásos családi környezete miatt is választotta a papi hivatást. Hamarosan nagy befolyásra tett szert a klérusban, így I. Honoriusz pápa halála után három nappal, 638. október 30-án a római zsinat őt választotta meg egyházfőnek. Azonban a zavaros történelmi időkben Bizánc támogatását csak úgy élvezhette a pápa, ha előtte a császár hivatalosan elismeri a választottat egyházfőnek. Csak ezután lehet felszentelni az illetőt. Így Szeverin követeket küldött Konstantinápolyba, hogy kinevezését kieszközöljék. Ebben az időben érkezett meg a pápai hivatalba egy levél, amelyet Jeruzsálem pátriárkája küldött Rómába, bizonyos Szent Sophrinus. A pátriárka az előző évek krisztológiai vitáiba bekapcsolódva vizsgálódott a szent iratokban, hogy kiderítse mi az igaz, katolikus álláspont a vitában. Kutatásai nyomán kiderítette, hogy a kétérvényű, két természetű Jézus Krisztus felel meg ennek az álláspontnak. Ez azt jelentette, hogy Szeverin elődje, Honoriusz eretnek tanokat terjesztett.

Ezzel egyidőben a császári udvarban Hérakleiosz csak azzal a feltétellel fogadta el Szeverin választását, amennyiben a pápajelölt aláírja az Ecthesist. Ez a mű Honoriusz pápa levele alapján íródott meg, és monotheletista tanokat fogalmazott meg. Szeverin megtagadta a császári irat elfogadását. Válaszul Hérakleiosz nem adta áldását a pápajelölt felszentelésére. Így Szeverin hatalom nélküli pápa lett Rómában.

Minden erejét arra fordította, hogy megegyezzen a császárral, és felszenteljék. Azonban Hérakleiosz ragaszkodott az Ecthesis aláírásához, Szeverin pedig annak eretnekségéhez. A Ravennai Exarchátus, hogy nyomatékosítsa a császár óhaját megtámadta Rómát, és kifosztotta a lateráni palotát. Több mint másfél éven át tartott a vita Róma és Konstantinápoly között, mire végül a pápai követek higgadt politikájának engedve Hérakleiosz engedélyezte Szeverin felszentelését.

640. május 28-án szentelték fel Szeverint, akinek első dolga volt, hogy kinyilatkoztassa az igaz hitet, amely szerint Jézus Krisztus két természetből állt, vagyis két akarata és kétérvényű lénye volt. Az Ecthesist pedig eretnek írásnak nevezte. 66 nappal felszentelése után, 640. augusztus 2-án meghalt. Rövid pontifikátusa alatt építtette a Szent Péter-bazilika egyik szentélyét, ahol örök nyugalomra helyezték.

Művei

Források
 Catholic Encyclopedia
 Enciclopedia Italiana

 Gergely Jenő: A pápaság története

Kapcsolódó szócikkek 
Pápa
Római pápák listája
Római pápák listája grafikusan

Pápák
7. századi püspökök
Merőce

Merőce (1898-ig Merasicz, szlovákul Merašice) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése 
Galgóctól 13 km-re északkeletre fekszik.

Története 
1390-ben "Mereche" néven említik. A 18. században két önálló település: Alsó- és Felsőmerőce állt a mai Merőce helyén.

Vályi András szerint "MERASICZ. Alsó, és Felső Merasicz. Két tót falu Nyitra Várm. Alsónak földes Ura Szerdahelyi, Felsőnek pedig G. Traun Uraság, lakosaik katolikusok, fekszenek N. Boldoghoz 1 mértföldnyire, földgyeik közép termékenységűek, szőleik tsekélyek, fájok nints, réttyeik meg lehetősek."

Fényes Elek szerint "Merasicz (Alsó és Felső), 2 tót falu, Nyitra vmegyében, az első 65 kath., 4 zsidó lak. Kath. paroch. templommal, a másik 84 kath. lak. F. u. többen. Ut. p. Nagy-Ripény."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott. 1909-1956 között Káp tartozott hozzá.

Népessége 
1880-ban Alsómerőce 124 lakosából 2 magyar, 18 német és 98 szlovák anyanyelvű, ebből 100 római katolikus, 20 izraelita és 4 evangélikus vallású, Felsőmerőce 94 lakosából 22 német, 69 szlovák anyanyelvű, ebből 90 római katolikus és 4 izraelita vallású volt.

1890-ben 248 lakosából 2 magyar és 199 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 313 lakosából 2 magyar és 262 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 585 lakosából 41 magyar és 502 szlovák anyanyelvű volt.

1921-ben 609 lakosából 7 magyar és 558 csehszlovák volt.

1930-ban 669 lakosából 5 magyar, 8 német, 19 zsidó, 635 csehszlovák és 2 állampolgárság nélküli volt. Ebből 644 római katolikus, 20 izraelita és 5 evangélikus vallású volt.

1970-ben 475 lakosából 471 szlovák volt.

1980-ban 404 lakosából 401 szlovák volt.

1991-ben 367 lakosából 366 szlovák és 1 egyéb nemzetiségű volt. 

2001-ben 386 lakosából 1 magyar és 383 szlovák volt.

2011-ben 424 lakosából 1-1 magyar, lengyel és cseh, 414 szlovák és 7 ismeretlen nemzetiségű, ebből 373 római katolikus, 10 evangélikus, 26 ismetlen vallású és 14 nem vallásos volt.

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Merőce Szlovákia térképén
 Travelatlas.sk
 E-obce.sk

Források 

Meroce
Nyitra vármegye települései
Nyitrapásztó

Nyitrapásztó (szlovákul Pastuchov) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése 
Galgóctól 5 km-re keletre, a Blatina és Galanovka-patakok völgyében, 200 m tengerszint feletti magasságban fekszik.

Története 
1276-ban említik először. Lakói mezőgazdasággal, kosárfonással, szövéssel foglalkoztak.

Vályi András szerint "PÁSZTÓ. Pasztuchov. Tót falu Nyitra Vármegyében, földes Ura Gróf Erdődy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Galgótzhoz 1 mértföldnyire, földgye közép termékenységű, fája van mind a’ kétféle, szőlei termékenyek, legelője elég, piatzozása Galgótzon, Vágvizén malma közel, első osztálybéli."

Fényes Elek szerint "Pászto (Pasztuchov), tót falu, Nyitra vgyében, 491 kath., 78 evang., 4 zsidó lak. Kath. paroch. templommal. Ut. p. Galgócz."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott.

Népessége 
1910-ben 810 lakosából 784 szlovák és 14 magyar anyanyelvű volt.

2001-ben 968 lakosából 957 szlovák és 3 magyar volt.

2011-ben 989 lakosából 942 szlovák és 3 magyar volt.

2021-ben 976 lakosából 945 szlovák, 2 magyar, 10 egyéb és 19 ismeretlen nemzetiségű.

Nevezetességei 

 A Mindenszentek tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1846-ban épült.
 Pásztói csipke.

Források

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Nyitrapásztó Szlovákia térképén
 Travelatlas.sk
 E-obce.sk

Nyitrapaszto
Nyitra vármegye települései
Ratkóc

Ratkóc (szlovákul Ratkovce) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése 
Galgóctól 11 km-re, északnyugatra található.

Története 
A mai Ratkóc területén az újkőkorban a vonaldíszes kerámia népének települése állt. A kora bronzkorból a hévmagyarádi kultúra nyomai és vaskori leletek ismertek.

Ratkócot 1388-ban említi először oklevél "Ratkolch"néven, amikor Csejte várának tartozéka volt. Később a nagyszombati plébánia, majd a káptalan tulajdona lett. A török hódítások idején a falu a török által támadott területek határára esett, ennek ellenére területén a harcokban elesettek és lovaik maradványait találták meg. A török támadások mellett gyakran pusztított itt járvány, árvíz és tűzvész is. Járványok pusztítottak 1514-ben, 1581-ben, 1585-ben, 1610-ben, 1678-ban és 1710-ben, utoljára a kolera 1831-ben és 1866-ban szedte áldozatait. 1860-ban háromszor is volt tűzvész a községben, 1813-ban pedig a Vág árvíze öntötte el a környéket hatalmas károkat okozva. Az újabb időkben 1904. augusztus 15-én pusztított nagyobb tűzvész, melynek 19 ház és 3 nagy pajta esett áldozatul.

Vályi András szerint: "RATKÓCZ. Tót falu Nyitra Vármegyében, földes Ura a’ Nagyszombati Plébánia, lakosai katolikusok, fekszik a’ Vágújhelyi járásban, határja ollyan, mint Zlukóczé, második osztálybéli."

Fényes Elek szerint: "Ratkócz, tót falu, Nyitra vmegyében, Ujváraskához 1/2 órányira: 320 kath., 9 zsidó lak. F. u. a nagyszombati káptalan, ezelőtt a plébánia birta. Ut. p. Galgócz."

Nyitra vármegye monográfiája szerint: "Ratkócz, tiszta tót falu a Dudvág jobb partján, 335 r. kath. vallásu lakossal. Posta- és vasúti állomása Lipótvár, távírója Galgócz. Kath. temploma 1756-ban épült. Földesurai 1388-ban a csejtei várurak, később a nagyszombati prépostság voltak."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott.

Népessége 
1910-ben 419, túlnyomórészt szlovák anyanyelvű lakosa volt.

2001-ben 296 lakosából 290 szlovák volt.

2011-ben 326 lakosából 313 szlovák volt.

2021-ben 350 lakosából 340 szlovák, 1 (+1) magyar, (+1) ruszin, 6 egyéb és 3 ismeretlen nemzetiségű volt.

Nevezetességei 
Római katolikus temploma a Nagyboldogasszonynak van szentelve.

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Ratkóc Szlovákia térképén
 Travelatlas.sk
 E-obce.sk

Források 
Müller, S. 2012: Smolenice-Molpír, Sereď und Ratkovce. Studien zu Siedlungen der frühen Eisenzeit in der Südwestslowakei. Universitätforschungen zur prähostorischen Archäologie 220. Bonn

A Galgóci járás települései
Nyitra vármegye települései
Ság (Szlovákia)

Ság (szlovákul Sasinkovo, korábban Šag) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése 
Galgóctól 9 km-re délkeletre fekszik, az 513-as út mentén, az úthoz képest délnyugati irányban, avagy a Mátyusföld északi részén, a Vág és a Nyitra folyók vízgyűjtő területén, azaz a Vágmedencében található.

Története 
A falut 1256-ban "Sag" alakban említik először, első lakói királyi halásznépek voltak. 1412-ben a galgóci uradalom része volt. Később több nemesi család birtoka, többek közt a Sándor, a Keglevich és az Appel családoké. 1715-ben 20 jobbágy és 17 zsellércsalád lakta. 1751-ben már 91 család élt itt. 1787-ben 137 háza és 670 lakosa volt. 1828-ban 77 házában 539 lakos élt. Lakói mezőgazdasággal és szőlőtermesztéssel foglalkoztak.

Vályi András szerint "SÁG. Elegyes tót falu Nyitra Várm. földes Urai B. Dávid, és több Urak, lakosai katolikusok, fekszik Alsó Récsényhez közel, mellynek filiája; határja középszerű, szőleje termékeny."

Fényes Elek szerint "Ságh, tót falu, Nyitra vgyében, Récsény filial., 406 kath., 189 evang., 42 zsidó lakossal, erdővel bortermesztéssel. F. u. gr. Sándor. Ut. p. Nyitra."

Nyitra vármegye monográfiája szerint "Ság, a galgócz-nyitrai országút közelében fekvő tót falu, 641 túlnyomóan r. kath. és kevés ág. ev. vallásu lakossal. Posta-, táviró és vasúti állomása Galgócz. E község 1256-ban a királyi halászok birtoka volt. Kath. templomát e század elején gr. Keglevich Gábor, az akkori földesur építtette. Az Appel-családnak itt kényelmes úrilaka van."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott. Mai szlovák nevét csak 1948-ban kapta.

Népessége 
1880-ban 597 lakosából 573 szlovák és 4 magyar anyanyelvű volt.

1890-ben 641 lakosából 601 szlovák és 11 magyar anyanyelvű volt.

1900-ban 725 lakosából 699 szlovák és 16 magyar anyanyelvű volt.

1910-ben 773 lakosából 727 szlovák és 37 magyar anyanyelvű volt.

1921-ben 809 lakosából 792 csehszlovák és 12 magyar volt.

1930-ban 909 lakosából 898 csehszlovák és 1 magyar volt.

1991-ben 911 lakosából 903 szlovák és 1 magyar volt.

2001-ben 882 lakosából 874 szlovák és 2 magyar volt.

2011-ben 880 lakosából 840 szlovák és 2 magyar.

Nevezetességei 
 Római katolikus temploma a 19. század elején épült.
 Szecessziós kastélya korábbi alapokon a 20. század elején épült.

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal
 E-obce.sk
 Obce info.sk
 Ság Szlovákia térképén
 Ság a szlovák várak honlapján

Jegyzetek

Források 
 Banner Benedek 1913: Adatok a nyitra-megyei Ság község tótjainak tárgyi ethnographiájához.

Könyv
  16. oldal E3

A Galgóci járás települései
Nyitra vármegye települései
Szilád

Szilád (szlovákul Siladice, németül Siladitz) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése
Galgóctól 12 km-re délnyugatra, a Vág jobb partján.

Története 
A település első írásos említése „Zaladze” alakban 1113-ban, a zobori apátság birtokainak leírásában történt. 1490 és 1500 között a Sziládi család birtoka. 1663-ban elpusztította a török. 1641-től az Eszterházy családé. Lakói a galántai uradalomnak tartoztak robottal és adófizetéssel 1848-ig. 1831-ben súlyos kolerajárvány pusztította, melynek 166 lakos esett áldozatául. 1886-ban a Vág vize öntött ki és az egész falu víz alá került. A község első iskolája 1856-ban épült fel.

Vályi András szerint „SZILAD. Tót falu Nyitra Várm. földes Urai Gr. Eszterházy, és több Uraságok, lakosai katolikusok, fekszik F. Zellához nem meszsze, mellynek filiája; határja középszerű, földgyét Vágvize néha megönti, vagyonnyai Karkóczéhoz majd hasonlók.”

Fényes Elek szerint „Szilád, tót falu, Nyitra vmegyében, a Vágh jobb partján, Poson vmegye szélén. Számlál 558 kath., 128 evang., 48 zsidó lak. F. u. gróf Eszterházy Károly. Ut. p. Galgócz.”

Nyitra vármegye monográfiája szerint „Szilád, a Vág jobb partján, Pozsonyvármegye határán, 715 nagyobbára tót lakossal, kik 2/3 részben róm. katholikusok, 1/3 részben ág. evangelikusok. Postája van, táviró- és vasúti állomása Szilád-Zelle. Kath. temploma 1749-ben épült. Földesúrai a Thúróczyak voltak. Ősrégi község, mely a XII. század elején már „Zaladze” név alatt van említve. Később „Zili”, sőt „Szilágy” (Scylag) néven, a XVII. században pedig „Szilány” név alatt szerepel.”

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott. A községháza épülete 1934-ben épült.

Népessége
1910-ben 882, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 627 lakosából 625 szlovák volt.

2011-ben 676 lakosából 665 szlovák.

Nevezetességei 
 A Mindenszentek tiszteletére szentelt, római katolikus temploma 1749-ben épült barokk stílusban, a 19. század elején empire stílusban építették át. Főoltárát Szent Péter, Szent Pál, Szent István király és Szent László király szobrai ékesítik. Orgonája a 18. század végén készült. Harangja a feljegyzések szerint 17. századi.
 A falu két útmenti keresztje 1854-ben készült.
 Az evangélikusok imaháza 1914-ben épült, hasonlóan az evangélikus iskola épületéhez. Az imaházhoz 1959-ben építettek tornyot.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal 
 E-obce.sk
 Községinfó
 Szilád Szlovákia térképén

Szilad
Nyitra vármegye települései
Tököld

Tököld (szlovákul Tekolďany) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerület Galgóci járásában.

Fekvése 
Galgóctól 14 km-re északkeletre, a Tököldi-patak felső folyásánál található.

Története 
A régészeti leletek tanúsága szerint területén már az újkőkorban éltek emberek.

A mai települést 1310-ben említik Tekulchen néven először. 1342-ben Tukulchen, 1773-ban Tekolgyany alakban szerepel a korabeli forrásokban. Első említésekor a Hont-Pázmány nembeli Kozma fia Péter birtoka volt. Később a galgóci uradalom része, az Erdődyek, majd 1642-től a Forgách család birtoka lett. Szőlőskertje volt, lakói főként mezőgazdasággal foglalkoztak. 1869-ben 123-an éltek a községben.

Vályi András szerint TÖKÖLD. Tót falu Nyitra Várm. földes Ura Gr. Erdődy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik F. Atrakoz közel, és annak filiája; határja ollyan, mint F. Atraké.

Fényes Elek szerint Tököld, (Tekolgyán), tót falu, Nyitra vmegyében, Rodosnához délre 1 órányira: 86 kath. lak. F. u. gróf Erdődy Józsefné. Ut. post. Nagy-Ripény.

Nyitra vármegye monográfiája szerint Tököld, Tót-Dióstól délre, F.-Attrak mellett, 149 r. kath. tót lakossal. Postája Felső-Attrak, távirója és vasúti állomása Galgócz. Földesurai az Erdődyek voltak. 1310-ből származó feljegyzések szerint e községnek hajdan „Tökölcsény” (Tekulchen) volt a neve.

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott. 1975 és 1990 között Felsőatrak része, ma ismét önálló község.

Népessége 
1910-ben 198, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 164 lakosából 161 szlovák volt.

2011-ben 149 lakosából 147 szlovák.

Nevezetességei 
A Rózsafüzér királynője tiszteletére szentelt római katolikus templomát 1934-ben építették.

Külső hivatkozások 
 E-obce.sk
 Községinfó
 Tököld Szlovákia térképén

Jegyzetek 

Tokold
Nyitra vármegye települései
Szolgagyőr

Szolgagyőr (1899-ig Poszátka, szlovákul Posádka) Udvarnok településrésze, korábban önálló község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Galgóci járásban.

Fekvése 
Galgóctól 8 km-re délre, a Vág bal partján fekszik.

Története 

Szolgagyőr első írásos említése 1217-ből származik „Zaluga Gewr” alakban, ekkor már állt Szolgagyőr vára, mely a Vág folyó itteni átkelőhelyét ellenőrizte. Valószínűleg mocsaras területtel körülvett faszerkezetes földvár volt. A vár várispánság székhelye volt, melyhez Árpádsoka, Bős, Dombó, Gyümölcs, Petény, Szolgagyőr, Szalonta és Tőnye csallóközi falvak tartoztak. A vár még a 13. században elpusztult, a források szerint 1294-ben már nem állt. Utolsó igazolható létezése 1282-ből származik. Lehet hogy 1291-ben Albert osztrák herceg III. András elleni hadjárata során pusztult el.

A falu eredetileg Szolgagyőr várának szolgálófaluja volt. Csak 1671-tól említik az írott források, több nemesi család birtoka, majd a Brunszvik családé. 1715-ben egy adózó háztartása létezett.

Vályi András szerint „POSZATKA. Tót falu Nyitra Vármegyében, földes Urai több Uraságok, lakosai katolikusok, ’s másfélék, fekszik Udvarnokhoz nem meszsze, mellynek filiája, határjában réttye jó van, piatzozása Galgóczon, fája tűzre, és szőlőhegye nints, legelője szoros, földgye alábbvaló, harmadik osztálybéli.”

Fényes Elek szerint „Poszátka, tót falu, Nyitra vmegyében, a Vágh bal partján, ut. p. Galgóczhoz 1 1/2 órányira: 153 kath. 5 zsidó lak. – Határa dombos; lakosai dohányt termesztenek. F. u. többen.”

Nyitra vármegye monográfiája szerint „Poszátka, a Vág balpartján, Galgócztól délre, 120 r. kath vallásu lakossal. Postája Udvarnok, táviró és vasúti állomása Galgócz. Földesura a gróf Brunszwick-család volt. Az e községről szóló irott nyomok csupán 1671-ig vezetnek vissza, legujabban azonban Pesty Frigyes meggyőző érvekkel bizonyitotta, hogy itt volt hajdan a „Szolgagyőr” néven gyakran felmerülő székely-határőrző vártelep.”

1910-ben 96, túlnyomórészt szlovák lakosa volt. A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Galgóci járásához tartozott. 1971-ben csatolták Udvarnokhoz.

Nevezetességei 
 A falu haranglába az 1870-es években épült.

Külső hivatkozások 
 Udvarnok község hivatalos oldala 
 E-obce.sk
 Szolgagyőr váráról röviden
 Szolgagyőr a szlovákiai várak honlapján
 A Csallóköz rövid története

Jegyzetek 
Tagányi Károly: Szolgagyőr I-II. In: Századok 1882/ 4, 312-323; 5, 388-398.
Fügedi Erik 1938: Nyitra megye betelepülése. Századok LXXII, 290-291.
Szőke Béla 1953: Győr. Magyar Nyelv XLIX/392/1-2, 202-203.
Zsoldos Attila 2000: Confinium és marchia - Az Árpád-kori határvédelem néhány intézményéről. Századok 134, 115.

Szlovákia megszűnt települései
Nyitra vármegye települései
Arrogancia

Arrogancia vagy gőg a neve a valaki által saját magánál kevesebbre tartott személyekkel (kisebbekkel, tudatlanabbakkal, tájékozatlanabbakkal, szegényebbekkel, alacsonyabb rangúakkal) szemben mutatott túlzott büszkeség, öntudat és felsőbbrendűség megnyilvánulásának viselkedésben, gesztusokban és fogalmazásban. 

Gyakran az ilyen viselkedésben a magatartás hivatalos, szertartásos és formális (stiláris) vonatkozásainak és/vagy fontosságának hangsúlyozása, erőltetése tapasztalható, és előfordul a mások önmagát is autentikus forrásokkal azonosító tekintélyekre való hivatkozással való kioktatása.

Arrogancia az a cselekedet, amelyben valaki jogokkal vagy előnyökkel visszaél, beleértve a csak retorikai (szóbeli) előnyöket, az erőszak alkalmazását, vagy az azzal való fenyegetést. 

Az arrogancia ugyanúgy az agresszió egy vonatkozása, mint az agresszió színlelése, aminek a szükségtelen büszkeség számít. Az arrogáns személy bízik saját képességében és vallott értékeiben, gyakran keresi is azt a foglalkozást, szerepet, helyzetet és lehetőséget, ahol a magánál ”kevesebbeket” rendreutasíthatja vagy helyreteheti, ez az ő pszichológiai nyeresége.

Az interperszonális kommunikációban (párbeszédben vagy írásos vitában, egyezkedésben) az arrogancia abban a törekvésben nyilvánul meg az arrogáns résztvevő részéről, hogy ő határozhassa meg a kommunikáció stílusát, tartalmát, általában a szabályait. Ezzel ugyanis behozhatatlan előnyre és nyereségre tesz szert, ahogy ez az arrogancia fenti meghatározásából következik.

További információk 
 Felmagyar: arrogancia

Kapcsolódó szócikkek 
 Dominancia
 Játszma
 Büszkeség
 Dunning–Kruger-hatás
 Hübrisz
 Nárcizmus

Személyiségpszichológia
Kövesdi Péter

Kövesdi Péter (Budapest, 1964. december 11.) magyar újságíró, a Független Hírügynökség korábbi ügyvezető-főszerkesztője.

Életpályája
Szülei: Kövesdi János és Haraszti Katalin. A Toldy Ferenc Gimnáziumban érettségizett 1983-ban. Orosz–magyar szakon végzett az ELTE Bölcsészettudományi Karán 1985–1990 között. Az 1980-as években a Magyar Távirati Iroda Teletextnél és a Petőfi Rádió reggeli műsorában volt hírszerkesztő. 1989-ben az MTV Híradóban dolgozott, majd a Kurír munkatársa volt. 1992–1993 között a Magyar Televízió Egyenleg című műsoránál szerkesztő-riporter volt. 1994–1996 között ismét tv-híradós volt, közben rövid ideig a Magyar Rádió külföldi adások főszerkesztőségénél dolgozott. 1997–1999 között a Tv2 Tények című műsorának felelős szerkesztője volt. 1999–2000 között a Sláger Rádió hírigazgatója volt. 2000–2004 között az RTL Klub Híradójának felelős szerkesztője volt. 2004–2010 között a Független Hírügynökség ügyvezető-főszerkesztője. 2011–2013 között a Hír24 főszerkesztője. 2020 januárjáig a Népszava munkatársa volt. 2020-tól kezdve az Érd Médiacentrum ügyvezető-főszerkesztője.

Magánélete
Elvált. Az első házasságából két fia van: Gábor (1996) és Boldizsár (1994). Felesége Gálvölgyi Dóra.

Művei 
 Megfúvom fűzfalantomat. Szórakoztatóan rossz versek antológiája (Szilágyi Mártonnal közösen szerk., 1988)
 Egy nagykanizsai laktanya nyelve és folklórja (Szilágyi Mártonnal közösen, 1989)
 Az RTL Klub Verbális Kódexe (2001)
 Hivatásos rajongó - Történetek színházról, pályatársakról (Beszélgetések Gálvölgyi Jánossal. HVG Kiadó Zrt., 2022)

Jegyzetek

Források
 
 Dunavölgyi Péter honlapja
 Televíziós Művészek Társasága

1964-ben született személyek
Élő személyek
Magyar újságírók
Magyar rádiósok, televíziósok
Budapesten született személyek
Odvas keltike

Az odvas keltike (Corydalis cava) a boglárkavirágúak (Ranunculales) rendjébe és a mákfélék (Papaveraceae) családjába tartozó faj. Egyéb nevei: hüvelykes földfüstje, kakasláb, lyikas ír, tavaszi gerezdeske, üres földfüstfű, cinedónia neveken.

Elterjedése, élőhelye 
Európa területén honos, a legészakibb területeket kivéve. Üde, főként gyertyán- és bükkelegyes erdők, ligeterdőkben él. Tápanyagban gazdag, nedves talajt kedvel.

Megjelenése 
Tejnedv nélküli, 10–30 cm magas, gömb alakú gumójú évelő növény. Gumója idővel odvasodik (az ujjas keltikétől eltérően), innen kapta a nevét. A szár csupasz, kékesszürke Levelei hosszabb nyélen ülnek, kétszer hármasan osztottak (tehát a levélkék további három, hasadozott levélkére tagoltak). Murvalavelei ép szélűek, tojásdadok. Március-május környékén virágzik. 10-20 virágból álló, végálló fürtjeiben a virágok lilásak, bíborlilásak, illetve fehéres krémszínűek, hosszú sarkantyúkkal. A két színváltozat együtt fordul elő, a lilás valamivel gyakoribb, mint a fehér.

Életmódja 
Geofiton, azaz az erdő lombfakadása előtt virágzik, majd a gyors termésérlelés után már csak a vegetatív szervei látszanak a felszínen, vagy azok is elpusztulnak és a növény a föld alatti „raktározóképletbe” visszahúzódva várja a következő tavaszt. Élőhelyén legtöbbször csoportosan, néha tömegesen jelentkezik.

Felhasználása 
Izokinolin-alkaloidokat (főként bulbokapnint), koridalint, tetrahidropalmatint tartalmaz.

Alkaloidtartalma miatt erősen mérgező, ám mélyen ülő gumója nem csábít fogyasztásra. Kivonatát korábban féregűzésre, menstruációs zavarok gyógyítására alkalmazták.
Gyógyszeripari készítmények alapanyaga. Központi idegrendszert bénító hatású, nyugtatókban fordul elő, csak orvosi ellenőrzés mellett használható.

Képek

Források 

Mákfélék
Növényfajok
Magyarországon őshonos növények
Mérgező növények
Beaufort-skála

A Beaufort-skála, teljes nevén Beaufort szélerősség-skála egy meteorológiai fokozatrendszer, melyet 1805-ben Francis Beaufort, a brit flotta ír sorhajókapitánya (később admirális és a Bath-rend parancsnok-lovagja) dolgozott ki a tengeri szél erősségének megfigyelésére és osztályozására. 

Ma a hivatásos meteorológusok ritkán használják a Beaufort-skálát, azt ugyanis jórészt felváltották a szélsebesség mérésének objektív módszerei. Ennek ellenére a skála még ma is hasznos – főleg vitorlázók és szörfösök körében –, ha nagy terület felett akarjuk a szél jellegét megbecsülni. Ott is jól lehet használni, ahol nem állnak rendelkezésre szélsebességet mérő műszerek. A tapasztalati úton kidolgozott Beaufort-skála arra is alkalmas, hogy lemérjük, illetve leírjuk a különböző szélsebességek szárazföldi és tengeri tárgyakra kifejtett hatását.

Források 
 http://www.sizes.com/natural/beaufort.htm
 https://www.met.hu/ismertetok/Beaufort-skala.pdf

További információ 

 17-es fokozatig bővített Beaufort-skála

Meteorológia
Mértékegységek
Erdei galambvirág

Az erdei galambvirág (Isopyrum thalictroides) a boglárkafélék (Ranunculaceae) családjába tartozó  Isopyrum nemzetség egyetlen Magyarországon előforduló faja.

Elterjedése, élőhelye 
Csak Európában fordul elő. Üde, főként gyertyán- és bükkelegyes erdőkben, ligeterdőkben él.

Megjelenése 
10–20 cm magas évelő, márciustól májusig virágzik.
 Levelei 3-5 levélkéből tenyeresen összetettek. A levélkék tompán karéjosak, hamvaszöldek.
 Virága fehér, ötszirmú; rövid életű.
 Termése tüsző.

Források 
 Simon Tibor: A magyarországi edényes flóra határozója (Nemzeti Tankönyvkiadó, 1997)

Boglárkafélék
Növényfajok
Magyarországon őshonos növények
Acsalag

Acsalag () község Győr-Moson-Sopron vármegyében, a Csornai járásban.

Fekvése 
A Hanság délnyugati részén fekszik, Csornától 10 kilométerre északra; síkvidéki sorfalu.

Megközelítése 
A település közúton a legegyszerúbben Csorna érintésével közelíthető meg: a város központjában a 86-os főútra kell ráfordulni északi irányban, majd Csatárimajornál nyugatnak letérni a 8513-as útra. Kapuvárral és Bősárkánnyal a 8514-es út köti össze.

Vasútvonal nem érinti, a legközelebbi vasúti csatlakozási lehetőség a  Bősárkány vasútállomása, mintegy 3 kilométerre keletre.

Története 
Első írásos említése viszonylag késői, 1696-ból származik (Acsalagh). A település a 17. század végén alakult ki a hanyi lápvilág egy magasabb, kiemelkedő pontján. Volt idő, mikor a falut csak csónakon lehetett megközelíteni, a környező településektől más módon teljesen el volt zárva. Emiatt a faluba gyakran költöztek menekülő, védelmet kereső családok (esetenként németek és horvátok is). A lakosság megélhetése is a vízhez kötődött, leginkább halászattal, csikászattal, pákászattal, valamint juh- és szarvasmarha-tenyésztés foglalkoztak. Neve az „átcsallak” szóból ered, mivel kezdetben a falu mocsaras fekvése miatt kevesen akartak oda letelepedni, ezért különféle módszerekkel próbálták átcsalni az embereket.

A község 1973–1990 között Bősárkány társközsége volt, 1990-től ismét önálló település. 1997-ben az alacsony létszám miatt a falu iskolájában a felső tagozatos oktatás megszűnt.

Közélete

Polgármesterei
 1990-1994: Nagy József (független)
 1994-1998: Nagy József (független)
 1998-2002: Jéger Mihály (független)
 2002-2006: Jéger Mihály (független) 
 2006-2010: Jéger Mihály (független)
 2010-2014: Szilágyi Andrásné (Fidesz–KDNP)
 2014-2019: Szilágyi Andrásné (Fidesz–KDNP)
 2019-től: Szilágyi Andrásné (Fidesz–KDNP)

Népesség
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás során a lakosok 98,1%-a magyarnak, 0,6% németnek mondta magát (1,9% nem nyilatkozott; a kettős identitások miatt a végösszeg nagyobb lehet 100%-nál). A vallási megoszlás a következő volt: római katolikus 93%, református 0,4%, evangélikus 0,4%, görögkatolikus 0,2%, felekezeten kívüli 2,3% (2,6% nem nyilatkozott).

Nevezetességei 
 Római katolikus templom, főoltára és szószéke az 1700-as évekből való.
 A községtől nem messze kezdődik a Fertő–Hanság Nemzeti Park. A falun át vezet a hansági kerékpárút, amely egyre több turistát vonz.

Hivatkozások

További információk
 Acsalag a  Tóközi Önkormányzatok Térségfejlesztési Társulásának honlapján

Győr-Moson-Sopron megye települései
A Rábaköz települései
Sopron vármegye települései
Alsódombó

Alsódombó (szlovákul Dolné Dubové, németül Unter-Dubowan) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Nagyszombati járásban.

Fekvése 
Nagyszombattól 14 km-re északra fekszik.

Története 
Vályi András szerint „Alsó Dombó. Dolne Dubove. Tót falu Poson Vármegyében, földes a’ Nagy Szombati Plebánia, lakosai katolikusok, fekszik Nakátsnak szomszédságában, ’s ennek filiája, Nagy Szombathoz más fél mértföldnyire, határja közép termékenységű, réttye, legelője elég, földgye partos, mezeje szűk, második Osztálybéli”.

Fényes Elek szerint „Alsó-Dombó, (Unter Dubován), Pozson most F. Nyitra v. tót falu, N. Szombathoz éjszakra 1 1/2 órányira: 538 kath., 4 zsidó lak. Kath. paroch. templom. Földjei dombosok, s részint a vizmosásnak ki vannak téve; rétje, legelője szűk; erdeje, szőlőhegye van. F. u. a Szombati káptalan”.

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Nagyszombati járásához tartozott.

Népessége 
1910-ben 600, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 607 lakosából 601 szlovák volt.

2011-ben 645 lakosából 635 szlovák.

További információk 
 Községinfó
 Alsódombó Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Források 

Alsodombo
Alsodombo
Alsókorompa

Alsókorompa (szlovákul Dolná Krupá, németül Unter-Krupa) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Nagyszombati járásban.

Fekvése 
Nagyszombattól 12 km-re északra fekszik.

Története 
1113-ban a zobori apátság birtoklajstroma említi először. Egykori várát valószínűleg Korompai János pozsonyi várnagy építtette a 14. század végén. Mivel birtokosa a lázadókhoz csatlakozott, 1404-ben Garai Miklós megostromolta. A vár valószínűleg az ostromban pusztult el. A falu a 19. századtól a Brunszvik család birtoka.

Vályi András szerint "Alsó, Közép, és Felső Korompa. Tót egyesített faluk PosonyVármegy. Földes Ura G. Brunszvik, és több Uraságok, lakosaik katolikusok. Nevezetesíti e’ helyet G. Brunszvik Uraságnak díszes Kastéllya, jeles úrfi, ’s egyéb gazdasági épűletei. Innen vette származását Kormpai Péter Nyitrai Püspök 1687dik esztendő tájban Fő Kanczellarius, határbéli földgyeik közép termékenységűek, vagyonnyaiknak el adására meg lehetős módgyok van."

Fényes Elek szerint "Alsó-Korompa, (Unter Krupa, Dolna Krupina), Pozson most F.-Nyitra vmegyében, tót falu, N.-Szombattól nyugot-északra, 2 mfdnyire: 848 kath., 81 zsidó lak. Van kath. paroch. temploma, synagógája, szép szőlőhegye, vadakkal bővölködő erdeje, jó rétjei; nézésre méltó tehenészete, serfőzőháza, téglavető helye; urasági kastély és az ennél még pompásabb angolkert, gyönyörü sétálóhelylyel; üvegházzal, s egy nagy halas és tekenős-béka-tóval. F. u. gróf Brunsvik nemzetség."

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Nagyszombati járásához tartozott.

Népessége 

1880-ban 1155 lakosából 21 magyar és 1032 szlovák anyanyelvű volt.

1890-ben 1230 lakosából 15 magyar és 1143 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 1481 lakosából 35 magyar és 1377 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 1675 lakosából 87 magyar, 34 német, 2 román, 1547 szlovák és 5 egyéb anyanyelvű volt. Ebből 1627 római katolikus, 43 izraelita, 3 görög katolikus és 2 református vallású volt.

1921-ben 1859 lakosából 15 magyar és 1821 csehszlovák volt.

1930-ban 1950 lakosából 5 magyar, 12 német, 1887 csehszlovák és 46 állampolgárság nélküli volt. Ebből 1873 római katolikus, 32 evangélikus, 30 izraelita és 15 egyéb vallású.

1970-ben 2659 lakosából 2 magyar és 2648 szlovák volt.

1980-ban 2383 lakosából 2376 szlovák volt.

1991-ben 2243 lakosából 2231 szlovák volt.

2001-ben 2237 lakosából 2222 szlovák volt.

2011-ben 2284 lakosából 2 magyar és 2222 szlovák.

Nevezetességei 
 Klasszicista Brunszvik-kastélya 1795-ben épült, feltehetőleg az egykori vár helyére. Többször vendége volt Beethoven, aki itt írta a Holdvilág-szonátát.
 Római katolikus temploma a 19. században épült, az 1465-ben épített gótikus templom helyére.

További információk 
 Községinfó
 Alsókorompa Szlovákia térképén
 Rövid ismertető (szlovákul)
 A Brunszvik-kastély (szlovákul)
 E-obce.sk

Jegyzetek

Források 
Radoslava Ristovská: Druhá polovica 19. storočia v hospodárskych dejinách dolnokrupského veľkostatku.

Alsokorompa
Pozsony vármegye települései
Alsólóc

Alsólóc (szlovákul Dolné Lovčice) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerület Nagyszombati járásában.

Fekvése 
Nagyszombattól 5 km-re keletre fekszik.

Története 
1290-ben Loch néven említik először. Neve a szláv vadászok, fogók jelentésű szóból származik. Az egykori Lóc falu a későbbi századokban szakadt ketté Alsó- és Felsőlócra.

Vályi András szerint "Alsó, és Felső Lócz. Két tót falu Posony Várm. földes Uraik Ambró, és több Uraságok, Felsőnek pedig G. Illésházy Uraság, lakosaik katolikusok, fekszik Alsó Lócz Zavarhoz közel, Felső pedig Nagy Brezoványnak szomszédságában, és annak filiája, földgyeik meg lehetősek, 3 fordúlóra fel van osztva, legelője, fája, réttye, és kevés szőleje Felső Lócznak van, Alsónak pedig határját a’ Vág Dunának áradásai rongállyák."

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Nagyszombati járásához tartozott.

Népesség
1910-ben 599, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 708 lakosából 696 szlovák volt.

2011-ben 751 lakosából 725 szlovák.

Híres személyek
Itt született František Hrušovský (1903-1956) szlovák történész.
Itt született Magyary Géza jogtudós, a polgári eljárásjog elismert szakértője.

Jegyzetek

Források 
Miroslav Franko 2017: Dolné Lovčice.

További információk 

 Községinfó
 Alsólóc Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Alsoloc
Pozsony vármegye települései
Sárga gyűszűvirág

A sárga gyűszűvirág vagy nagyvirágú gyűszűvirág (Digitalis grandiflora vagy Digitalis ambigua) az útifűfélék (Plataginaceae) családjába, a Digitalis nemzetségbe tartozó növényfaj. Minden része mérgező!

Élőhelye 
Tölgyesek; kiritkult erdők, vágások, erdőszegélyek. Inkább meszes vagy kevéssé savanyú talajon.

Elterjedése 
Közép-Európa, valamint Nyugat-Európa nagy része. Magyarországon (elsősorban az Északi-középhegységben) gyakori.

Jellemzői 
40–100 cm magas évelő.
 Szára mirigyesen szőrös.
 Levelei szórt állásúak, lándzsásak. Szélük kissé fűrészes, színükön fényesek, élénkzöldek, fonákukon az erek pelyhesek.
 Virágzata egy oldalra néző virágokból kialakult fürt. A virágok 3–4 cm-esek, gyűszű alakúak, világossárgák, belül barna foltokkal, erekkel.

Mérgező!

Felhasználása 
Kivonatából szívgyógyszert készítenek.

Virágzása 
május-szeptember

Hasonló vagy rokon fajok 
 Rozsdás gyűszűvirág (Digitalis ferruginea)
 Gyapjas gyűszűvirág (Digitalis lanata)
 Kisvirágú gyűszűvirág (Digitalis lutea)
 Piros gyűszűvirág (Digitalis purpurea)

Védettsége 
Magyarországon nem védett.

Források 
 
 
 Dr. Jávorka Sándor-Dr. Csapody Vera: Erdő mező virágai (Mezőgazdasági Kiadó, 1972)
 Priszter Szaniszló: Növényneveink (Mezőgazda Kiadó, 1999)

Növényfajok
Mérgező növények
Útifűfélék
Kerti virágok
Alsórados

Alsórados (1899-ig Radosócz, szlovákul Radošovce) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Nagyszombati járásban.

Fekvése 
Nagyszombattól 15 km-re északra fekszik.

Története 
1206-ban említik először.

Vályi András szerint "RADOSÓCZ. Radosovcze. Egygyik Mezőváros, másik Tót falu Nyitra Vármegyében, egygyiknek földes Ura a’. F. Tsászár; másiknak pedig Gróf Erdődy Uraság; ez fekszik Dombóhoz közel, mellynek filiája; a’ Mezőváros fekszik Szakolczához másfél mértföldnyire; lakosaik katolikusok, és másfélék, határbéli földgyeik közép termékenységűek, vagyonnyaik meglehetősek, második osztálybéliek."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Pöstyéni járásához tartozott.

Népessége 
1910-ben 457, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 387 lakosából 378 szlovák volt.

2011-ben 429 lakosából 406 szlovák.

További információk 
 Községinfó
 Alsórados Szlovákia térképén
 Alapinformációk
 Alsórados térképe

Jegyzetek 

Alsorados
Nyitra vármegye települései
Apaj (Szlovákia)

Apaj (szlovákul Opoj) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Nagyszombati járásban.

Fekvése 
Nagyszombattól 9 km-re délkeletre fekszik, az E58-as út mentén, Mátyusföld északi részén.

Története 
1266-ban említik először.

Vályi András szerint "APAJ. Opaj. Népes tót, és magyar falu Poson Vármegyében, birtokosai Ernyei, Szászy, Nedetzky, és Turotzi Uraságok, lakosai katolikusok, fekszik Majtény, mellynek filiája, és Farkashída között. Határja a’ gazdáskodásra igen alkalmatos, és termékeny földel bír, de a’ vízáradásoktól nem szabados, tulajdonságaira nézve hasonló Farkashída faluhoz, második Osztálybéli."

Fényes Elek szerint "Apaj, (Opag), tót falu, Poson- az uj rend. szer. F. Nyitra vgyében, a Dudvágh mellett, Posonhoz 5 1/2, Nagyszombathoz 1 1/2 mfd. 577. kath., 66 zsidó lak. Ékesitik ezen helységet a kath. paroch templom, a földes urak csinos lakházai és kertjei. Határa 1. osztálybeli s igen termékeny; rétjei kétszer kaszálhatók, s egy kis erdeje is van. F. u. Szászy, Ernyey, Takács, Turóczy, s. m. t."

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Nagyszombati járásához tartozott.

Népessége

1910-ben 541, többségben szlovák lakosa volt, jelentős magyar kisebbséggel.

2001-ben 763 lakosából 759 szlovák volt, magyar egy sem.

2011-ben 947 lakosából 897 szlovák.

Neves személyek
 Itt született 1817-ben Bangya János honvéd ezredes, újságíró.

Források

További információk 

 Községinfó
 Apaj Szlovákia térképén

A Nagyszombati járás települései
Pozsony vármegye települései
Bélaház

Bélaház (1887-ig Boleráz, szlovákul Boleráz, ) község Szlovákiában, a Nagyszombati kerületben, a Nagyszombati járásban.

Fekvése 
Nagyszombattól 13 km-re északnyugatra fekszik, Istvánlak tartozik hozzá.

Története 
A falu területén már a korai paleolitikumban is éltek emberek, ezt erősítik meg az itt talált jelentős régészeti leletek, melyekről kultúrát neveztek el. A bronzkorban a falu feletti magaslaton kisméretű földvár állt. A terület a feudális magyar állam megalakulásáig folyamatosan lakott volt.

A mai település első fennmaradt írásos említése 1240-ből származik Balarach alakban, amikor IV. Béla király a birtok jövedelmeit a nagyszombati klarisszáknak adományozta. Neve szláv személynévi eredetű volt, melyet 1887-ben magyarosítottak. Temploma 1080-ban már állt, de később elpusztult és a helyén épült a mai templom a 18. század végén.

Vályi András szerint "BOLERÁZ. Mező Város Posony Vármegyében, földes Ura a’ Religiói Kintstár, lakosai katolikusok, fekszik Nagy Szombathoz két órányira, még II. BÉLÁRA lehet vinni, ki is azt szabadságokkal megajándékozta; ’s a’ Nagy Szombati SZENT KLÁRA Apátzáknak birtokokban vala; északra szép szőlö hegyei vannak, túl rajta Sárkány hegye fekszik szőlö hegyekkel, és szántó földekkel díszesíttetve, első Osztálybéli."

Fényes Elek szerint " Boleráz, tót mezőváros Pozson, az uj rend. szerint Nyitra vármegyében, a N.-Szombatról Holicsra vivő országutban, az első várostól 2 órányira, kies vidéken. Lakosai, kik 1020 kath., 10 evang., 4 zsidókra mennek, hajdan szép szabadságot nyertek II. Béla királytól, a honnan a helység pecsétja Béla nevét hordja. Ma ezen szabadságokból már kevés van meg. Van itt egy kath. paroch. templom, kastély, vízimalom, a Tirna vizén; északra szép szőlőhegye, jó szántóföldje, rétje. F. u. gr. Pálffy Jánosné örökösei."

A trianoni békeszerződésig Pozsony vármegye Nagyszombati járásához tartozott. 1960-óta Istvánlak is hozzátartozik.

Népessége
1880-ban 828 lakosából 714 szlovák, 40 német, 15 magyar és 6 egyéb anyanyelvű, illetve 53 csecsemő volt. Istvánlak 371 lakosából 313 szlovák, 25 német, 2 magyar, 13 egyéb anyanyelvű, 1 idegen és 17 csecsemő.

1910-ben 1158 lakosából 1062 szlovák, 58 magyar és 38 német. Istvánlak 476 lakosából 413 szlovák, 21 magyar, 9 német, 1 horvát és 32 egyéb nemzetiségű volt.

2001-ben 1982 lakosából 1948 szlovák volt, a magyarok száma három.

2011-ben 2216 lakosából 2020 szlovák, a magyarok száma három.

Nevezetességei 

 Szent Mihály arkangyal tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1787-ben épült.

Források

További információk 

 Tourist Channel.sk
 Községinfó
 Bélaház Szlovákia térképén
 Itantropologia.net (olaszul)

Belahaz
Pozsony vármegye települései