alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Engleska Wikipedija

Engleska Wikipedija je izdanje Wikipedije na engleskom jeziku. Pokrenuta je 15.1. 2001 a dosegla je dva miliona članaka do septembra 2007. Predstavlja je prvo izdanje Wikipedije, a danas je najveće, s dva puta većim brojem članaka od druge po veličini Wikipedije - njemačke. Godine 2007. otprilike četvrtina svih članaka na Wikipedijama pripadaju izdanju na engleskom jeziku. Taj udio se s vremenom smanjivao od 2003. godine, zahvaljujući porastu članaka na drugim Wikipedijama.

V. također 
 Historija Wikipedije
 Kritika Wikipedije
 Pojednostavljena engleska Wikipedija

Napomene i izvori

Vanjske veze 

 Engleska Wikipedija 
 Wikipedia.org multilingual portal
 Wikimedia Foundation

Wikipedije na raznim jezicima
Ilirski pravopis

Ilirski pravopis, naziv za ortografski normativ kojeg su se jedno vreme pridržavali Ilirci. 

U prvom broju Gajevog lista “Danica” date su dve pesme: jedna Rakovčeva, pisana kajkavskim dijalektom i kajkavskim pravopisom i druga Babukićeva, pisana štokavskim dijalektom i slavonskim pravopisom, kako su slavonski pisci pisali do tada. Time redakcija lista upoznaje čitaoce da postoje dva pravopisa, horvacki i ilirički, kojih će se ona dalje pridržavati, po želji pisaca koji šalju priloge “Danici”, bez ikakvih izmena. 

Od desetog broja “Danice” Gaj uvodi novi, dijakritički, pravopis koji nadrednim znacima beleži glasove kojih nema u prvobitnom latinskom alfabetu. Uveden je niz “rogatih” slova od kojih se i danas koriste: č, ž i š. Nisu zaživela slova: ě (za stari jat) koje je nešto duže potrajalo, ň (za nj), lˇ (za lj), dˇ (za đ) i ğ (za dž).

Vidi još 

 pravopis srpskohrvatskog jezika

Literatura 
 Enciklopedijski leksikon, Mozaik znanja: Srpskohrvatski jezik, Interpres Beograd 1972.

Ilirski pokret
Srpskohrvatski jezik
Socijalistička Republika Makedonija

Makedonija (službeno Социјалистичка Република Македонија; akr. СРМ), jugoslavenska savezna republika. Preimenovana je u "Socijalističku Republiku" kad i ostale jugoslavenske republike, Ustavom iz 1963., a osamostalila se 1992, te potom promenila naziv u "Republika Makedonija". Glavni grad je bio Skoplje. Konstitutivan narod su bili Makedonci, a zvanične narodnosti bile su: Albanci (do 1971. godine, koristio se naziv Šiptari) i Turci, ali samo u opštinama u kojima su činili značajni deo stanovništva. Sastojala se iz 34 opštine, od čega pet u sastavu Grada Skoplja. Spadala je među najnerazvijenije jugoslovenske republike, a po veličini je bila četvrta, posle SR Srbije , SR Hrvatske i SR Bosne i Hercegovine.

Opštine u SR Makedoniji 

Na poslednja tri popisa stanovništva iz 1971., 1981. i 1991. godine, SR Makedonija sastojala se iz 34 opštine i to:

 Grad Skoplje (5 opština): Gazi Baba, Karpoš, Kisela Voda, Centar i Čair.
 ostale opštine u SR Makedoniji, bile su: Berovo, Bitolj, Brod (danas Makedonski Brod), Valandovo, Vinica (danas Vinica Makedonska), Gostivar, Debar, Delčevo, Demir-Hisar, Đevđelija, Kavadarci, Kičevo, Kočani, Kratovo, Kriva Palanka, Kruševo, Kumanovo, Negotino, Ohrid, Prilep, Probištip, Radoviš, Resen, Sveti Nikole, Struga, Strumica, Tetovo, Titov Veles (danas Veles) i Štip.

Rukovodstvo

Predsjednici ASNOM-a 
V. ASNOM

 Metodija Andonov - Čento
 Lazar Koliševski

Predsjednici Prezidijuma Sobranja NRM 

 Lazar Koliševski 
 Vidoe Smilevski

Predsjednici Sobranja NRM (od 7. jula 1963 - SRM) 

 Dimče-Mire Stojanov 
 Lazar Koliševski 
 Ljupčo Arsov 
 Vidoe Smilevski 
 Mito Hadživasilev 
 Nikola Minčev

Predsjednici Predsjedništva SRM 
 
 Vidoe Smilevski
 Ljupčo Arsov 
 Angel Čemerski
 Blagoja Taleski
 Tome Bukleski
 Vančo Apostolski
 Dragoljub Stavrev
 Jezdimir Bogdanski
 Vladimir Mitkov

Premijeri NRM/SRM 

 Lazar Koliševski (1945 – 1953), 
 Ljupčo Arsov (1953 – 1961), 
 Aleksandar Grličkov (1961 – 1965), 
 Nikola Minčev (1965 – 1968), 
 Ksente Bogoev (1968 – 1974), 
 Blagoja Popov (1974 – 1982), 
 Dragoljub Stavrev (1982 – 1986), 
 Gligorije Gogovski (1986 – 1991)

Istorija Makedonije
Socijalistička Republika Makedonija
Socijalistička Republika Slovenija

Slovenija (službeno Socijalistička Republika Slovenija, slovenski Socialistična republika Slovenija, akr. SRS), jedna od šest republika Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije. Preimenovana je u "Socijalističku Republiku" kad i ostale jugoslavenske republike, Ustavom iz 1963; a nezavisnost je proglasila 1991. Naziv joj je promenjen u "Republika Slovenija". Glavni grad je bio Ljubljana. Konstitutivan narod su bili Slovenci, a zvanične narodnosti: Mađari i Italijani, ali samo u opštinama u kojima su predstavljali značajni deo stanovništva. Bila je privredno najrazvijenija jugoslovenska republika, a po veličini bila ja predzadnja (veća samo od SR Crne Gore).

Opštine u SR Sloveniji 

Na popisima iz 1971., 1981. i 1991. godine, SR Slovenija sastojala se iz 62 opštine i to:

 Grad Ljubljana sastojala se iz pet opština: Bežigrad, Vič-Rudnik, Moste-Polje, Center i Šiška.
 Grad Maribor sastojao se iz šest opština: Pesnica, Pobrežje, Rotovž, Ruše, Tabor i Tezno.
 ostale opštine u SR Sloveniji, bile su: Ajdovščina, Brežice, Velenje (u jednom kraćem periodu osamdesetih godina zvao se Titovo Velenje), Vrhnika, Gornja Radgona, Grosuplje, Domžale, Dravograd, Žalec, Zagorje ob Savi, Idrija, Izola, Ilirska Bistrica, Jesenice, Kamnik, Koper, Kočevje, Kranj, Krško, Lenart, Lendava, Litija, Logatec, Ljutomer, Metlika, Mozirje, Murska Sobota, Nova Gorica, Novo Mesto, Ormož, Piran, Postojna, Ptuj, Ravne na Koroškem, Radovljica, Ribnica, Sevnica, Sežana, Slovenska Bistrica, Slovenske Konjice, Slovenj Gradec, Tolmin, Trbovlje, Tržič, Hrastnik, Celje, Cerknica, Črnomelj, Šentjur pri Celju, Škofja Loka i Šmarje pri Jelšah.

Vlade

 
Historija Slovenije
Socijalistička Autonomna Pokrajina Kosovo

Socijalistička Autonomna Pokrajina Kosovo (albanski: Krahina Socialiste Autonome e Kosovës) je bila jedna od dvije autonomne pokrajine u okviru Socijalističke Republike Srbije i jedna od federalnih jedinica Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije od 1974. do 1990. Glavni grad je bio Priština.

Funkcioneri SAP Kosova

Predsednici 
 Predsednik Antifašističke skupštine narodnog oslobođenja Kosova i Metohije (1944-1945)
 Mehmed Hodža (1. januar 1944 - 11. jul 1945)
 Predsednici Narodne skupštine AKMO (1945-1963)
 Fadilj Hodža (11. jul 1945 - 20. februar 1953) 
 Ismet Šaćiri (20. februar 1953 - 12. decembar 1953)
 Đorđije Pajković (12. decembar 1953 - 5. maj 1956) 
 Pavle Jovićević (5. maj 1956 - 4. april 1960) 
 Dušan Mugoša (4. april 1960 - 18. jun 1963) 
 Predsednici Narodne skupštine SAP Kosova (1963-1974)
 Stanoje Aksić (18. jun 1963 - 24. jun 1967)
 Fadilj Hodža (24. jun 1967 - 7. maj 1969) 
 Ilaz Kurteši (7. maj 1969 - mart 1974)
 Predsednici Predsedništva SAP Kosova (1974-1990)
 Džavid Nimani (mart 1974 - avgust 1981)
 Ali Šukrija (avgust 1981 - 1982) 
 Kolë Shiroka (1982 - maj 1983) 
Šefćet Jašari (maj 1983 - maj 1984)
Šefket Nebih Gaši (maj 1984 - maj 1985)
 Branislav Skembarević (maj 1985 - maj 1986)
 Bajram Selani (maj 1986 - maj 1988)
 Remzi Kolgeci (maj 1988 - 5. april 1989)
 Hysen Kajdomçaj (27. jun 1989 - 11. april 1990)

Premijeri 
 Predsednik Izvršnog veća Narodnog komiteta AKMO (1945-1963)
 Fadilj Hodža (1945 - 1963)
 Predsednici Izvršnog veća SAP Kosovo (1963-1990)
 Ali Šukrija (1963 - maj 1967)
 Ilija Vakić (maj 1967 - maj 1974)
 Bogoljub Nedeljković (maj 1974 - maj 1978)
 Bahri Oruçi (maj 1978 - maj 1980) 
 Riza Sapindžija (maj 1980 - maj 1982)
 Imer Pula (maj 1982 - 5. maj 1984) 
 Ljubomir Borković (5. maj 1984 - maj 1986)
 Namzi Mustafa (maj 1986 - 1987)
 Kaćuša Jašari (1987 - maj 1989)
 Nikola Škerli (maj 1989 - 1989)
 Daut Jašanica 1989
 Jusuf Zejnulahu (4. decembar 1989 - 5. jul 1990)

Opštine u SAP Kosovu i Metohiji (30 opština) 

Na popisima iz 1971. i 1981. godine SAP Kosovo i Metohija satojala se iz 22 opštine. Krajem osamdesetih godina opština Dragaš podeljena je na dve opštine: Gora i Opolje. Iz sastava opštine Kosovska Mitrovica izdvojene su 2 nove opštine: Zvečan i Zubin Potok. Iz sastava opštine Priština izdvojene su tri nove opštine: Kosovo Polje, Novo Brdo i Obilić. Iz sastava opštine Uroševac izdvojene su dve nove opštine: Štimlje i Štrpce. Tako da je na popisu iz 1991. godine, na SAP Kosovu i Metohiji bilo ukupno 30 opština.

 Vitina, Vučitrn, Glogovac, Gnjilane, Gora, Dečani, Đakovica, Zvečan, Zubin Potok, Istok, Kačanik, Klina, Kosovo Polje, Kosovska Kamenica, Kosovska Mitrovica (u jednom periodu osamdesetih godina zvala se Titova Mitrovica), Leposavić, Lipljan, Novo Brdo, Obilić, Opolje, Orahovac, Peć, Podujevo, Prizren, Priština, Srbica, Suva Reka, Uroševac, Štimlje i Štrpce.

Istorija Kosova
Istorija Srbije
Republike SFRJ
Socijalistička Autonomna Pokrajina Vojvodina

Vojvodina (službeno Socijalistička Autonomna Pokrajina Vojvodina, skr. SAP Vojvodina), jedna od dvije autonomne pokrajine u sastavu Socijalističke Republike Srbije, a od 1974. do 1990. je bila i federalna jedinica Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije u sastavu Socijalisticke Republike Srbije. Glavni grad je bio Novi Sad.

Funkcioneri SAP Vojvodine

Predsednici 
 Predsednik Antifašističke skupštine narodnog oslobođenja Vojvodine (1943-1945)
 Nikola Grulović (1943 - 1945)
 Jovan Veselinov (1944 - 1945)
 Predsednici Narodne skupštine AP Vojvodine (1945-1974)
 Jovan Veselinov (1945 - 1947)
 Luka Mrkšić (1947 - 1953)
 Stevan Doronjski (1953 - 1963)
 Radovan Vlajković (1963 - 1967)
 Ilija Rajačić (1967 - 1973)
 Sreten Kovačević (1973 - 1974)
 Predsednici Predsedništva SAP Vojvodine (1974-1990)
 Radovan Vlajković (1974 - 1981)
 Predrag Vladisavljević (1981 - 1982)
 Danilo Kekić (1982 - 1983)
 Đorđe Radosavljević (1983 - 1984)
 Nandor Major (1984 - 1985)
 Predrag Vladisavljević (1985 - 1986)
 Đorđe Radosavljević (1986 - 1988)
 Nandor Major (1988 - 1989)
 Jugoslav Kostić (1989 - 1991)

Premijeri 
 Predsednici Izvršnog veća SAP Vojvodine (1945-1991)
 Aleksandar Šević (1945 - 1947)
 Luka Mrkšić (1947 - 1953)
 Stevan Doronjski (1953)
 Geza Tikvicki (1953 - 1962)
 Đurica Jojkić (1962 - 1963)
 Ilija Rajačić (1963 - 1967)
 Stipan Marušić (1967 - 1971)
 Franjo Nađ (1971 - 1974)
 Nikola Kmezić (1974 - 1982)
 Živan Marelj (1982 - 1986)
 Jon Srbovan (1986 - 1989)
 Sredoje Erdeljan (1989)
 Jovan Radić (1989 - 1991)

V. također 

 Jogurt revolucija

Istorija Vojvodine
Istorija Srbije
Republike SFRJ
Yangon

Yangon (donedavno zvan Rangoon) je najveći grad Mianmara. Sve do marta 2005. bio je i glavni grad države, ali ga je od tad zamjenio Naypyidaw.

Geografija 
Grad leži na lijevoj obali rukavaca rijeke Iravadi; Hlang i Yangon, u njezinoj velikoj delti.

Historija 
Grad je osnovan 1775. na mjestu malog ribarskog naselja. Od 1852. je administrativno središte britanske kolonijalne uprave, to je nastavio biti i za Drugog svjetskog rata pod japanskom okupacijom. Nakon nezavisnosti zemlje od 1948. bio je prvi glavni grad. Njegova najznačajnija znamenitost je pagoda Shwe Dagon, najpoznatiji sakralni spomenik Miamara.

Međunarodni aerodrom Yangon, ima status jednog od najboljih u jugoistočnoj Aziji.

Vanjske veze 

 Službene stranice grada

Gradovi u Mjanmaru
Pagoda

Pagoda je od Portugalaca preuzet i samo u Europi uobičajen naziv za indijske, kineske, korejske i japanske kultne građevine od kamena ili drva. To su budistički hramovi. U Indiji se nazivaju stupa, u Mianmaru dagaba.

To je visoka građevina nalik na toranj (60-125 m), obično kružnog oblika, koja služi budističkom kultun i za pohranu relikvija. U Kini t'ah, toranj sa 7-13 katova poligonalna ili kružna tlocrta; pojedini katovi imaju izbočene krovove, a u njihovim uzvijenim rubovima obješena su zvona. Najstarija kineska pagoda potječe iz 522. godine. Od 1412. do 1431. sagrađen je u obliku pagode čuveni porculanski toranj kod Nankinga (razoren 1853.), koji je bio obložen pocakljenim glinenim reljefima. Kineska pagoda može imati i oblik paviljona.

Tri najveće pagode u Šri Lanci su Jetavana, Abhayagiri i Ruvanvalisaya. Jetavana je u izvornoj izvedbi bila visoka oko 120 m i u nju je ugrađeno više od 90 000 000 cigli. Danas premašuje visinu od 70 m te je najveća građevina na svijetu napravljena isključivo od cigli. 

U Japanu se naziva to, koji se razvio iz kineskih i korejskih drvenih pagoda. Najstariji je spomenik pagoda u hramu Horyuji kod Nare.

Građevine ove vrste imaju bogato razvedene arhitektonske forme, a dekorirane su figuralnim plastičnim ukrasom i ornamentima.

Izvori 

 
Građevine
Tornjevi
Budistička zdanja
Pagoda Sule

Pagoda Sule (; službeni naziv ဆူးလေစေတီတော္ je pagoda smještena u središtu Rangoona u Burmi. Prije nego što je nasuta zemlja, pagoda se nalazila na otoku na rijeci Hlaing. Za vrijeme britanske vlasti, središte Rangoona je preuređeno, s pagodom Sule u središtu.

Sule
Građevine u Mjanmaru
Sakupljač

Sakupljač je prva srpska naučno-fantastična serija, tagođe je prva (i jedina) serija ovog žanra snimljena na teritoriji bivše Jugoslavije. Snimljena je 2005. godine u produkciji televizije Studio B i ima 12 epizoda. Nastala je po priči Zorana Živkovića, dobitnika Svetske nagrade za fantastiku. Sve epizode je režirao mladi autor Marko Kamenica.

Priče mogu da se prate zasebno, kao desetominutne epizode, ali one grade i zajedničku celinu koju povezuje Sakupljač, lik kog igra Petar Kralj. U ovoj, prvoj dramskoj seriji u produkciji Studija B uz njega se pojavljuje još jedan glumac, različit od epizode do epizode, a menja se i sakupljačeva strast: tako on skuplja dane iz tuđeg sećanja, nadu drugih ljudi, autograme onih koji će uskoro umreti... U ovom dramskom serijalu pored Petra Kralja u pojedinim epizdama se pojavljuju Branislav Ciga Jerinić, Dubravko Jovanović, Srđan Ivanović i Milan Caci Mihajlović....

Serija je urađena s minimalnim specijalnim efektima ali epizode su jako intrigantne i teraju gledaoca na razmišljanje o nekim suštinskim stvarima, što ih donekle čini sličnim Zoni sumraka.

Vanjski linkovi 
 http://www.imdb.com/title/tt0496462/ Sakupljač na IMDb
 
  

Srpske TV-serije
Authority control 2
Evropska investiciona banka

Evropska investiciona banka (EIB) je finansijska institucija Evropske unije. Osnovana je u Rimu 1958. godine ugovorom o osnivanju Evropske zajednice. Finansira investicione projekte koji doprinose balansiranom razvoju Unije. Akcionari EIB su zemlje članice Evropske unije. Prema tom vlasništvu EIB kao kreditni institut ima mogućnosti da na kapitalnom tržištu nabavi novac po veoma povoljnim uslovima pošto ima klasifikaciju AAA. 

EIB nema klijente koju ulažu novac nego isključivo kreditno finansira projekte koji na drugi način ne bi mogli da se finansiraju ili bi po veoma skupoj ceni nabavili kredite. 

Projekti koje banka finansira moraju da imaju ciljeve razvoja Evropske unije: 
 razvoj evropskih industrija, 
 razvoj malih preduzeća, 
 stvaranje prekoevropskih mreža (transport, telekomunikacije, energija), 
 podrška informacionim tehnologijama, 
 zaštita prirodne okoline, 
 poboljšanje zdravlja i obrazovanja. 
Takođe od tih projekta moraju da profitiraju najnerazvijene regije. Projekti moraju da privuku dalje izvore investicija.

EIB je glavni akcionar u Evropskom investicionom fondu (EIF). EIF je stvoren 1994. kako bi omogućio razvoj malih i srednjih preduzeća. Finansijska sredstva se daju putem posrednika i državnih istitucija. EIF deluje osim na teritoriji Evropske unije na teritoriji Evropske slobodne trgovinske zone () Lihtenštajn, Islandu i Norveškoj.

EIB je autonomna institucija. Ona radi prema mogućnostima kapitalnih tržišta. Pored toga sarađuje sa svim institucijama Evropske unije. Članovi EIB imaju mogućnosti da prisustvuju sednicama i sastancima svih institucija Unije.

Eksterni linkovi 
 Evropska investiciona banka (oficijelni sajt)

Politika Evropske unije
Banke
Spiritual

Spiritual (ili negro spiritual) (slobodni prijevod duhovna muzika ili crnačka duhovna muzika) je naziv za pjesme koje su američki crnci stvorili u doba robovlasništva, te njihove kasnije prerade i aranžmani.

Najpoznatija od tih pjesama je Swing Low, Sweet Chariot.

Vanjske veze 
 http://www.spiritualsproject.org
 http://www.tnstate.edu/library/digital/FISK.HTM Fisk Jubilee Singers
 "Coded Slave Songs," with an analysis of "Follow the Drinkin' Gourd" 
 Video and Audio Excerpts relating to Marian Anderson 
   Publication "Steal Away to Jesus: African-American Spirituals in the Episcopal Church, by Rev. E. E. Asbury
 Historical Notes on African American melodies, including 75 spirituals with downloadable arrangements for solo instrument

Afroamerička muzika
Kršćanska muzika
Himan

Potrebno razlikovati od državne himne.

Himan ili himna je vrsta pjesme, obično religioznog sadržaja, osobito pisan u svrhu odavanja slave, hvale ili izricanja poklonstva, a najčešće upućen nekom bogu ili značajnom liku neke vjere.

Etimologija 
Riječ himan dolazi od grčke imenice ὕμνος hymnos što označuje „pjesmu hvale.“ Grčka riječ izvodi se iz praindoeuropskog korijena *sh2em- „pjevati“ a povezana je i s hetitiskim išḫamai „pjeva“ i sanskrtskim sāman „pjesma.“

Pjevanje himana naziva se himnodija, a ista se riječ rabi i kada se želi označiti zbir određenih himana, bilo da pripadaju zajedničkom razdoblju, određenoj kulturi ili određenoj religijskoj ili inoj skupini. Zbirka himana naziva se himnal, a znanstvenik koji se bavi himnima himnolog.

Poznati drevni himni 
Među najpoznatije drevne himne ubraja se Veliki Atonov himan što ga je napisao faraon Ehnaton, potom zbirka himana hinduističke tradicije nazvana Vede, dok je na Zapadu najpoznatija himnodijska tradicija ona koja počinje s Homerom, a bave se bogovima grčke mitologije.

U kršćanskoj predaji 
Kršćanska je predaja ponajprije bila nadahnuta Psalmima, naročitim pjesmama Staroga zavjeta, a himni su u prvom redu bili upravljeni Bogu, a onda i Isusu Kristu.

Himni u kršćanstvu često imaju posebnu temu povezanu s razdobljem liturgijske godine ili s određenim blagdanom, kao što je Božić, Uskrs i slično. Drugi su namijenjeni posebnim prilikama kršćanskoga slavlja, kao što je slavlje euharistije, krštenja ili sprovoda.

U Katoličkoj, Pravoslavnoj i Istočnim Crkvama himni su ponekad upravljeni i svecima, a posebice Djevici Mariji. U pravoslavnim crkvama se za njih koristi izraz tropar.

Religijske prakse
Kršćanska muzika
Grecizmi
Kašmir

Kašmir je regija koji se nalazi na graničnom pojasu Indije, Pakistana i Kine. Zauzima planinske terene severoistočnog dela Karakoruma, Kašmirske doline kao i u dolini reka Indusa i Ćenaba, koji se nalaze u zapadnom delu Himalajskog masiva.

Danas je region podeljen na tri dela:
 pakistanski, u kome se nalazi severozapadni deo i Azad Kašmir
 indijski, u kome se nalazi srednji i južni deo 
 kineski, u kome se nalazi severoistočni deo

Zvanično, Indija nikada nije potvrdila podelu Kašmira, dok pakistanska strana priznaje Kašmir za spornu teritoriju.

Kašmirska dolina zauzima oko 7200 km² površine i nalazi se na 1700 metara nadmorske visine.

Istorija podele 

U januaru 1947. godine, Indija je dobila nezavisnost od Britanske imperije. Pod očitim pritiskom Muslimanske lige odlučeno je da se stvori ne jedna već dve države: Indija i Pakistan. Kada su određene okvirne granice odlučeno je da neke polu-autonomne oblasti mogu same da odluče o svojoj sudbini.

Najduže su odlučivale 3 kneževine među koje spada i Kašmir. U Kašmiru je vladar bio hinduista, a većina stanovništva su bili muslimani. Vladar Kašmira je odugovlačio sa odlukom, verovatno se nadajući da će da dobije nazavisnost ili barem autonomiju. Kada su severnu granicu Kašmira prešla naoružana muslimanska plemena, maharadža je to nazvao invaziom i zamolio Indiju za pomoć. Nekoliko dana kasnije kada je potpisan dokument o priključenju Kašmira Indiji, indijska vojska je došla na teritoriju Kašmira. Pakistan je protestovao protiv toga i do danas nije priznao Kašmir za deo Indije.

Godine 1948. ustanovljena je linija prekida vatre koja je podelila Kašmir na severnu, pakistansku i južnu, indijsku polovinu.

Godine 1962, u konflikt se umešala treća država, Kina. Ona je ušla u oružani sukob sa Indijom, poznat pod imenom Kinesko-indijski rat. Posledica ovog rata je okupacija regiona Aksai od strane Kine.

Između 1965. i 1971. nastali su novi indijsko-pakistanski konflikti. Za vreme tih konflikata Indija je izvojevala značajnu pobedu na istoku Pakistana, tj. na terenu današnjeg Bangladeša. U Kašmiru je rat trajao sve do 1972. godine, kada je Indija vratila Pakistanu odzuete teritorije.

Sada ovaj sukob ima veći značaj jer su obe države postale nuklearne sile.

Regije Indije
Regije Pakistana
Sporna područja
Zulfikar Ali Bhutto

Zulfikar Ali Buto (5. 1. 1928. — 4. 4. 1979) bio je predsednik Pakistana. Od avgusta 1973. bio je predsednik vlade koja je priznala nezavisnost Bangladeša. U julu 1977. vojnim pučem zbacio ga je general Mohamed Zija ul Hak, u martu 1978. osuđen je na smrt pod optužbom da je naredio ubistva političkih protivnika. Obešen je u aprilu 1979.

Kći mu je bila poznata političarka i buduća premijerka Benazir Bhutto.

Premijeri Pakistana
Predsjednici Pakistana
Rođeni 1928.
Umrli 1979.
Alumni Univerziteta u Oksfordu
Benazir Buto

Benazir Bhutto (urdski بینظیر بھٹو [beːnəziːr bʱʊʈːoː], sindski بينظير ڀٽو; Karachi, 21. juna 1953. – Rawalpindi, 27. decembra 2007.), pakistanska političarka. Bila je prva žena na čelu neke postkolonijalne muslimanske države. Karizmatična Buto je izabrana za premijera Pakistana 1988., ali ju je nakon 20 mjeseci uz podršku vojske smjenio predsjednik Gulam Išak Kan kontroverzno iskoristivši osmi amandman da raspusti parlament i isposluje izbore. Benazir Buto je ponovo izabrana 1993., ali ju je tri godine kasnije razriješio tadašnji predsednik Faruk Legari, uslijed raznih korupcionaških skandala. Godine 2006., na zahtjev vlade Pakistana, Interpol je izdao nalog za hapšenje nje i njenog muža. Benazir Buto je imala dvojno, pakistansko i britansko državljanstvo.

Atentat 
U oktobru 2007. godine, pakistanske vlasti povukle su optužbe protiv Benazir Buto i ona se 18. oktobra vratila u Pakistan. Već sutradan su u Karačiju na mitingu dobrodošlice povodom njenog povratka postavljene su dve bombe koje su usmrtile preko stotinu ljudi. Buto je za pakistanske medije izjavila da nije povredjena u napadu. Dana 27. decembra izveden je drugi atentat u Ravalpindiju i ovaj put atentatori su uspjeli da smrtno rane Benazir Buto tokom pucnjave. Podlegla je povredama zadobijenih od pucnjave tog istog dana u bolnici u Ravalpindiju.

Izvori 

Premijeri Pakistana
Pakistanski političari
Premijerke
Žrtve atentata
Alumni Univerziteta u Oksfordu
Administrativna podjela Pakistana

Administrativna podela Pakistana

Pakistan je federacija od 4 provincije, teritorije glavnog grada i Plemenskih područja po federalnom upravom. Pakistan vrši faktičku vlast nad spornim zapadnim delovima regiona Kašmir, koji su organizovani kao dva posebna politička entiteta (Azad Kašmir i Severna područja). Provincije se dele na ukupno 107 distrikata. Plemenska područja obuhvataju sedam plemenskih upravnih područja i šest manjih graničnih regiona.

Lokalna vlast 
Provincije Pakistana su podeljene u zile (distrikte ). Ima 105 zila. Zile se dalje dele na tehsile (opštine). Ima preko 5.000 lokalnih uprava u Pakistanu. Od 2001. lokalna vlast se bira na demokratskim izborima. Lokalnu vlast predvodi Nazim (što znači nadzornik na urdu jeziku). Žene po zakonu moraju dobiti minimalno 33% mesta u lokalnim skupštinama.

Istorija 
Tokom 1960ih Pakistan je bio podeljen na dva dela: Istočni Pakistan i Zapadni Pakistan. Istočni Pakistan je postao nezavistan pod nazivom Bangladeš. Zapadni Pakistan je tada izvršio podelu na 4 provincije. Te provincije su se sastojale od jedne administrativne podjedinice koja je veća od distrikta, a manja od provincije. Predsednik Pevez Mušaraf je 2000. ukinuo takav sistem i uspostavio sadašnju administrativnu podelu. Te 2000. po prvi put su uspostavljene skupštine najmanjih jedinica tehsila (opština) i sprovedeni su prvi izbori za te skupštine. Time je izvršena decentralizacija, po kojoj su mnoge funkcije provincijskih vlada prešle na niži administrativni nivo.

Provincije i teritorije 

Provincije:
 Belodžistan
 Hajber-Pahtunhva
 Pendžab (Pakistan)
 Sind

Teritorije:
<li>Teritorija Islamabada
<li> Plemenska područja pod federalnom upravom

Delovi Kašmira pod pakistanskom upravom:
<li>Azad Kašmir
<li>Severna područja (Kašmir)

 
Geografija Pakistana
Pakistan
Demografija Pakistana

Za Pakistan se procenjuje da ima preko 166 miliona stanovnika u 2006. Predstavlja šestu državu na svetu po broju stanovnika. Od 1951. do 1998. gradsko stanovništvo Pakistana se povećalo sedam puta. Pakistan je 1951. imao samo 33 miliona stanovnika. Tako dramatičan rast ipak pokazuje znakove usporavanja. Natalitet u Pakistanu je 34 promila, a mortalitet je 10 promila. Stopa prirodnog priraštaja je 24 promila.
Urdu je nacionalni jezik iako je materinji jezik za samo 8% stanovništva, a engleski je službeni jezik, koji se koristi u ustavu, biznisu i na većini univerziteta. Pandžabi govori 60 miliona , ali nije priznat za službeni jezik.

Etničke grupe 
Najveći broj Pakistanaca pripada indo-arijskoj etničkoj grupi. Postoji i značajan broj pripadnika iranskih naroda i manji broj dravidskih naroda.
Te tri velike etničke grupe se dele na veliki broj naroda. Pendžabi čine 44% stanovništva . Paštuni čine 15%, Sindi 14%,a Serajki 10,5%. Ostali narodi koji čine značajan procenat su: Muhadžiri sa 7,6%, Baludžistanci sa 3,6%. Postoje još mnogi narodi u Pakistanu. Tokom sovjetske invazije Afganistana u Pakistan je došlo oko 5 miliona afganistanskih izbeglica, a 3 miliona se još uvek nalazi u Afganistanu.

Religije 
Popis stanovništva je pokazao da 97% stanovništva čine muslimani. Muslimani su podeljeni u različite sekte ili grupe. 
 77% su suniti
 20% su šiti
Gotovo svi pakistanski suniti pripadaju Hanafi sekti, koja se deli na Barevi i Deobandi sektu. Postoji i manjina sunita iz Hanbali sekte, koju predstavlja Vahabi sekta i Ahl Hadit sekta. Razlike među sunitskim sektama su veoma male.

U Pakistanu postoje i male nemuslimanske verske grupe:hrišćani, jevreji, hindusi, siki, zoroastrejci i drugi.

Jezici 
Urdu je nacionalni jezik, a engleski je službeni jezik, koji se koristi u ustavu, biznisu i na većini univerziteta. pandžabi govori 60 miliona , ali nije priznat za službeni jezik. Gotovo svi pakistanski jezici pripadaju indo-evropskoj grupi jezika. Urdu je postao nacionalni jezik iako njime govori tek 8% stanovništva kao materinjim jezikom. Ipak urdu je postao jezik nacionalnog jedinstva. Urdu je po poreklu islamska verzija hindi jezika, koji se govorio vekovima u okolini Delhija i poznat je kao zapadni hindi. Piše se po modifikovanom obliku arapskog alfabeta. Njegov osnovni indijski vokabular obogaćen je pozajmicama iz arapskog, persijskog, engleskog i drugih indijskih jezika. Urdu je vukao inspiraciju iz persijske književnosti. Urdu je postao službeni jezik 1835.
Po popisu stanovništva u Pakistanu sledeći jezici su materinji jezici
 pandžabi 44% stanovništva
 paštu 15% stanovništva
 sindski 14% stanovništva
 siraiki 11% stanovništva
 urdu 8% stanovništva
 baludžistanski 4% stanovništva 
Većina Pakistanaca govori ili razume dva ili više jezika.

 
Pakistan
Pakistan
Lahore

Lahor je glavni grad pakistanskog dela Pendžaba i drugi grad po veličini u Pakistanu. Prema popisu iz 1998. imao je 5,14 miliona stanovnika, a po proceni iz 2006. ima 6,48 miliona stanovnika. Istorijski je bio poznat po bogatom mogulskom nasleđu. Lahor se smatra kulturnim centrom Pakistana. Postoji i mala filmska industrija u Lahoru (lokalno se zove Lolivud).

Istorija 

Mahmud Gazni je 1021. postavio na tron Malika Ajaza. Tada je Lahor postao glavni grad Gaznavidskog carstva. Posle pada Gaznavidskog carstva razne muslimanske dinastije poznate kao Delhijski sultanat vladale su Lahorom. Prvi sultan Delhijskog sultanata krunisan je 1206. u Lahoru. Lahor je bio u sastavu Mogulskog carstva od 1524. do 1752. 
Akbar Veliki je odlučio 1584. da Lahor postane glavni grad Mogulskog carstva. Tada je sagrađena velika Lahorska tvrđava na ruševinama stare tvrđave. 

Džah Džehan je rođen u Lahoru. On i Džahangir su proširili tvrđavu. Poslednji mogulski car Aurangzeb je sagradio poznate graćevine: Almagiri vrata i Badšahi džamiju. Siki su vladali gradom od 1799. do 1849. , a Lahor je bio glavni grad njihovog carstva. Posle rata Sika i Engleza Lahor dolazi pod vlast britanske krune sve do stvaranja Pakistana 1947. Do 1947. Lahor je bio glavni grad Pendžaba. Napadom indijske avijacije 1965. na Lahor počeo je rat između Indije i Pakistana zbog Kašmira.

Ekonomija 
Lahor je centar za organizaciju ručne proizvodnje ćilima, koji se proizvode gotovo svuda oko Lahora. Ti ćilimi predstavljaju jedan od glavnih izvoznih proizvoda Pakistana. Zanatlije u Lahoru mogu da proizvedu bilo koji ćilim koristeći popularne motive. 95% proizvedenih ćilima se izvozi. Mnoge velike kompanije iz oblasti informacionih tehnologija stvorile su svoju bazu u Lahoru.

Transport 
Zbog velikog industrijskog rasta i saobraćaja Lahor ima jako zagađen vazduh. Smog je ponekad takav da se može videti samo nekoliko metra ispred. Saobraćajne gužve su izuzetno velike, a saobraćajni udesi jako česti. Glavno sedište pakistanske železnice je u Lahoru. Kraj grada je izgrađen 2003. novi aerodrom.

Turizam 
Zbog bogate istorije u gradu je očuvana mogulska i kolonijalna arhitektura. Od mogulske arhitekture ističu se
 Lahorska tvrđava 
 Badšai džamija 
 Šalamar vrtovi od Šaha Džehana

 Almagiri vrata 
 mauzoleji od Džehangira i Nur Džehana. 

Od kolonijalne arhitekture vredi spomeniti 
 Lahorski vrhovni sud 
 Lahorska glavna pošta

Ostali spomenici
 Mauzolej Randžita Singa
 Lahorski muzej

 
Gradovi u Pakistanu
Predsjednik Pakistana

Predsjednik Pakistana (urdu: صدر مملکت) je šef države u Pakistanu. Pakistan ima polupredsjednički sistem vlasti. Prema Ustavu, predsjednik Pakistana se bira na petogodišnji mandat. Predsjednik mora da bude musliman.

Predsednici republike 	
Šef države u Pakistanu do 1956. je bio britanski monarh.

Eksterni linkovi 

 Predsjednik Pakistana 
 Vlada Pakistana 

 
Pakistanski političari
Pakistan
Premijer Pakistana

Premijer Pakistana, (na jeziku urdu وزیر اعظم vazir-e-azam što znači Veliki vezir) je predsednik vlade Pakistana.

Premijera bira Narodna skupština Pakistana, a članove skupštine bira narod na izborima. Skupština bira premijera za petogodišnji mandat. Obično, vođa partije ili koalicije sa najviše glasova postaje premijer. Premijer je odgovoran za postavljanje kabineta. Predsednik Pakistana ima ustavnu mogućnost da razreši premijera, raspuštanjem skupštine, što dovodi do novih izbora. Sedamnaesti amandman Ustava Pakistana podrazumeva proveru ove odluke, jer je Vrhovni sud odobrava ili stavlja veto.

Spisak premijera Pakistana 

 Od 1958. do 1973, nije bilo premiijera usled vanrednog stanja.
 Premijera ponovo nije bilo od 5. jula 1977. do 24. marta 1985. usled vanrednog stanja.
 Od 9. juna 1988. do 17. avgusta 1988, takođe nije bilo premijera.
 12. oktobra 1999, Pervez Mušaraf je zbacio Navaza Šarifa, i preuzeo titulu 'izvršnog komandanta'. 20. juna 2001, preuzeo je zvanje Predsednika Pakistana. Pervez Mušaraf (12. oktobar 12, 1999. - 23. novembar, 2002.) ,(de fakto do 14. oktobra 1999, od 14. oktobra 1999. izvršni komandant).
 Izbori su održani 10. oktobra 2002. čime je vraćena pozicije premijera.

Politika Pakistana
Veto

Reč veto (veto) dolazi od latinskog, i u doslovnom prevodu znači zabranjujem. Koristi se da se odredi da određena strana jednostrano zaustavlja određenu odluku. Veto znači daje neograničenu vlast da se načine izmene, ali ne daje vlast da se izmene usvoje.

Veto vuče poreklo od rimskih magistrata koji su imali pravo da jednostrano odbiju zakon () koji bi im prosledio Rimski senat. To njihovo pravo se zvalo pravo intercesije.

Vrste 
Postoji apsolutno i suspenzivno (odlažuće) veto. Apsolutno veto je postojalo u monarhijama i kod njega monarh je mogao konačno vetirati neku odluku koju izglasa parlament. Suspenzivno veto postoji u većini republika i njega poseduje predsednik republike. Koristi ga tako što može da odbije da premapotpiše akt koji parlament izglasa (svaki zakon usvojen u parlamentu mora biti potpisan od strane predsednika). Time on odlaže stupanje izglasanog akta na pravnu snagu, ali kada se taj akt ponovo potvrdi u skupštini i izglasa kvalifikovanom većinom on odmah stupa na pravnu snagu i bez premapotpisa predsednika.

Ujedinjene nacije 
U Savetu bezbednosti Ujedinjenih nacija pet zemalja stalnih članica (SAD, Rusija, Kina, Francuska, Velika Britanija) imaju pravo veta. Ako bilo koja od ovih zemalja stavi veto na neki predlog, on se odbacuje, čak iako sve ostale zemlje-članice glasaju za dati predlog.

Vidi još 
 Veto u Savetu bezbednosti Ujedinjenih nacija

Latinizmi
Vlada
Ustavno pravo
Veto u Savetu bezbednosti Ujedinjenih nacija

Pravo veta u Savetu bezbednosti Ujedinjenih nacija ima pet stalnih članica SB UN, koje im omogućava da spreče usvajanje bilo koje rezolucije.

Svaki član Saveta bezbednosti ima samo jedan glas. Odluke po proceduralnim pitanjima se donose potvrdnim glasom devetorice članova, a odluke po meritornim pitanjima potvrdnim glasom devetorice, ali uključujući tu i glasove stalnih članica što znači da veto bilo kojeg člana može da spreči donošenje odluke.

Od osnivanja Ujedinjenih nacija pa do februara 2007. godine SSSR odnosno Rusija je upotrebila najviše puta pravo veta (123), Sjedinjene Američke Države 76, Velika Britanija 32, Francuska 18 i Kina 6 puta. SSSR je najviše posezao pravom veta za vreme Hladnog rata, pa su čak i njegovi najpoznatiji ministri spoljnih poslova Vjačeslav Molotov i Andrej Gromiko bili dobili nadimke Gospodin veto i Gospodin njet. Tokom Korejskog rata predstavnik SSSR nije prisustvovao sednicama Saveta bezbednosti što se smatralo ulaganjem veta, pa da bi se to izbeglo izglasana je Rezolucija Ujedinjeni za mir. SSSR je takođe zahtevao i da sve bivše sovjetske republike imaju zasebne stolice, čemu se SAD protivio. SAD su uglavnom ulagale veto braneći Izrael i na odluke kojima se osuđivalo ponašanje izraelskih vojnika i kritikovala politika Izraela. Francuska je upotrebila veto u slučaju nezavisnosti Komorskih ostrva i otcepljenja ostrva Majot. Takođe vetirala je rezoluciju iz 2003. godine o intervenciji na Irak.

Ujedinjene nacije
Gerhard Ertl

Gerhard Ertl (, rođen 10. oktobra 1936. u Štutgartu) je fizičar koji je doprineo razvoju takozvane površinske hemije. Od 1986. do 2004. bio je direktor odseka fizičke hemije na Institutu Fric Haber u Berlinu. Oktobra 2007. dodeljena mu je Nobelova nagrada za hemiju za istraživanje hemijskih reakcija na čvrstim površinama. 

Doktorirao je 1965. na Tehničkom univerzitetu u Minhenu sa temom „O kinetici katalitičke oksidacije vodonika na kristalima germanijuma“ (Über die Kinetik der katalytischen Oxidation von Wasserstoff an Germanium-Einkristallen). Od 1996. radi kao profesor na Humboltovom univerzitetu u Berlinu.

Gerhard Ertl se bavio utvrđivanjem mehanizama na molekularnom nivou koji utiču na katalitičku sintezu amonijaka na gvožđu (Haber-Bošov proces) i katalitičku oksidaciju ugljen-monoksida u prisustvu paladijuma (katalitička konverzija). Otkrio je fenomen oscilatornih reakcija na površini platine i elektronskim mikroskopom dobio prve slike promena koje se zbivaju pri ovakvoj reakciji.

Njegov rad je dao objašnjenja za smanjenje sloja ozona u atmosferi, funkcionisanje katalitičkih posuda u automobilskim motorima i.t.d.

Eksterni linkovi 

 Veb sajt Gerharda Ertla 
 Vest o dodeli Nobelove nagrade

Etrl, Gerhard
Etrl, Gerhard
Mikroskopičari
Etrl, Gerhard
Skupština SRJ

Skupština SRJ je bila zakonodavni organ u državi SR Jugoslaviji, od 1992 do 2003 kada postaje skupština držanve zajednice Srbija i Crna gora.

Danas je ta zgrada Dom naroda skupštine Srbije

Savezna Republika Jugoslavija
Bosanska Krajina

Bosanska Krajina (turski: Bosna sınır boyu) je geografska regija u zapadnom dijelu Bosne i Hercegovine a koja je omeđena s tri dijela - Savom, Unom. 

Najveći grad i središte regije je Banja Luka. Ostali gradovi su: Laktaši, Čelinac, Skender Vakuf, Kotor Varoš, Bosanska Gradiška, Bosanska Dubica, Bosanski Novi, Prijedor, Sanski Most, Bosanski Petrovac, Ključ, Šipovo, Mrkonjić Grad, Drvar, Glamoč, Bosansko Grahovo, Bihać, Bosanska Krupa, Cazin, Bužim, i Velika Kladuša.

Sjeverozapadni dio Bosanske Krajine se, pak, naziva Cazinska Krajina, prema gradu Cazinu.

Historija 

Glavni članak: Donji Kraji

Pošto je do turskih osvajanja područje Bosanske Krajine bilo u sklopu Hrvatsko-Ugarske kraljevine, u zapadnoj historiografiji između 16 i 19 vijeka, ovo područje se zove Turska Hrvatska , a do promene u imenu dolazi tek polovicom 19 vijeka . Ime Krajina ovom predjelu, kao dijelu bosanskog vilajeta, dale su Osmanlije, iako sama riječ nije turska nego slavenska, a austrijski, italijanski, njemački i holandski kartografi su naziv prihvatili. Naziv Bosanska Krajina koje se po prvi put pominje na mapama 1869. godine.

U skorijoj historiji Bosanska Krajina je poznata po veoma snažnom otporu protiv fašističkog režima i ustaškim zločinima za vrijeme Drugog svjetskog rata, a pola vijeka potom je postala ponovno poznata po brutalnom etničkom čišćenju i demografskim promjenama u ratu 1992-95. godine.

Izvori 

Regije u Bosni i Hercegovini
David Burns

David Burns se može odnositi na:
 David Burns (glumac), američki karakterni glumac
 David Burns (košarkaš), američki košarkaš
 David D. Burns, američki pisac
David Burns (glumac)

David Burns (New York, 22.6. 1901. - Philadelphia, 12.3. 1971.) je bio američki kazališni, filmski i televizijski glumac.

Uglavnom je nastupao u karakternim ulogama na Broadwayu. Između ostalog tumačio je uloge Senexa u originalnoj postavi A Funny Thing Happened on the Way to the Forum - za koju je dobio Tony 1963. godine - te Horace Vandergeldera u Hello Dolly.

Umro je dan nakon što je pogođen srčanim udarom za vrijeme probe kazališne predstave.

U septembru iste godine je posthumno nagrađen Emmyjem za najbolju sporednu ulogu u televizijskoj drami koju je tumačio u epizodi The Price TV-serije Hallmark Hall of Fame.

Vanjske veze
 

Američki teatarski glumci
Američki televizijski glumci
Camila Bordonaba

Camila Bordoanaba Roldan (4. septembar 1984.) je argentinska glumica, glazbenica i kompozitorka. Poznata je ulozi u seriji "Rebelde Way" i kao pjevačica u grupi Erreway.

Vanjske veze 

 

Argentinski muzičari
Argentinske televizijske glumice
Brian's Song

Brian's Song je američki TV-film snimljen 1971. godine koji se bavio životom Briana Piccoloa (played by James Caan), igrača footballa kojeg je pogodio rak u terminalnoj fazi, te prijateljstvom s Gale Sayersom, running backom i suigračem Chicago Bearsa (Billy Dee Williams), koji mu je pomogao da prođe kroz tešak period. Film temeljen na istinitoj priči je postigao takav uspjeh da je poslije prikazivan u kino-dvoranama.

Muzička tema filma Brian's Song, "The Hands of Time," stekla je veliku popularnost 1970-ih. Muziku je komponirao Michel Legrand, a tekst pjesme Marilyn i Alan Bergman. Nashvilleski pijanist Floyd Cramer je kasnije izvodio popularnu verziju "The Hands of Time".

Vanjske veze 
 SeanMaher.info: Brian's Song

TV-filmovi 1971.
Authority control 2
Korikanĉa

Korikanĉa estis elstara templo de la suno en Kusko. Ĝi estas parte detruita kaj anstataŭita de la preĝejo de Santo Domingo. Ĝis nun ĝi entenas belegajn, netuŝitajn inkajn templojn (de la steloj, de la luno).

Arkeologiaj lokoj en Peruo
Religiaj konstruaĵoj en Peruo
Regiono Kusko
Inkaoj
Tambo Machay

Tambo Machay

Interesa ruina Inka apud Cuzco. La nomo signifas "Bano de l'inka-o"

vidu Cuzco

Arkeologiaj lokoj en Peruo
Ruinoj
Regiono Kusko
Inkaa mitologio
Temploj
Puka Pukara

Puka Pukara ( "ruĝa",  "fortreso") estas Inkaa ruino apud Cuzco. La nomo signifas "ruĝa fortreso".

Galerio

Referenco 

Arkeologiaj lokoj en Peruo
Saksajŭaman

Sacsayhuaman estas grava kaj belega ruino inkaa apud Cuzco. Ĝi famas pro la perfekteco de siaj grandegaj muroj. Tie okazis pluraj decidaj bataloj inter inkaaj kaj hispanaj armeoj, la plej grava je la jaro 1536.

Eksteraj ligiloj 
 http://laniel.free.fr/INDEXES/GraphicsIndex/RUINS/SACSAHUAMAN/SACSAHUAMAN.html 
 http://www.hc09.dial.pipex.com/incas/conquest-1536b.html 
 http://philip.greenspun.com/images/200404-ecuador-peru/200405-cusco/sacsayhuaman-rolfi.4.jpg 

Arkeologiaj lokoj en Peruo
Inkaa imperio
Qenqo

Qenqo estas malgranda sed interesa ruino de Inkaa imperio apud Kusko (hispane Cuzco). En siaj rokoj estas fositaj multaj tuneloj, kaj ĉizitaj religiaj simboloj.

vidu ankaŭ 
 Cuzco

Inkaa imperio
Pura matematiko

Pura matematiko estas la branĉo de matematiko kiu ne nur provas solvi problemojn el aliaj sciencoj, sed ĉefe provas etendigi la matematikon mem. Ĝi estas la kontraŭparto de aplika matematiko.

Matematiko
Pisak

Pisak estas interesa Inkaa-loko ne malproksime de Cuzco, kiu distancas ĉirkaŭ 60 km. En la urbeto estas ĉiutage kolora metiista bazaro; sur la montaro estas tri Inkaaj fortikaĵoj kaj belegaj terase aranĝitaj deklivoj.

Arkeologiaj lokoj en Peruo
Vilkabamba

Vilkabamba estis lasta fortreso de la Inkaoj kie la lasta reĝo Manko Inka rezistis kontraŭ la hispanoj ĝis la jaro 1544. Ĝia ekzakta lokalizo ne estas hodiaŭ tute certa, sed oni kredas ke temas pri la loko de Espiritu Pampa, en la amazona ĝangalo. La tereno hodiaŭ apartenas al la ŝtato Peruo.

Vidu ankaŭ 

 Kusko

Inkaa imperio
Malaperintaj urboj
Aplika matematiko

Aplika matematiko estas branĉo de matematiko kiu uzas la matematikajn metodojn por solvi problemojn el aliaj sciencoj, kiel fiziko, kemio, ekonomio, komputiko kaj statistiko.

Ĝi estas la kontraŭparto de pura matematiko.

Fakuloj 
 James Cooley
 Richard Courant

Eksteraj ligiloj 

 http://www.siam.org 
 http://www.uca.es/sema  
 http://www.iciam.org 
 http://www.sectormatematica.cl

Aplika matematiko
Filozofio de matematiko

Filozofio de matematiko estas branĉo de filozofio, kiu provas respondi al demandoj kiel "Kial matematiko taŭgas por priskribi la naturon?", "En kiu senco matematikaj entoj ekzistas?" kaj "Kial kaj kiel veras matematikaj propozicioj?".

Matematika realismo aŭ platonismo 
Matematika realismo asertas, ke matematikaj entoj ekzistas memstare, sendepende de homa menso. Do tio iel similas al la platona teorio pri ideoj, aŭ al la metafizika graveco kiun matematiko ĝuas en pitagora penso.

Famaj adeptoj de realismo: Paŭlo Erdős kaj Kurt Gödel

Formalismo 
David HILBERT - Rudolf Carnap

Logikismo 
Logikismo asertas, ke logiko estas la fundamento de matematiko, kaj ke la tuto de matematiko estas necesaj logikaj veroj.

Gottlob Frege fondis la logikismon per sia libro Die Grundlagen der Arithmetik (La fundamento de aritmetiko).

Konstruismo kaj intuiciismo

Teorioj pri enkorpigita menso 
Tiuj teorioj asertas, ke matematika penso estas natura disvolviĝo de la homaj konaj kapabloj kaj praktikoj. Ekzemple la koncepto pri nombro venas de la spertoj pri nombrado de distingeblaj aĵoj. Konsekvenco de tio estas, ke matematiko ne estas universala, kaj ne havas veran ekziston krom ties ĉeesto en la homaj cerboj. Ĝi estas konstruaĵo de homoj, ne malkovro.

Socia konstruismo 
Tiu teorio rigardas matematikon kiel socia elfaraĵo, produktita de kulturo en certa historia kaj socia kuteksto, kaj tiel determinita de la socio, en kiuj ĝi aperas kaj disvolviĝas. Ĝi do grandparte entenas arbitrecon kaŭzitan de ĝiaj homaj kaj hazardaj kondiĉoj.

La ĉefa apoganto de tiu ĉi vidpunkto estis Imre Lakatos. Proksima al li en la filozofio de scienco estis Thomas Kuhn).

Strukturismo 
Strukturismo estas la teorio, ke matematiko esence estas la studo de strukturoj kaj la pozicioj en strukturoj. Ekzemple, laŭ strukturismo, nombroj ne ekzistas aparte unu de la aliaj, sed estas nur la pozicioj en certaj strukturoj: ekzemple, en la strukturo de naturaj nombroj. Strukturoj estas ecoj de sistemoj, kiuj precizigas la rilaton inter la diversaj objektoj en la sistemo.

Ekzistas diversaj versioj de strukturismo, kiuj dependas de tio, kiel oni komprenas la terminon strukturo. Oni povas precipe distingi inter antaŭ-objekta kaj en-objekta strukturismo: Laŭ la antaŭ-objekta strukturismo, strukturoj ekzistas sendepende de tio, ĉu iu sistemo havas la koncernan strukturon, dum laŭ la en-objekta strukturismo, strukturo povas ekzisti nur se ekzistas iu sistemo, kiu havas tian strukturon. En-objekta strukturisto do devas havi iun teorion pri apartaj sistemoj, kiuj povas esti la bazoj por la matematikaj strukturoj.

Vidu ankaŭ 
 Analiza filozofio
 Ludwig Wittgenstein
 Filozofio de scienco
 Fundamenta teoremo de aritmetiko

Eksteraj ligiloj 

 La kultura signifo de la matematiko - eseo de Christer Kiselman

Filozofio
Matematiko
France Gall

France Gall, veranome: Isabelle Gall (naskiĝis la 9-an de oktobro 1947 en Parizo, mortis la 7-an de januaro 2018 en Neuilly-sur-Seine) estis franca kantistino.

Biografio 
Ŝi devenis el muzikula familio. Ŝia avo partoprenis la fondadon de la "Petits Chanteurs à la Croix de Bois" (Junaj Kantistoj kun Ligna Kruco). Ŝia patro verkis kanzontekstojn por Charles Aznavour kaj Édith Piaf.

Ŝi komencis sian karieron en 1963, kunhelpe de sia patro, kun leĝeraj kanzonoj, kiuj en la tiama modo, miksis francajn parolojn kaj angl-usonajn ritmojn. Dum tiuj jaroj ŝi renkontis la jam faman Serge Gainsbourg, kiu verkis por ŝi petolemajn tekstojn. En jaro 1965 ŝi gajnis la Eŭrovido-Kantokonkurson, kio akirigis al ŝi veran furoron. Tiam ŝi aperis, kiel en la kanzono Poupée de cire, poupée de son kiel nura pupo, diska pupo el sonoj.

Sian veran plenecon ŝi atingis nur post kiam ŝi renkontis, en jaro 1974, la kanzoniston Michel Berger (ankaŭ kantisto mem). Por ŝi tio estis samtempe amafero (ili geedziĝis en 1976, en 1978 naskiĝis filino Pauline, kaj en 1981 filo‚ Raphaël) kaj artista plenumiĝo, ĉar la sentema, poeta, talenta kanzonverkisto scipovis elfari por ŝi plej belajn kanzonojn trafe kongruaj al ŝi kaj ŝia aparta, unika, infaneca sed intensa voĉo kaj mikso de "freŝeco" kaj intima profundeco. La unua inter tiuj majstroverkoj estis en 1974 Ma Déclaration (mia amdeklaro).

Krom tiu ŝiaj plej famaj kanzonoj estis:
 Comment lui dire? (Kiel diri al li ?) - 1974
 Viens je t’enmène (venu! Mi kunirigas cin kun mi!) - 1978
 Musique! (muzik’!) - 1977
 Si, maman, si (se, panjo, se) - 1977
 Il jouait du piano debout (li ludis pianon starante)
 Bébé comme la vie (bebo kiel vivo)
 Résiste! (Vi Rezistu !) - 1981
 Tout pour la musique (ĉio por muziko)
 Un peu de silence du coté du cœur (ia silento en regiono de l’koro)
 Amor tambien (amo ankaŭ) – 1981
 Papillon de nuit (noktopapilio) – 1987
 Evidemment (kompreneble) – 1987

La kanzonoj:
 Comment lui dire? (Kiel diri al li?) -1975 kaj
 Musique! (muzik’!) - 1977 estas esperantigitaj de Roland Platteau.

Pasinte la unuan periodon de senpezaj leĝeraj tekstoj por gufuja konsumo, ŝiaj kanzonoj unue plenaj de emocio, homa sento sed ankaŭ de feliĉo kaj amo, fariĝis iom post iom pli malserenaj.

Eksteraj ligiloj 

 Originaj francaj tekstoj de ŝiaj kanzonoj 
 A Tribute to Gainsbourg, France Gall interprète

Rete legeblaj en Esperanto 
 Kiel diri al li?
 Muzik’!

Franclingvaj kantistoj
Eŭrovido-Kantokonkurso 1965
Kasiopeo

La nomo Kasiopeo havas plurajn signifojn. Bonvolu elekti el la jenaj:

Kasiopeo estas konstelacio de la norda hemisfero.
Kasiopeo estas reĝino laŭ greka mitologio.
La Gazeto

La Gazeto estis mondkultura revuo, kies celo estis porti al esperantlingvanoj kiel eble plej fidindajn informojn malpropagandajn pri ĉiuj fundamentaj aspektoj de civilizacioj, civilizoj kaj kulturoj estantaj kaj estintaj, kiuj iel gravas al la Esperanta mondkoncepto.

Enhavo 
La Gazeto enhavis kutimajn rubrikojn:
 „Vortoj de la redaktoro“ – kie Zilah traktas temon aktualan
 „Mondkulturo“ – ampleksaj artikoloj pri homoj aparte konatindaj, memoraĵoj pri forpasintuloj, historiaj studoj ktp
 „Nia kulturo“ – recenzoj kaj studoj pri famaj libroj en Esperanto, listoj de novaj Esperanto-libroj aperintaj, anoncoj pri venontaj Esperanto-eventoj ktp
 „El viaj leteroj“ – leterkesto
 „Ludoj“ – Liter-enigmo sudoko-forma, incipito-ludo

Historio 
La unua aperinta jarkolekto estis tiu de 1985. La reta eldono finiĝis per la jarkolekto de 2009 (lastas la revua numero 143): en Aprilo de tiu jaro mortis la redakciano Kurisu Kei, en novembro la gvida redaktorino Madeleine de Zilah.

Post ŝia forpaso, la vidvo Eugene de Zilah deklaris sian volon daŭrigi, kun siaj filo kaj bofilino, la eldonadon de La Gazeto, „memore de la patrino“. Efektive en 2016 daŭre ekzistas la revuo, kun la 185-a numero en Julio 2016. La aperritmo estas 6-foje jare, en Januaro, Februaro, Aprilo, Majo, Julio kaj Novembro.

Lasta numero en decembro 2019, pro definitiva ĉeso.

Eksteraj ligiloj 
 
  oficiala retejo lagazeto.com
  La gazeto  en la Kolekto por Planlingvoj kaj Esperantomuzeo 

Esperanto-gazetoj