alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Llengües germàniques occidentals

Les llengües germàniques occidentals són un subgrup de la branca germànica de les llengües indoeuropees, el més important pel que fa al nombre de parlants.

A diferència de les llengües escandinaves, les germàniques occidentals no provenen d'una llengua originària comuna. Tanmateix, el fet d'agrupar-se no és només per conveniència geogràfica (al sud del mar del Nord, entre les escandinaves, les cèltiques, les romàniques i les eslaves) sinó també per moltes similituds i característiques compartides.

Classificació 
Tot i la jerarquització mostrada a continuació, les llengües germàniques occidentals presenten sovint un continu dialectal que en fa difícil la separació, i són dialectes físicament propers de llengües teòricament diferents intel·ligibles entre si.
 Grup ànglic (provinent de l'anglosaxó)
 Anglès (amb una significativa influència del francès, especialment en el vocabulari)
 Escocès
 Frisó
 Baix alemany
 Baix fràncic
 Neerlandès
 Afrikaans (amb influències africanes i malaies)
 Baix saxó
 Plautdietsch
 Alt alemany
 Llengües centreoccidentals
 Mittelfränkisch
 Luxemburguès
 Rheinfränkisch (Pfälzisch, Hessisch)
 Llengües centreorientals
 Thüringisch-Obersächsisch
 Berlin-Brandenburgisch
 Ostmitteldeutsche Dialektgruppe (Lausitzisch-Schlesisch)
 Ostfränkisch
 Mainfränkisch
 Süd-Rheinfränkisch
 Alamànic
 Suabi (Schwäbisch)
 Alsacià
 Alemany suís
 Bairisch
 Südbairisch
 Mittelbairisch
 Nordbairisch
 Ídix
Crítica literària

La crítica literària (del grec, kríno, jutjar) és la valoració sobre un llibre o article mitjançant un escrit argumentatiu publicat en un mitjà de comunicació o en revistes especialitzades. El crític recomana la lectura o no, en diu els punts més importants a tenir en compte, guia la interpretació del lector i contextualitza l'obra.

Pot ser científica o impressionista, amb moltes variants dins cada corrent. La primera s'inscriu en una escola, com l'estructuralisme o la desconstrucció. Per tant adapta els mètodes i presupòsits d'una teoria literària concreta a la valoració d'una obra actual per decidir què té de literària i de qualitat. La segona, en canvi, defensa la subjectivitat, escriu sobre les sensacions que ha tingut el crític en llegir el llibre i si el públic sintonitza amb els tarannà d'aquella persona, ho considerarà un criteri suficient. És també la crítica espontània que fan els no professionals.

També es pot diferenciar entre crítica acadèmica i d'actualitat (cadascuna d'elles pot ser impressionista o científica). La crítica acadèmica és tasca dels estudiosos de la filologia, té un públic entès que coneix prèviament l'obra (o en té referències), actua sobre el detall, té en compte la bibliografia existent i usa un llenguatge tècnic. Per contra, les ressenyes d'actualitat solen ser més breus, estar lligades als mitjans de comunicació i pretenen crear una opinió sobre obres encara no sancionades per les institucions, de manera que actuen com a intermediaris entre una novetat i els lectors potencials.

La crítica pot fixar-se en qualsevol dels elements del procés comunicatiu que suposa una obra literària: pot focalitzar-se en l'autor (i llavors estudia el context social, el moviment literari al qual pertany o les traces biogràfiques que es detecten a l'escrit); pot centrar-se en el text (com el formalisme rus o l'estilística) o pot estudiar les interpretacions que en fan diferents lectors, segons el context de recepció.

Vegeu també 
 Crítica literària feminista
 Crítica de l'art
 Crítica de la traducció

Referències
Institució

Una institució és una plataforma per actuar conjuntament dotada d'un determinat poder i de mecanismes especialitzats. Les creen els actors que actuen autònomament (reactius, cognitius, creatius) en una situació de multidependència.

Els actors que actuen conjuntament s'enfronten a situacions que han de superar. En els casos més complicats cal que estructuren les relacions entre ells per coordinar-se, aquesta és la raó de la institució. Necessiten crear unes normes, regles i en definitiva un règim de coordinació per regular les seues accions i actuar col·lectivament.

Les institucions tenen una doble dimensió. Per una banda permeten participar en els individus i per altra els exclouen. També té una cara externa (manera de presentar-se al món) i una cara interna (manera de treballar internament).

Les institucions fan que el Govern deixi de ser qui governa. Es creen sobre institucions ja existents, les societat no són taules rases, per tant ja existeixen taules de comportament.

Si es parteix de la base de què les institucions són els mitjans pels quals actuen col·lectivament els exemples d'institucions podrien ser molts i de molt variada temàtica. Així, són institucions:
 l'església
 l'escola
 l'exèrcit
 el matrimoni
 els hospitals
 la presó

És un dels principals objectes d'estudi de la política, sociologia i també de la història, ja que la seva evolució classifica els diferents períodes o sistemes així com les relacions i la forma d'actuar col·lectivament dels individus.

Referències

Vegeu també 

 Economia institucional
 Estat (política)
 Infraestructura i superestructura
 Institució Social
 Racisme institucional
Etapa preagrària

L'etapa preagrària designa el període històric on l'home encara no ha descobert l'agricultura i la ramaderia i per tant és nòmada. Les persones s'organitzen en hordes o clans que busquen menjar, són les anomenades societats caçadores-recol·lectores de la prehistòria.

També es pot aplicar el terme a qualsevol grup humà actual no sedentari. Segons com s'utilitzi pot adquirir un matís despectiu, ja que s'associa a connotacions com "primitiu".

Referències 

Períodes de la prehistòria
Etapa agrària

L'etapa agrària és una divisió de la història que comprèn des de la revolució neolítica fins a la revolució industrial. El seu nom ve perquè l'economia està basada en l'agricultura, el sector primari en general, amb un progressiu auge del comerç d'excedents. És el període històric més llarg. S'aplica també en l'actualitat a aquelles societats que no viuen en un estil de vida industrial, que coincideixen sovint amb les classes més pobres dels països subdesenvolupats

Història per període
Castellblanch

Castellblanch és una empresa dedicada a la fabricació de cava. Té els cellers a Sant Sadurní d'Anoia. L'empresa fou fundada com una empresa familiar el 1908 per Jerònim Parera Figueres amb el nom de Bodega Castellblanch, S.A, i força anys més tard passà a formar part del grup Rumasa. Des del 1984 pertany al grup Freixenet.

Les seves caves es poden visitar durant els caps de setmana.

Caves Castellblanch 

L'edifici de les caves Castellblanch és inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Es tracta d'un edifici de principis del segle XX de dos pisos situat als afores del nucli de la vila. Abans d'entrar en el recinte pròpiament, cal passar per un petit jardí. L'edifici està coronat per les lletres de Castellblanch, nom de les caves.

Referències

Enllaços externs 

 Castellblanch

Entitats de Sant Sadurní d'Anoia
Cellers de Catalunya
Cava
Empreses de Catalunya
Patrimoni monumental de Sant Sadurní d'Anoia
Edificis de Sant Sadurní d'Anoia
Carles I

Carles I o Carlemany, rei dels francs i emperador del Sacre Imperi Romanogermànic (768-814).
 Carles I de Flandes o Carles el Bo, (1083 - 1127) comte de Flandes.
 Carles I d'Anjou (1227-1285), comte d'Anjou, Provença i Maine; Rei de Sicília; rei de Nàpols; rei titular d'Albània i rei titular de Jerusalem.
 Carles I de Valois, (1270 - 1325), comte de Valois; comte d'Anjou i Maine.
 Carles I d'Hongria, (Nàpols, 1288 - Visegrád, 1342), rei d'Hongria.
 Carles I de Navarra (Clermont, 1295 - Vincennes, 1328), rei de França i Navarra.
 Carles I de Bohèmia, (1316-1378) rei de Bohèmia o Carles IV del Sacre Imperi Romanogermànic.
 Carles I de Bretanya, Carles de Blois o Carles el Sant, (1319- 1364).
 Carles I d'Orleans i I de Valois (París, 1394 - Amboise, 1465), príncep de França, duc d'Orleans i de Valois.
 Carles I de Borbó, (1401-1456) duc de Borbó.
 Carles I Tocco, comte de Cefalònia i Zante (1411 - 1429).
 Carles I de Baden, (1427 - Pforzheim, 1475) marcgravi de Baden.
 Carles I de Borgonya dit "el Temerari" (1433-1477), duc de Borgonya
 Carles I d'Angulema (?, 1459 -?, 1496). Comte d'Angulema i de Perigord.
 Carles I de Savoia (Carignano, Savoia, 1468 - Pignerol, 1490), duc de Savoia i rei de Xipre, Jerusalem i Armènia.
 Carles I de Castella i d'Aragó, (1516-1556) emperador romanogermànic
 Carles I d'Anglaterra i d'Escòcia (1625-1649), Rei d'Anglaterra i d'Escòcia.
 Carles I de Hessen-Kassel (Kassel, Alemanya, 1654 - 1730), landgravi de Hessen-Kassel.
 Carles I Alexandre de Württemberg (1684-1737), duc de Wurttemberg-Winnental, comte de Montbéliard, duc de Württemberg.
 Carles I de Brunsvic-Wolfenbüttel (Brunsvic, 1713 - 1780) 
 Carles I de Parma o Carles III d'Espanya, Carles VII de les Dues Sicílies (1716 - 1788).
 Carles I de Lucca, (1799 - 1883) duc de Lucca, Parma i Piacenza
 Carles I de Württemberg, (1823 - 1891), r rei de Württemberg.
 Carles I de Romania (1866-1914), Rei de Romania.
 Carles I de Finlandia, (1868 - 1940) rei de Finlàndia.
 Carles I d'Àustria i IV d'Hongria, (1887 - 1921). Emperador d'Àustria i rei d'Hongria.
 Carles I de Portugal (1889-1908), duc de Bragança i rei de Portugal.
Carles V

Carles V de França (1337-1380), rei de França
 Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic, emperador del Sacre Imperi Romanogermànic i rei de Castella i Aragó (1500-1558)
 Carles V de Lorena (1643-1690), duc de Lorena
 Carles V de Nàpols (1661-1700), rei de Castella, Aragó i Nàpols
 Carles Maria Isidre de Borbó (1788-1855), pretendent carlí autoproclamat rei d'Espanya amb el nom de Carles V d'Espanya durant la Primera Guerra Carlina
Ptolemeu (desambiguació)

Geògrafs: Claudi Ptolemeu, eminent geògraf que marcà el cànon usat en la geografia durant tota l'edat mitjana europea.
 Filòsofs:
Ptolemeu de Naucratis anomenat Marató, sofista
Ptolemeu (filòsof platònic), filòsof
Ptolemeu (filòsof peripatètic), filòsof
Ptolemeu de Cirene, filòsof
Ptolemeu d'Alexandria Homelas, filòsof
Ptolemeu d'Alexandria Leukos, filòsof
 Governants:
Ptolemeu Macron
Ptolemeu (governador d'Alexandria)
 Ptolemeu de Calcis, tetrarca de Calcis.
 Gramàtics:
Ptolemeu Khennos, gramàtic 
Ptolemeu (pare d'Aristònic), gramàtic
Ptolemeu (deixeble d'Aristarc), gramàtic
Ptolemeu Pindarió d'Alexandria, gramàtic
Ptolemeu d'Ascaló, gramàtic
 Historiadors:
Ptolemeu de Mendes, sacerdot historiador
Ptolemeu de Megalòpolis, historiador
Ptolemeu el metge, metge
 Militars:
Ptolemeu (nebot d'Antígon) (?-309 aC)
Ptolemeu Psempetesis (segle II aC)
Ptolemeu (fill d'Aeropos), es va destacar durant la batalla de Panion el 198 aC.
Ptolemeu (fill de Thraseas) (segle III aC), mercenari grec al servei de Ptolemeu VI Filomètor.
Ptolemeu (general) (?-218 aC), general de l'exèrcit de Filip V de Macedònia.
Ptolemeu (fill de Ptolemeu)
Ptolemeu (fill de Seleuc) (?-332 aC), va acompanyar a Alexandre el Gran a la seva expedició a Àsia.
Ptolemeu (cap de mercenaris)
Ptolemeu d'Halicarnàs (?-334 aC)
Ptolemeu de Cària
 Noblesa:
Prínceps; 
Ptolemeu, príncep de l'Epir
 Ptolemeu de Tràcia
Ptolemeu de Jerico, príncep macabeu per matrimoni, governador de Jericó
Ptolemeu Filadelf, fill de Cleòpatra VII i Marc Antoni
 Ptolemeu Memfita, fill de Cleòpatra II
Ptolemeu Andròmac o Ptolemeu de Jònia o d'Efes, fill bastard de Ptolemeu II Filadelf.
 Rei de l'Epir: Ptolemeu de l'Epir
 Reis d'Egipte:
 Ptolemeu I Sòter 
 Ptolemeu II Filadelf 
 Ptolemeu III Evergetes I 
 Ptolemeu IV Filopàtor 
 Ptolemeu V Epífanes 
 Ptolemeu VI Filomètor 
 Ptolemeu VIII Evergetes II Fiscó
 Ptolemeu VII Neofilopàtor 
 Ptolemeu IX Làtir (Sòter II)
 Ptolemeu X Alexandre I 
 Ptolemeu XI Alexandre II
 Ptolemeu XII Auletes Neo-Dionisi (Noto)
 Ptolemeu XIII Filopàtor 
 Ptolemeu XIV Filopàtor
 Ptolemeu XV Cesarió 
 Ptolemeu Apió
 Reis de Xipre: 
 Ptolemeu X Alexandre I
 Ptolemeu de Xipre 
 Reis de Macedònia:
 Ptolemeu I Alorita, regent i rei de Macedònia
 Ptolemeu II Ceraune, rei de Macedònia (de la família dels Ptolemeis)
 Ptolemeu de Mauritània, rei de Mauritània.
 Poetes: Ptolemeu de Citera, poeta
 Polítics: 
 Ptolemeu (fill de Sosíbios);
 Ptolemeu (fill de Chrysennos)
 Ptolemeu d'Alexandria (ambaixador)
 Sacerdots: Ptolemeu, gnòstic cristià
Siderúrgia

La siderúrgia (del grec sideros - ferro i ergon o ergos - treball) és la part de la metal·lúrgia que estudia el ferro i els seus aliatges.
Es poden classificar tres grans apartats dins la siderúrgia:
 Acers, que són l'aliatge de ferro i carboni, amb un contingut de carboni menor del 2% .
 Foses, són aliatges dels mateixos elements, amb continguts de carboni del 2% al 5%.
 Aliatges especials : aliatges de ferro ...

Procés 
El procés de transformació del mineral de ferro comença amb la seva extracció en la mineria del ferro A la natura el ferro es troba en forma d'òxids, hidròxids, carbonats, silicats i sulfurs. Els més utilitzats en la siderúrgia són els òxids, hidròxids i carbonats Els processos bàsics són els següents:

 Òxids → hematita (Fe₂O₃) i la magnetita (Fe₃0₄)

 Hidròxids → Limonita

 Carbonats → Siderita o carbonat de ferro (FeCO₃)

Aquest minerals es troben combinats en roques que contenen elements indesitjats anomenats ganga que s'han de separar mitjançant dos mètodes principals:
 Imantació: fent passar les roques per un cilindre imantat, amb l'inconvenient que l'hematita, que predomina, no és magnètica.
 Separació per densitat: es submergeixen les roques en l'aigua, té l'inconvenient que el mineral queda humit i això perjudica el procés siderúrgic.

Una vegada feta la separació, el mineral de ferro es porta a la planta siderúrgica on serà processat per a convertir-lo primer en arrabi i després en acer.

Enllaços externs 

 Descripció d'un procés siderúrgic
 Museu de la Siderúrgia d'Astúries
 UNESID - Xifres del sector siderúrgic a Espanya
BMS

El BMS (Butterfly Monitoring Scheme) és un programa de seguiment de papallones diürnes creat a Gran Bretanya fa més de vint anys i que des de llavors s'ha anat estenent per diversos països i regions d'Europa.

A Catalunya s'inicià el 1994 amb el suport del Departament de Medi Ambient de la Generalitat. La metodologia es basa en la repetició de censos visuals al llarg d'uns recorreguts prefixats, dividits en diverses seccions corresponents a diferents hàbitats, tot identificant i comptant les papallones que apareixen en una franja de 5 m entorn de l'observador. Es repeteix el procediment una vegada per setmana durant el període de març a setembre fent un total de 30 recomptes, per tal de poder captar l'evolució estacional.

Referències 

Ecologia
Resta

La resta, sostracció o subtracció és una de les quatre operacions bàsiques de l'aritmètica, i es tracta bàsicament de l'operació inversa a la suma.

La resta s'expressa de la manera següent: a − b = c, on a s'anomena minuend, b s'anomena subtrahend i c és el resultat de la resta o diferència.

També es pot expressar la resta com a suma de l'oposat. D'aquesta manera, , on −b és l'element oposat de b respecte de la suma.

En el conjunt dels nombres naturals, N, només es poden restar dos nombres si el minuend és major que el subtrahend. Si el minuend i el subtrahend són iguals, la diferència és zero. Un minuend menor que el subtrahend, donaria origen a una diferència negativa, la qual quedaria fora del conjunt dels nombres naturals. Això vol dir que la resta és una operació externa al conjunt dels nombres naturals. La resta és, en canvi, una operació interna dels conjunts de nombres enters, racionals, reals i complexos.

També es poden restar altres entitats matemàtiques, com polinomis, vectors o matrius.

Propietats de la resta 
 Uniforme Si als dos membres d'una igualtat se'ls resta un mateix nombre, queda una altra igualtat com a resultat.
 

 Monotonia Si als dos membres d'una desigualtat matemàtica se'ls resta un mateix nombre, queda una altra desigualtat del mateix sentit.

Referències

Vegeu també 
 Nombre negatiu
 Signes més i menys

Enllaços externs 

 Plana sobre matemàtiques 
 Gobierno de Canarias, resta de fraccions 
 Pel·lícula a YouTube sobre suma i resta de Polinomis 
 Pel·lícula a YouTube sobre suma i resta de Polinomis 
 Pel·lícula a YouTube sobre suma i resta de Polinomis 

Aritmètica
Ductilitat

La ductilitat és la propietat que presenten alguns metalls i aliatges quan, sota l'acció d'una força, poden estirar-se sense trencar-se i formar així filferros o fils. En l'àmbit de la metal·lúrgia els metalls anomenats dúctils com ara l'alumini, el níquel, l'acer, el coure, l'argent i l'or que tenen un grau elevat de ductilitat. La propietat físico-mecànica oposada és la fragilitat.

Ductilitat i deformació 
Quan una força determinada actua sobre una peça de metall immobilitzada, la peça experimenta una deformació. Dos casos són possibles:
 deformació elàstica
 deformació plàstica
Les deformacions elàstiques són temporals. Quan les forces externes cessen la peça recupera la seva forma inicial. Aquest comportament s'esdevé sempre que no sigui superat el límit elàstic del material metàl·lic. (Un exemple podria ser el d'un diapasó. Quan és colpejat es deforma. L'elasticitat de la forquilla provoca unes determinades deformacions i modes de vibració.
Es produeix una vibració amortiguada i al final cessa la vibració, retornant el diapasó a la forma original).
En les deformacions plàstiques se supera el límit elàstic del material i es produeixen deformacions permanents. (Els xocs en automòbils amb carrosseria metàl·lica produeixen deformacions permanents no desitjades. D'altra banda, molts processos de fabricació industrial es basen en deformacions plàstiques controlades. Per exemple fabricar fils prims de metall a partir de barres gruixudes en el procés anomenat trefilatge).

Ductilitat i acritud 
En el procés de trefilatge una barra relativament gruixuda es fa passar de manera forçada per una filera per l'interior d'un forat cònic. El resultat és una barra més llarga i de diàmetre més petit. L'operació es pot reiterar tantes vegades com convingui, passant a fileres és petites, fins a aconseguir fils de diàmetre molt petit. Es tracta d'una deformació plàstica intencionada i controlada. El problema rau en el fet que les deformacions plàstiques provoquen acritud. Si es treballa en fred cada vegada el fil és menys dúctil. La solució passa per treballar en calent (a temperatures altes) o sotmetre les peces trefilades a un procés de recuita en un forn. Així recuperen la ductilitat.

Vegeu també 
 Cristal·lografia
 Roda anglesa

Referències 

Mecànica dels medis continus
Propietats físiques
Ciència de materials
Gravimetria

La gravimetria, o estudi del camp gravitatori terrestre, és una branca de la Geofísica entre les aplicacions de la qual es troben establir la forma de la Terra (Geodèsia), deduir l'estructura de la litosfera, calcular la massa i densitat de les distintes capes, explicar els moviments verticals dels blocs corticals o siostàsia, així com descobrir els jaciments minerals d'interès econòmic, o els jaciments arqueològics o paleontològics abans d'iniciar-ne l'excavació. És a dir, la mesura de la força gravitatòria, el pes o la densitat. Es pot utilitzar tant per estudiar la força i el camp gravitatori terrestres com les propietats dels cossos que hi són sotmesos.

Referències 

Geofísica
Gravetat
El Congrés i els Indians

El Congrés i els Indians és un dels barris del districte de Sant Andreu de Barcelona. Els límits del seu nucli inicial són els carrers d'Alexandre Galí, Ramon Albó, Riera d'Horta, Concepció Arenal, Garcilaso, Felip II i Puerto Príncipe. En l'actualitat, es consideren del mateix barri els carrers i les zones lindanes del que originalment van ser pròpiament el polígon d'habitatges del Congrés, com per exemple l'anomenat «barri dels Indians», format per un conjunt d'illes on es van instal·lar alguns indians en tornar d'Amèrica.

El barri del Congrés actual, amb els seus afegits, situat a l'extrem occidental del districte és, amb el de Navas, el més densament poblat, amb prop de 14.500 habitants en una superfície de 40 hectàrees.

Història 

El maig del 1952 es va celebrar a Barcelona el XXXV Congrés Eucarístic Internacional, i aprofitant el seu èxit i superàvit econòmic, provinent principalment de donacions de diverses famílies burgeses a través de l'Asociación Católica de Dirigentes, el bisbe Gregorio Modrego es va proposar pal·liar la manca d'habitatge públic per l'onada massiva d'immigrants arribats a la ciutat. En aquest context tingué lloc la promoció d'un gran projecte d'habitatges socials destinats a la propietat en règim de protecció.

En els terrenys veïns a la urbanització del Congrés, la família Ros va mantenir la propietat de la vella masia de Ca l'Armera (al carrer del Cardenal Tedeschini), així com els terrenys de les pistes de tennis veïnes i el Canòdrom de la Meridiana, inaugurat l'abril del 1964. Clausurat el 22 de febrer del 2006, va ser l'última instal·lació de l'Estat espanyol on se celebraven curses de llebrers. Posteriorment, fou adquirit per l'Ajuntament de Barcelona per a destinar-lo a equipaments,

Referències

Vegeu també 
 Festa Major del Congrés

Enllaços externs 

 

Indians
Stóra Dímun

Stóra Dímun (Gran Dímun) és una illa del sud de les Fèroe, la setzena més petita amb només 2,6 km². És muntanyosa (alçada màxima: 396 m al Høgoyggj) i només accessible amb mar tranquil. Actualment només és habitada per una desena de persones (2021), si bé antigament havia tingut més habitants, tal com palesa la Saga Faereyinga (Saga dels feroesos) del . Fins a la dècada de 1920 hi havia restes d'una església.

L'illa forma part del grup d'illes anomenades Útoyggjar (illes exteriors o perifèriques en feroès), que tenen en comú la mala comunicació amb la resta d'illes i escassa població.

Referències

Vegeu també 
 Llista de fiords de les Illes Fèroe

Illes de les Fèroe
Saint-Domingue

Saint-Domingue fou una colònia francesa de 1665 a 1804 i actualment és l'estat independent d'Haití.

Saint-Domingue és el nom francès del terme espanyol Santo Domingo. Espanya temps enrere controlava tota l'illa de la Hispaniola, que també es coneixia amb el nom de Santo Domingo. Però en el Tractat de Rijswijk del 1697, Espanya reconeixia que França havia establert el control del terç occidental de l'illa.

En vigílies de la Revolució Francesa, la colònia de Saint-Domingue tenia una prosperitat i riquesa sense igual a les Antilles, i en 1789 era el principal productor mundial de sucre i cafè; la colònia, de fet, representava la meitat del subministrament mundial de cafè. El seu comerç exterior representava més d'un terç del de la França continental i un de cada vuit francesos en vivia directament o indirecta. Els francesos s'enfronten a un conflicte amb els esclaus negres durant la revolució haitiana, que va començar a l'agost de 1791 liderats per François Dominique Toussaint-Louverture. La revolta es va transformar en una guerra d'alliberament, en aliança amb els espanyols de Santo Domingo en la guerra contra la nova República Francesa. Molts blancs, realistes, van fer costat als britànics i els espanyols. Els comissionats de la Convenció, guiats per tant els seus ideals i la necessitat de trobar aliats, va proclamar la llibertat dels esclaus en 1793. L'expedició de Saint-Domingue de Charles Victoire Emmanuel Leclerc, que morí de malaltia no aconseguí dominar una revolta i les tropes franceses es rendiren a la flota anglesa que els bloquejava el 30 de novembre de 1803 des de l'esclat de la guerra de la Tercera Coalició. i finalment Saint-Domingue s'independitzà transformant-se en Haití el 1804. El topònim aplicat a aquesta colònia pot portar a confusió amb l'excolònia espanyola que és avui dia la República Dominicana i amb la seva capital, Santo Domingo.

Referències

Vegeu també 
 Història d'Haití

Història d'Haití
Imperi colonial francès
Geografia històrica d'Amèrica
Antilles

Les Antilles (antigament anomenades les Índies Occidentals) són les illes banyades pel mar Carib, més les Bahames. Es fa la distinció entre les Grans Antilles, que inclouen Cuba, Jamaica, la Hispaniola (Haití i la República Dominicana) i Puerto Rico, i les Petites Antilles (la resta d'illes). A causa de la llengua que s'hi parla, Cuba, la República Dominicana i Puerto Rico també són considerades part d'Hispanoamèrica, mentre que geogràficament parlant les Antilles fan part de l'Amèrica Central.

El nom 
Igual que els topònims "Brasil" o "Equador", el nom "Antilles" data d'un període anterior al descobriment d'Amèrica: "Antíl·lia" era una d'aquelles terres misterioses que figuraven a les antigues cartes portolanes, de vegades en forma d'arxipèlag, de vegades com una sola peça de terra de més o menys extensió, que fluctuava constantment enmig de l'oceà entre les Canàries i l'Índia oriental. Però finalment va passar a identificar les terres descobertes per Colom.

Més endavant, quan els territoris indis de Colom van resultar ser un vast arxipèlag dins el mar Carib i el golf de Mèxic, l'"Antíl·lia" va prendre la seva forma plural actual, Antilles, que es va aplicar col·lectivament a tot l'arxipèlag.

El concepte sobreviu en el nom de les Antilles Neerlandeses.

Grans Antilles 

 Bahames
 Cuba
 la Hispaniola
 Haití
 República Dominicana
 Illes Caiman (GB)
 Illes Turks i Caicos (GB)
 Jamaica
 Puerto Rico (EUA)
 Illes Verges (GB/EUA). De vegades incloses dins les Grans Antilles, de vegades dins les Petites Antilles.

Petites Antilles 

 Anguilla (GB)
 Antigua i Barbuda
 Antilles Neerlandeses (Països Baixos)
 Aruba (Països Baixos)
 Barbados
 Bonaire (Antilles Neerl.)
 Curaçao (Antilles Neerl.)
 Dominica
 Grenada
 Guadeloupe (Fr.)
 Illes Verges Britàniques
 Illes Verges Nord-americanes
 Martinica (Fr.)
 Montserrat (GB)
 Redonda (part d'Antigua i Barbuda)
 Saba (Antilles Neerl.)
 Saint Barthélemy (Fr.) 
 Saint Kitts i Nevis
 Saint Lucia
 Saint-Martin (Fr.) / Sint Maarten (Antilles Neerl.)
 Saint Vincent i les Grenadines
 Sint Eustatius (o "Statia") (Antilles Neerl.)
 Trinitat i Tobago

Distribució aproximada 
Estats independents amb fons groc; Dependències d'altres Estats amb fons taronja

Vegeu també 

 Pedro Fernández de Lugo
Cassiopea

Constel·lació de Cassiopea
 Cassiopea (mitologia), mare d'Andròmeda.
 Cassiopea, gènere de meduses de l'ordre Rhizostomae
Llocnou de la Corona

Llocnou de la Corona, també conegut com a Poblenou de la Corona, és un municipi del País Valencià situat a la comarca de l'Horta Sud. Limita amb Alfafar i Sedaví.

Geografia 
Situat al sud de la ciutat de València, en terreny pla. El seu terme municipal és el més petit de tot l'estat espanyol.

Història 
L'origen de la població fou un convent fundat el 1676, probablement vinculat al la Corona de Jesús, a València. Els frares ocupaven un sol edifici destinat a habitatges dels monjos, i una capella de reduïdes dimensions dedicada a la Coronació de Déu.

A conseqüència de la desamortització de Mendizábal (1835) els frares abandonaren el convent i dissolgueren la comunitat. L'edifici va ser destinat a vivenda i la capella a ser tancada. Alguns llauradors edificaren cases i barraques al seu voltant, i es formà així una xicoteta agrupació de veïns, coneguda com Corona, dintre del terme d'Alfafar.

En el , aconseguiren separar-se d'aquesta població, però l'ínfim terme de Poblenou va quedar circumscrit a les cases i a l'església de Nostra Senyora del Rosari.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 5 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 4 regidors del Partit Popular (PP) i 1 regidor del Partit Socialista del País Valencià-PSOE (PSPV-PSOE). Els regidors són elegits pel mètode de les llistes obertes (art. 184 de la LOREG) reservat als municipis de poca població però que no funcionen amb el règim de consell obert. Si n'hi ha entre 101 i 205 residents, cada formació pot presentar una llista amb un màxim de 5 candidats i cada elector pot donar el seu vot a un màxim de 4 d'entre tots els candidats proclamats. N'ixen elegits els candidats amb major nombre de vots i en cas d'empat es resol per sorteig.

Alcaldes 
Des de 2019 l'alcaldessa de Llocnou de la Corona és Francisca Llopis Cánovas de PP.

Demografia 
A data de 2022, Llocnou de la Corona tenia una població de 109 habitants (INE).

Monuments 
 Església de la Verge del Rosari. Acabada el 1902 sobre el solar de l'antiga ermita.

Festes i celebracions 
 Festes Majors. Celebra la seua festa major el dia de Corpus Christi, al mes de juny.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de l'Horta Sud
Millares

Toponímia:
 Millares  o Millars (Canal de Navarrés) , municipi del País Valencià a la comarca de la Canal de Navarrés
 Los Millares, assentament prehistòric de l'Edat del Coure (3200-2200 aC), al municipi de Santa Fe de Mondújar (província d'Almeria, Espanya)
 Biografies: 
 Agustín Millares Carlo (Las Palmas de Gran Canaria, 1893 - 1980), paleògraf, bibliògraf i acadèmic canari 
 Manuel Millares Sall o Manolo Millares (Las Palmas de Gran Canaria, 1926 - Madrid, 1972), pintor i gravador 
 Selena Millares (Las Palmas de Gran Canària, 1963), escriptora i filòloga espanyola 
 Miscel·lània: Cultura de Los Millares, cultura arqueològica del III mil·lenni aC
(2399) Terradas

(2399) Terradas és un asteroide descobert el 17 de juny de 1971 per l'astrònom argentí Carlos Ulrico Cesco des del Complex Astronòmic d'El Leoncito a San Juan (Argentina). Anteriorment se'l coneixia per la designació provisional 1971 MA.

Anomenat en memòria del català Esteve Terradas i Illa (1883-1950), físic i matemàtic i professor de les universitats de Saragossa, Barcelona, La Plata, Buenos Aires i Madrid, el qual, a la seva etapa argentina (1936-39), va col·laborar a l'Observatori Astronòmic d'aquell país.

Enllaços externs 
 Dades actualitzades de la NASA amb l'òrbita de (2399) Terradas. 

Asteroides Flora
(945) Barcelona

(945) Barcelona és un asteroide del cinturó principal descobert per l'astrònom Josep Comas i Solà el 3 de febrer de 1921 des de l'observatori Fabra, Barcelona (Catalunya). Rep el seu nom en honor de Barcelona, la ciutat de naixement del seu descobridor i el lloc on es va descobrir.

S'estima que el seu diàmetre és de 25,47 ± 2,0 km. La seva distància mínima d'intersecció de l'òrbita terrestre és d'1,22643 ua. El seu paràmetre de Tisserand, TJ, és de 3,154. Les observacions fotomètriques recollides d'aquest asteroide mostren un període de rotació de 7,36 hores, amb una variació de lluentor de 10,13 de magnitud absoluta.

L'objecte dona nom a la família de Barcelona d'uns 300 asteroides rocosos que comparteixen propietats espectrals i elements orbitals semblants (n'és una característica una inclinació orbital comparativament alta).

Referències

Enllaços externs 
 L'òrbita de (945) Barcelona. 

Planetes menors anomenats en honor de llocs
Barcelona
Lagomorfs

Els lagomorfs (Lagomorpha) són un ordre de mamífers, que inclou dues famílies: Leporidae (llebres i conills) i Ochotonidae (piques).

Les incisives els creixen contínuament com als rosegadors però, en canvi, els lagomorfs tenen una capa d'esmalt que els hi recobreix ambdues cares. Es diferencien dels rosegadors per tenir dos parells de dents incisives a cada mandíbula mentre que els rosegadors en tenen un sol parell.

Etimologia 
Els lagomorfs (del grec lagōs, 'llebre' i morphē, 'forma') són un ordre pertanyent als mamífers placentaris.

Taxonomia 
 ORDRE LAGOMORPHA
Família Ochotonidae: piques
 Gènere Ochotona
Família Prolagidae †
Família Leporidae: conills i llebres
 Gènere Pentalagus
 Gènere Bunolagus
 Gènere Pronolagus
 Gènere Nesolagus Gènere Romerolagus Gènere Brachylagus Gènere Sylvilagus Gènere Oryctolagus Gènere Poelagus Gènere Caprolagus Gènere LepusFamília Strenulagidae
Gènere AktashmysGènere GobiolagusGènere LushilagusGènere ShamolagusGènere StrenulagusIncertae sedisGènere Erenlagus''

Referències
Llista de colors

Llista parcial de colors amb la seva codificació en alguns sistemes de representació del color:

A

B

C

E

F

G

H

I

J

L

M

N

O

P

R

S

T

V

X

Vegeu també 
 Llista de colors HTML

Referències 

Colors
Imperi Galàctic

L'Imperi Galàctic és un hipotètic règim polític totalitari que abraça diversos planetes o sistemes solars. És un tema comú en la ciència-ficció.

Molts autors de novel·les, còmics, videojocs o pel·lícules de ciència-ficció han usat un imperi galàctic com a rerefons o bé han escrit sobre el creixement o el declivi d'algun d'aquests imperis. La idea dels imperis galàctics està basada generalment en l'Imperi Romà, el model que va prendre Isaac Asimov, en la sèrie de La Fundació i que va inspirar els posteriors imperis d'escriptors i directors de cinema. Cal tenir present que Isaac Asimov havia escrit dos llibres sobre la història de l'imperi Romà (una primera part sobre els orígens i l'època republicana i una segona part sobre l'època imperial). Asimov va descriure detalladament com una república va passar a ser un imperi, o com va gestionar-se l'imperi amb dificultats militars i econòmiques durant el seu declivi.

El més conegut pel públic en general és probablement l'Imperi de la saga de La Guerra de les Galàxies, al seu torn derivat de la República Galàctica. Precisament el seu creador, George Lucas, va explicar que per a narrar el pas de la república a l'imperi galàctic va inspirar-se en tres casos històrics: l'imperi Romà, el Primer Imperi Francès () i el Tercer Reich d'Alemanya (segle XX). En còmics, especialment mangues, hi ha també molts casos d'imperis galàctics. Generalment l'imperi sol ser un enemic a batre per part dels personatges que lluiten per la llibertat.

Referències

Vegeu també 
 Imperi galàctic en la saga de "La Fundació"
 Imperi galàctic en "La Guerra de les Galàxies"

Enllaços externs 
 Conceptes d'astrofísica de l'Imperi Galàctic de La Guerra de les Galàxies 

Ciència-ficció
Meteor

meteor (astronomia), deixant de matèria incandescent que abandona darrere seu un meteorit en travessar l'atmosfera
 Meteor (meteorologia), fenomen produït dins de l'atmosfera de la Terra
 Meteor (pel·lícula), pel·lícula del 1979, protagonitzada per Sean Connery i Natalie Wood
 Meteor (web framework), entorn de treball per a aplicacions web de codi obert basat en JavaScript 
 Toponímia: 

 Meteor Crater, cràter a Arizona format per l'impacte d'un meteorit 
 Els Meteors, conjunt de monestirs ortodoxos grecs a la regió de Tessàlia
Amerigo Vespucci

Amerigo Vespucci (a.me.ɾ'i.ɡo ves.p'ut.t͡ʃi) (9 de març de 1454,

Si bé els antecedents epistolars de Vianello el mostren com una font creïble, i els registres oficials de Venècia i les dates d'emissió i recepció de la carta proven que és autèntica, hi ha als arxius de la Casa de Contractació abundant documentació que demostra que Vespucci va estar a Sevilla el setembre de 1506 i el febrer de 1507.

Pels motius referits, la historiografia en general tendeix a negar l'existència d'aquest viatge. Si realment va tenir lloc va haver de durar pel cap alt tres mesos, temps amb prou feines suficient per fer-ne una molt breu visita. Arciniegas diu que va poder haver arribat a la costa de les Perles, en el Carib.

Sisè viatge (1507/1508?) 
La ruta del viatge de 1505 hauria estat repetida per De la Cosa i Vespucci dos o tres anys més tard. Igual com amb el viatge anterior, no existeix evidència documental directa que això realment hagi succeït, per la qual cosa sol ser rebutjat per la historiografia moderna. L'única i molt breu referència a aquesta empresa la dona l'ambaixador de Venècia en la cort de Castella, Francesco Corner, en una de les seves cartes a la seva Signoria, escrita des de Burgos el 19 de juny de 1508, en la qual expressa que l'expedició tindria per fi arribar a terra ferma per tal de transbordar or.

Referències i bibliografia

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Carta de Amerigo Vespucci del 18 de juliol de 1500, al web Memoria política de México.
 Breu biografia de Amerigo Vespucci.
 Origen del nom Amèrica.

Documents de Vespucci:
 Carta de Lisboa del 1502:
 Transcripció del original en italià 
 Mundus Novus:
 Versió en llatí impresa a Ausburgo el 1504 i traducció al italià de 1507
 Fragment Ridolfi:
 Transcripció de l'original en italià 
 La Lettera o Carta a Soderini: 
 Versió original en italià i traducció de 1507 al llatí 
 Traducció moderna de part d'ella al espanyol 
 Traducció al anglès, precedida per una traducció de Mundus Novus
 Testament d'Amerigo Vespucci el 9 d'abril de 1511:
 Original
 Transcripció del original i traducció al italià 
 Col·leccions de documents:
 Recopilació de 146 documents d'archius relatius a Américo Vespucio per Ilaria Caraci: 1451 - març de 1492 , desembre de 1492 - maig de 1508  i juny de 1508 - 1515 .
 Llista de documents relatius a Amerigo Vespucci a l'Arxiu Històric Provincial de Sevilla

Navegants italians
Exploradors italians
Florentins
Morts a Sevilla
Morts de malària
Esclavistes
Illes ABC

Les illes ABC són un terme que hom empra per designar alhora les illes caribenyes d'Aruba, Bonaire i Curaçao. En el context neerlandès hom les coneix també com a illes de Sotavent (Benedenwindse Eilanden), però en anglès es consideren illes de Sobrevent (Windward Islands).

Totes tres constituïen, juntament amb Sint Maarten, Sint Eustatius i Saba (més al nord, i conegudes en el context neerlandès com a illes SSS), les Antilles Neerlandeses. Des del 1986, Aruba disposa d'un estatus diferenciat com a país constituent del Regne dels Països Baixos. El 2010 amb la dissolució de les Antilles Neerlandeses, Curaçao també va adquirir aquest estatus mentre que Bonaire va esdevenir un municipi especial dels Països Baixos, formant amb Sint Eustatius i Saba el Carib neerlandès.

Estan situades al nord de l'estat Falcón (Veneçuela) i ordenades d'est a oest: Bonaire, Curaçao i Aruba (ja just sobre la península de Paraguaná).

La llengua que més s'hi parla és el papiamento, si bé el neerlandès hi té un estatus oficial i l'anglès i l'espanyol també hi són emprats.

Vegeu també 
 Illes BES

Antilles Neerlandeses
ABC
Cometa Hale-Bopp

El Cometa Hale-Bopp (el nom oficial del qual és C/1995,O1) va ser probablement un dels cometes més àmpliament observat en l'últim segle i un dels més brillants que s'han vist en dècades. Va poder ser observat directament amb la vista durant 18 mesos, quasi el doble del temps que va poder observar-se el Gran Cometa de 1811. El cometa Hale-Bopp va ser descobert el 23 de juliol de 1995 a una gran distància del Sol creant-se des de llavors l'expectativa que seria un cometa molt brillant quan passara prop del Sol. La brillantor d'un cometa és quelcom molt difícil de predir amb exactitud, però l'Hale-Bopp va superar tot allò que s'ha esperat quan va passar pel seu periheli l'1 d'abril de 1997. El cometa va ser anomenat el Gran Cometa de 1997; el seu pas va incitar un cert nivell de pànic en la població, el que va incitar un suïcidi en massa entre els seguidors de la secta de La Porta del Cel. 
El seu període orbital és d'uns 2.537 anys.

Descobriment 
Alan Hale, en Cloudcroft, Nou Mèxic realitzava una busca sistemàtica de cometes quan el 23 de juliol de 1995 va descobrir un objecte brillant d'onzena magnitud prop de l'agrupació globular M70, en la constel·lació de Sagitari. Per la seua banda, Thomas Bopp observava el cel amb el telescopi d'un amic, quan va percebre un objecte no catalogat que va resultar ser el cometa.

Acostament 
Prompte queda clar que Hale-Bopp no era un cometa ordinari: Al calcular-se la seva òrbita, esta va resultar estar a 7.2 unitats astronòmiques (UA) del Sol, col·locant-lo entre Júpiter i Saturn en la major distància de la Terra que qualsevol altre cometa descobert. La majoria dels cometes a esta distància són a penes perceptibles, i la seua activitat no és apreciable, però la cua de l'Hale-Bopp era ben observable. En una imatge del Telescopi angloaustralià de 1993 es va trobar el cometa encara no descobert a una 13 ua del Sol, que és una distància que en general no permet observar cometes; per exemple, el Cometa de Halley és 50.000 vegades menys lluminós a la mateixa distància del Sol. Les anàlisis indiquen que el seu nucli té prop de 50 quilòmetres de diàmetre, tres vegades la grandària de l'Halley.

La seva gran distància i sorprenent activitat indicava que el cometa Hale-Bopp seria molt brillant a l'aconseguir el seu periheli en 1997. No obstant això, els especialistes en cometes van ser cautelosos en els anuncis, a causa de com és de difícil predir amb exactitud la brillantor d'un cometa. Anys abans, en 1973, es va anunciar que el Cometa Kohoutek seria el cometa del segle per la seva brillantor, però aquest no va omplir les expectatives en eixe sentit.

Vegeu també 
 Cometa
 Núvol d'Oort

Notes 

Hale-Bopp, Cometa
Saurisquis

Els saurisquis (Saurischia, del grec 'pelvis de llangardaix') és un dels dos ordres tradicionals dels dinosaures.

El 1888, Harry Seeley classificà els dinosaures en dos grans ordres, basant-se en l'estructura de la seva pelvis. Els saurisquis es distingeixen dels ornitisquis] per retenir la configuració ancestral dels ossos de la pelvis. Tots els dinosaures carnívors (els teròpodes) són membres dels saurisquis, juntament amb un dels dos grans llinatges de dinosaures herbívors, els sauropodomorfs. Al final del Cretaci, totes les famílies de saurisquis, excepte els ocells, desaparegueren en la gran extinció del Cretaci. Es caracteritzen pel fet que la major part d'individus tenen el pubis en la mateixa direcció que la d'un llangardaix, cap endavant, apuntant cap als intestins.

Si es considera com un grup que només inclogui rèptils (consideració que depèn de la font consultada), llavors és un grup parafilètic que exclou els ocells i per tant no forma un clade.

Filogènesi 
El cladograma següent ha estat adaptat de Weishampel et al''., 2004.

Referències
Abelisaure

Labelisaure (Abelisaurus comahuensis) fou una espècie de dinosaure descendent dels primitius ceratosaures. Es tracta de l'única espècie del gènere Abelisaurus. Se n'han trobat fòssils a l'oest de l'Argentina. Caçava titanosaures i altres preses.

Tenien unes extremitats superiors comparativament petites per a la seva mida total, amb quatre dits petits i gruixuts, que no els eren de gaire utilitat. Un altre tret important era el seu crani. Tenien un enorme cap amb una mandíbula inferior bastant feble en comparació amb la superior. El seu crani era molt gros, amb unes òrbites oculars i fosses nasals enormes, però el més destacable era l'obertura prenasal típica dels arcosaures, destinada a allotjar els músculs mandibulars i a alleugerir el pes total del cap.

Referències

Bibliografia 

 

Abelisàurids
Cabal hidràulic

El cabal hidràulic és la quantitat de líquid que passa per una secció concreta del seu recorregut per unitat de temps. Seguint les unitats del Sistema Internacional s'expressa en m³/s, o, en el cas de cabals més petits, l/s (litres per segon). En hidràulica i hidrologia, és un concepte que s'empra tant per a canonades com per a canals i rius.

Matemàticament el cabal hidràulic s'expressa com a:

On A és l'àrea de la secció d'estudi i u la velocitat a cada punt de la secció. Aquesta velocitat no té per què ser uniforme: si no ho és, cal integrar-la al llarg de tota l'àrea.

Referències

Vegeu també 
 Règim pluvial
 Ploma d'aigua

Magnituds físiques
Hidrologia
Koltur

Koltur és una petita illa (2,3 km²) de l'arxipèlag de les Fèroe, on ocupa una posició central, a l'oest de Streymoy i al nord de Hestur.

Bona part de l'illa consisteix en una muntanya homònima de 477 m.

El seu poblament començà amb una casa de pagès al sud anomenada Heirni i Húsi, que després es veié complementada per una altra al nord (Norduri i Gerdum) i finalment dues més. Tots aquests incipients nuclis li donaren un màxim de població de 50 habitants.

Actualment però, Koltur és l'illa habitada amb menys població de les Fèroe. Dues persones (Bjørn i Lükka Patursson) provinents de Kirkjubøur s'instal·laren a Norduri i Gerdum el 1990. Actualment però (2020) només hi viu una sola persona. Prèviament, l'illa havia estat deshabitada un any, en marxar-ne els darrers pastors d'ovelles que hi vivien. Per això forma part del grup d'illes anomenades Útoyggjar (illes exteriors o perifèriques en feroès), que tenen en comú la mala comunicació amb la resta d'illes i escassa població.

A l'illa no s'hi pot accedir amb ferry, però un helicòpter hi va tres cops per setmana.

Referències

Vegeu també 
 Llista de fiords de les Illes Fèroe

Enllaços exsterns 
 Faroestamps.fo  (feroès, alemany, anglès, francès i danès)
 Koltursgarður - Øya Koltur (Pàgina dels seus habitants actuals, en feroès)

Illes de les Fèroe
Videojoc de rol

Els jocs de rol per ordinador (CRPG són les seves sigles en anglès), sovint escurçat a simplement (i incorrectament) jocs de rol (RPG), són un tipus de videojoc que típicament usen els elements dels jocs de rol que es juguen en persona. Els jocs de rol per a ordinador inclouen una gamma ampla d'estils i tipus de motors de joc i s'han diversificat significativament.

Els elements de joc dels RPG es poden trobar en videojocs d'estratègia en temps real, shooters en primera persona, shooters en tercera persona, i alguns altres tipus com jocs en línia multijugador (MUD, multiple-user dungeon).

Aquests poden ser en temps real o per torns. Algunes característiques, entre d'altres, són: tenen un escenari per a jugar, cada jugador té un o més personatges a la vegada i es pot jugar sol o en multijugador (no confondre amb jocs d'estratègia). Tenen com a base fonamental complir una missió. Molts fan que el personatge evolucioni a partir de trobades amb monstres, companys o objectes, de manera que pot millorar habilitats o obtenir bonificacions, sovint mesurades a partir de l'adquisició de punts d'experiència. A diferència dels jocs de plataformes, el jugador té un marge de llibertat per a decidir els moviments i accions dels personatges.

S'acostuma a dividir els videojocs en jocs d'estil occidental i d'estil oriental. Els occidentals tenen un dibuix més fosc i permeten més llibertat al jugador, mentre que els orientals acostumen a basar-se en uns gràfics pròxims al manga i tenen una acció més ràpida.

Videojocs destacables històricament 
 Rogue, 1980: primer videojoc que explora a fons el concepte cova subterrània com a laberint, base de la majoria de mapes posteriors del gènere.
 Ultima I, 1981: inici d'una de les sagues més populars.
 Dragon Quest, 1986: inici de l'escola japonesa de videojocs de rol.
 Final Fantasy I, 1987: primer joc d'una saga supervendes.
 Might and Magic: The Secret of The Inner Sanctum, 1987: inici d'una de les sagues que compta amb més versions per a diferents formats i consoles.
 Secret of Mana, 1993: un dels èxits del mercat de les consoles, combina elements de les sagues anteriors.
 Chrono Trigger, 1995: destaca per la varietat d'històries possibles i per fer evolucionar el sistema de combat.
 Super Mario RPG: Legend of the Seven Stars, 1996: incursió del Mario, un dels personatges més populars del món dels videojocs, en el món de rol, prova de la popularitat del gènere.
 Arc the Lad III, 1999,: joc de rol tàctic japonès per a PlayStation.
 EverQuest, 1999: MMORPG molt popular que va fer esclatar la polèmica per l'ús de diners reals i pel grau d'addicció que provocava.
 Kingdom Hearts, 2002: joc que va acostar el públic infantil al gènere.
 Fable, 2004: famós per les accions diferents que podien fer els personatges.
 World of Warcraft, 2004: un dels jocs massius més popular.
 League of Legends, 2009: amb més de 100 milions d'usuaris registrats.

Vegeu també 
 Videojoc de rol massiu
 Videojoc de rol tàctic

Referències

Bibliografia addicional 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

rol
Joc de rol