alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Fiord

Un fiord és una antiga vall glacial que ha estat inundada per l'aigua del mar després de la desaparició de les glaceres del període quaternari. Morfològicament és un braç de mar, sovint de gran profunditat i envoltat per vores molt escarpades, que penetra terra endins. Per exemple, el Sognefjord s'endinsa més de 200 km a l'interior i presenta una fondària de més de 1.100 metres en alguns punts.La gran fondària dels fiords només és compatible amb l'acció de les glaceres, normalment és més gran en la part mitjana i superior degut a que el poder erosiu de les glaceres és més gran a prop del seu origen.

Els fiords tenen la forma característica en forma d'U de les valls glacials, com la part inferior, la menys inclinada de la U, es troba submergida, les parets visibles poden aixecar-se molts metres verticalment sobre el nivell de les aigües. Presenten els accidents morfològics típics del glacialisme, com per exemple, cubetes, replans, terrasses o valls penjades. Aquestes valls penjades laterals originen cascades i saltants, un exemple notable és el fiord de Geiranger, on hi destaca, entre d'altres, la cascada de les Set Germanes. En molts casos la vall s'estén cap a l'interior, de vegades una petita glacera roman al cap de la vall, d'altres el riu que va formar la vall original s'ha restablert i ha construït un delta a la capçalera del fiord, sovint aquest delta és l'únic indret on es poden establir pobles i granges.

Etimologia 
El mot és d'origen escandinau, on fjord s'empra, més àmpliament que en català, per a tota entrada estreta costa endins. El mot català prové del noruec fjord.

Fiords al món 
En general, estan situats en costes muntanyoses occidentals (obertes cap a ponent), més enllà dels 48° de latitud a l'hemisferi nord i dels 42° al sud. Hom troba fiords a les costes de:
 Noruega, amb valls penjades que produeixen cascades de gran alçada que cauen directament al mar.
 Islàndia
 Groenlàndia
 Dinamarca
 oest d'Escòcia (on són anomenats sea lochs)
 sud-oest de l'illa sud de Nova Zelanda
 oest de l'Amèrica del Nord, des del sud de la Colúmbia Britànica fins a Alaska
 oest de Terranova
 sud de Xile

Els fiords més llargs del món són:
 Scoresby Sund a Groenlàndia, (350 km)
 Sognefjord a Noruega (203 km)
 Hardangerfjord a Noruega (179 km)

Els fiords amb més fondària són:
 Skelton Inlet a l'Antàrtida: 1.933 m
 Sognefjord a Noruega: 1.308 m
 Canal Messier a Xile: 1.288 m

Les llargues badies semblants als fiords de Nova Anglaterra són a vegades anomenades "fiards".

La badia de Lim, a Ístria, va ser creada per les forces erosives del riu Pazinčica, no per geleres, de manera que estrictament no hi és aplicable el nom de "Fiord de Lim" que a vegades se li aplica.

Referències
Jordi Pons Sanginés

és un alpinista català.

És considerat un dels pares de l'actual generació d'alpinistes i escaladors de Catalunya i de tot l'Estat espanyol, amb ascensions a parets mítiques com la cara Nord de l'Eiger o l'esperó Walker de les Grandes Jorasses, al Massís del Mont Blanc, a l'Hindukush, a l'Annapurna, etc. Va formar part de la primera expedició catalana a l'Everest l'any 1982, organitzada pel Centre Excursionista de Catalunya (CEC), de la que en queda com a testimoni el magnífic film Everest 82, primera expedició catalana.

L'any 1963 amb Josep Manuel Anglada, Francesc Guillamon, entre d'altres, realitzen l'apertura de la primera via d'escalada directa del Siula Grande, on l'alpinista valencià Miguel Gómez realitzà tasques de logística.

El 26 d'abril de 1974, juntament amb en Josep Manuel Anglada Nieto i n'Emili Civis Abad ascendeix l'Annapurna Est, primer 8.000 coronat per una expedició catalana.

La seva obra cinematogràfica comprèn més d'una vintena de documentals dels que, ell diu poden ser presentats amb una certa dignitat, molts dels quals destacats amb premis al Festival de Cinema de Muntanya de Torelló i als festivals internacionals de Trento o de Les Diablerets. D'entre tots cal destacar els documentals de l'Ama dablam (1981), el citat Everest 82, el Cho Oyu 8201 m (1984) i Mackinley, la muntanya polar (1987), tots ells rodats amb cinema 16 mm, la qualitat dels quals està molt per sobre d'aquell concepte d'una certa dignitat que ell usa modestament quan parla dels seus films i quan afirma que per fer sortir la gent de casa seva per a veure un documental només es podia fer si hi havia un mínim de garanties de pensar que les imatges eren de prou qualitat per a fer perdre unes hores de son. Una cosa podria ser l'èxit aconseguit des del punt de vista alpinístic i una cosa molt diferent era plasmar-ho en el cel·luloide.

La secció de cinema del Centre Excursionista de Catalunya atorga anualment el Premi Especial de Muntanya Jordi Pons a la pel·lícula que mostri o enalteixi millor els valors de la muntanya.

Ascensions i expedicions 
 1974, la punta Est de l'Annapurna (8.026 metres) 
 Expedició al Dhaulagiri
 1982 Primera expedició catalana a l'Everest

Llibres 
 Annapurna Est. Un vuit mil verge (1976) editorial TUSHITA EDICIONS

Referències

Enllaços externs 
 Jordi Pons a Temps d'aventura

Alpinistes barcelonins
Naixements del 1933
Escaladors de l'Everest catalans
Tet

La Tet és un riu de la Catalunya del Nord que neix prop del Carlit i, tot seguint una direcció oest-est, amb moltes giragonses i inflexions, travessa l'Alta Cerdanya, el Conflent i la plana del Rosselló per acabar desembocant a la Mediterrània prop de Perpinyà, després de 120 km.

El 1940, un fort aiguat va fer que la Tet provoqués importants destruccions.

Etimologia 
Aviè, Estrabó i Claudi Ptolemeu l'anomenen Ruscino, que és el nom que rebia la vila de Perpinyà a l'antiguitat clàssica. Per la seva banda, Pomponi Mela l'anomena Tetis, sens dubte el precedent del topònim actual. El riu no torna a aparèixer documentat fins al , en diversos documents i amb les formes Tedo, Tede i Tete.

Recorregut 

El riu es forma a 2.059 m alt per la unió de dos torrents de muntanya, el Rec de la Grava, que prové del nord-oest, i el Rec de la Llosa, que ho fa del nord-est. El seu naixement és en terme d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, al nord-oest del Carlit.

El seu curs es veu modificat per l'existència d'embassaments artificials com ara l'estany de la Bollosa, construït per a generar energia hidroelèctrica, i el pantà de Vinçà.

Travessa una bon quantitat de comunes: Angostrina i Vilanova de les Escaldes, on té la capçalera, els Angles, Bolquera, la Llaguna, la Cabanassa, Montlluís, Sautó, Sant Pere dels Forcats, Planès, Fontpedrosa, Toès i Entrevalls, Canavelles, Nyer, Soanyes, Oleta i Èvol, Serdinyà, Fullà, Vilafranca de Conflent, Cornellà de Conflent, Rià i Cirac, Codalet, Prada, Catllà, Eus, Marqueixanes, Arboçols, Vinçà, Rodès, Bulaternera, Illa, Nefiac, Millars, Cornellà de la Ribera, Sant Feliu d'Amunt, Sant Feliu d'Avall, Pesillà de la Ribera, el Soler, Vilanova de la Ribera, Baó, Sant Esteve del Monestir, Perpinyà, Bonpàs, Vilallonga de la Salanca, Canet de Rosselló i Santa Maria la Mar.

Principals afluents 
 La Riberola
 el Torrent de Carançà
 la Ribera de Mentet
 la Rotjà (Pi de Conflent, Saorra, Fullà i Serdinyà)
 el Cadí (Vernet, Cornellà de Conflent i Vilafranca de Conflent)
 el Callan (Noedes, Conat i Rià i Cirac)
 la Castellana (coll de Jau)
 la Llentillà (Vallmanya, Vallestàvia, Finestret, Espirà de Conflent i Vinçà)
 el Bulès (La Bastida, Sant Marçal, Prunet i Bellpuig, Bula d'Amunt, Casafabre, Bulaternera, Millars i Nefiac)
 la Bassa (Perpinyà),

Localitats principals situades al llarg del seu curs 
 Montlluís
 Fontpedrosa
 Oleta
 Vilafranca de Conflent
 Rià
 Prada
 Illa
 Millars
 El Soler
 Perpinyà.

Notes

Referències

Bibliografia 

  
 
 

Tet
Tet
Tet
Bukkake

El bukkake (del japonès ぶっかけ) és una pràctica de sexe en grup que té com a punt referencial el fet que un nombre important d'homes ejaculen sobre el cos d'una persona. El que converteix el bukkake en un acte sexual és la fixació de l'impuls eròtic en el moment de l'ejaculació final i la nombrosa dotació d'individus del sexe masculí que hi resulten involucrats.

Etimologia 
Bukkake és la forma substantivada del verb japonès bukkakeru (打っ掛ける), llençar aigua o esquitxar. Tanmateix, es pot descompondre en dos verbs: butsu (ぶつ) i kakeru (掛ける). Butsu vol dir assolir però utilitzat com a prefix indica que l'acció posterior es realitza completament; i com que kakeru vol dir regar o vessar, s'entén que en japonès se'n faci ús habitualment per descriure el fet de vessar aigua o altres líquids en prou quantitat per a omplir quelcom o deixar-ho xop.

A més, bukkake es fa servir al Japó per a descriure un tipus de plat que es prepara en vessar brou calent sobre els fideus (per exemple bukkake-udon i bukkake-soba).

Referències 

Cinema pornogràfic
Pràctiques sexuals
Teodoro Obiang Nguema

Teodoro Obiang Nguema Mbasogo (Acoacán-Esangui, 1942) és un polític i militar equatoguineà d'ètnia fang, actual President de Guinea Equatorial des del 3 d'agost de 1979.

Biografia 
Va néixer a Akoakam-Esangui, districte de Mongomo, sent el tercer de deu germans. Als 8 anys va començar a l'escola de Mongomo i després al grup escolar Cardenal Cisneros a Ebebiyin. Va seguir els seus estudis a l'acadèmia militar espanyola de Saragossa, essent anomenat tinent durant el mandat del seu oncle Francisco Macías Nguema.

Cop d'estat i presidència 
El 3 d'agost de 1979 amb un cop d'estat va derrocar el seu oncle Francisco Macías Nguema, a qui després va executar.

Començà una forta repressió contra tot tipus d'oposició, moltes persones d'oposició al seu règim van ser apressades o executades.

El setembre de 1990 Amnistia Internacional va acusar Obiang de practicar la tortura.

El novembre de 2021, Teodoro Obiang Nguema Mbasogo va ser designat al congrés del seu partit com a candidat per a un sisè mandat a les eleccions de 2023.

Referències 

Polítics equatoguineans
Dictadors
Collar de l'orde d'Isabel la Catòlica
Caps d'estat d'Àfrica
Militars africans
Alumnes de la Universitat Nacional d'Educació a Distància
Alumnes de l'Acadèmia General Militar
Presidents de la Unió Africana
Verb impersonal

Un verb impersonal és aquell que no té subjecte, és a dir, designa una situació sense atribuir-la a cap persona determinada. Són verbs que es conjuguen en la tercera persona del singular.

Cal no confondre les oracions impersonals o amb verb impersonal amb les oracions amb subjecte el·líptic. Així, mentre que les primeres no tenen subjecte, les segones en tenen, malgrat que no el manifesten explícitament, sinó que se sobreentén.

Hi ha diversos tipus de verbs impersonals:
 Els verbs que es refereixen a fenòmens meteorològics, com ara "nevar", "tronar" o "ploure" (Ahir nevava, Ha plogut a bots i a barrals).
 El verb "fer" referit a fenòmens del temps (Fa calor en aquesta ciutat, Feia un fred que pelava).
 El verb "haver-hi" (Hi ha molta gent, Hi havia una festa al poble, Hi ha una poma verda a sobre de la taula).
 Construccions amb la partícula ''ésser'', "es", "hom", etc., quan es pretén intencionadament ocultar el subjecte (Es creu en la seva solvència, Hom opina que ho va fer).

Verbs
Haaretz

Haaretz (en hebreu: הארץ) (en català: La Terra), en referència a l'expressió Eretz Israel, (en català: Terra d'Israel) és un diari Israelià fundat el 1919 per un grup d'immigrants sionistes, la major part originaris de Rússia. Va ser comprat el 1935 per Zalman Schocken, un immigrant recent d'Alemanya.

Haaretz es publica en hebreu, tot i que una versió reduïda en anglès acompanya diàriament a l'edició de l'International Herald Tribune distribuïda a Israel. Tant la versió en hebreu com l'anglesa es poden consultar a internet.

La línia editorial del periòdic la va definir Gershom Schocken, qui fou el seu cap editorial entre el 1939 i 1990. Haaretz encara pertany a la família Schocken. L'editor actual és en David Landau, i el cap d'edició en Tami Litani, qui reemplaçaren a Hanoch Marmari i Yoel Esteron l'abril del 2004.

Comparat amb els altres quotidians en hebreu, Maariv i Yediot Aharonot, Haaretz té un to més seriós, amb articles més llargs, lletra més petita, menys fotos, i seccions diàries de ciència i literatura. La seva posició respecte del conflicte Israelo-Palestí tendeix cap a l'esquerra, en particular els articles d'Amira Hass (periodista israeliana radicada a Ramal·lah, Cisjordània) així com, fins a un cert punt, els de Gideon Levy. En temes religiosos, la posició del diari és decididament secular. D'aquesta manera, en el context de l'Operació Marge Protector, succeïda a partir del juliol de 2014, Haaretz va publicar una editorial exposant que la "suau sorra de Gaza... podria convertir-se en arenes movedisses" per a l'exèrcit israelià, a més a més d'alertar de la possible "matança indiscriminada" de civils palestins. L'article sentenciava que "no hi podia haver victòria aquí".

El periòdic també tracta sovint temes de justícia social tot i que, per contra, la seva posició en assumptes econòmics és més aviat liberal. Haaretz està a favor de la privatització, del lliure mercat, de la reducció en la despesa social, de retallar impostos, i d'una política fiscal estricta.

D'acord amb dades del mateix diari, la circulació de la seva edició hebrea és d'unes 75000 còpies els dies de setmana (és a dir, de diumenge a dijous), i unes 95000 els divendres. Els dissabtes (dia de descans al calendari jueu i oficial a Israel) no es publica. Aquests números representen al voltant d'un 10% del mercat israelià. Segons l'antic cap d'edició, Hanoch Marmari, les edicions en internet reben al voltant d'un milió i mig de visites diàries l'hebrea, i unes 700000 l'anglesa, aquestes en la major part de fora d'Israel.

Referències

Enllaços externs 

 Haaretz online 
 Haaretz online 

Diaris en hebreu
Premsa d'Israel
Katori Shinto-ryu

Tenshin Shōden Katori Shintō Ryū (天真正伝香取神道流) és una de les koryu més antigues del Japó. La Tenshin Shōden Katori Shintō Ryū va ser fundada per en Iizasa Ienao.

L'actual (2005) Soke és en Iizasa Yasusada (飯篠修理亮快貞 Iizasa Shuri-no-suke Yasusada). El representant, i únic instructor en cap (Menkyo Kaiden és en Otake Risuke (Narita, Prefectura de Chiba).

[[Fitxer:Niten-diasamurai1.ogv|miniatura|Kata de Kenjutsu de l'estil Tenshin Shoden Katori Shinto Ryu]]

L'Escola inclou en el seu currículum marcial diferents tècniques: Iai-jutsu, Kenjutsu, Bojutsu, Naginata-jutsu, Sojutsu, Ju-jutsu, Shuriken-jutsu, Ninjutsu, Senjutsu i Chikujo-jutsu entre altres.

Avui dia, l'Escola manté el tradicional protocol d'admissió, en el quin un candidat a estudiar en la mateixa ha de portar a terme el Keppan (jurament d'ingrés), signant amb la seua pròpia sang un document en el qual accepta les normes establides pel fundador de l'Escola, el Mestre Iizasa Choisai Ienao, fa més de 600 anys.

 Referències 
 Otake, Risuke (2007). Katori Shinto-ryu: Warrior Tradition, Koryu Books 
 Otake, Risuke (1977). The Deity and the Sword - Katori Shinto-ryu Vol. 1, Japan, Japan Publications Trading Co.  (El titul original en Japonès per als tres volums de la sèrie és Mukei Bunkazai Katori Shinto-ryu).
 Otake, Risuke (1977). The Deity and the Sword - Katori Shinto-ryu Vol. 2, Japan, Japan Publications Trading Co. 
 Otake, Risuke (1977). The Deity and the Sword - Katori Shinto-ryu Vol. 3, Japan, Japan Publications Trading Co. 
 Sugino, Yoshio & Ito, Kikue (1977). Tenshin Shoden Katori Shinto-ryu Budo Kyohan (Un llibre de text per estudiar Tenshin Shoden Katori Shinto-ryu; publicat inicialment el 1941).
 Watatani, Kiyoshi (1967). (Zusetsu) Kobudōshi'', Tokyo

Enllaços externs 

 http://www.tenshinsho-den-katori-shinto-ryu.org/

Arts marcials del Japó
Drus (Alps)

Els Drus són una famosa muntanya dels Alps, al massís del Mont Blanc, entre les glaceres d'Argentière i la Mer de Glace.

La seva alçada és modesta, comparada amb altres pics que hi són molt a prop.

Els Drus són formats per dos pics, separats per una bretxa a 3.698 metres, 
 Gran Dru, de 3.754 metres, i 
 Petit Dru, de 3.733 metres.

Aquest darrer, el Petit, és una espectacular agulla granítica visible des de molts llocs de la vall de l'Arve (al municipi de Chamonix-Mont Blanc) i va atreure ben aviat l'atenció dels afeccionats a un nou esport: l'alpinisme.

Així, la primera ascensió del Petit Dru es va fer el 1879, per part de Jean Charlet-Straton, Prosper Payot i Frédéric Folliguet, una fita d'importantíssim mèrit en aquell moment.

Les vies més freqüentades (molt poc freqüentades, però) són l'anomenada Via Directa Americana, amb una gradació ED (VI), i la Via de la Cara Nord (MD+ (V)). A la base de la muntanya, al vessant de la Mer de Glace i accessible des de l'estació del ferrocarril turístic de Montenvers, es troba el petit refugi de La Charpoua, que conserva actualment l'ambient que devia tenir quan es va construir, als temps dels primers alpinistes.

Roger Frison-Roche, guia de muntanya, explorador i novel·lista, va ambientar en aquest refugi la seva popular obra El primer de la cordada, i al Petit Dru es desencadena el drama encertadament relatat en aquesta novel·la.

El pilar sud-oest, anomenat "Bonatti", i la seva ruta d'escalada homònima (en honor de l'alpinista Walter Bonatti que la va escalar en "solo" el 1955) varen col·lapsar el 2005, en una caiguda de roques que ha deixat la característica enorme "cicatriu" de color gris clar actual.

Muntanyes de Chamonix-Mont-Blanc
Tresmils dels Alps
Massís del Mont Blanc
Yediot Aharonot

Yediot Aharonot (en hebreu: ידיעות אחרונות) (en català: Últimes Notícies) és un diari en hebreu i el de més circulació d'Israel. La mateixa empresa és propietària del web més popular d'Israel, Ynet, que també té versions en àrab, anglès i castellà.

Va ser fundat el 1939 per Nachum Komarov i poc després fou comprat per Yehuda Moses, el fill del qual, Noah Moses, fou el seu primer director.

El 1948, degut a desacords amb alguns dels empleats, una part d'ells liderada per l'editor Azriel Carlebach va marxar i van començar un altre periòdic, Maariv. Herzl Rosenblum va reemplaçar Carlebach. Al present (2005), el diari és dirigit per Arnon Moses, fill de Noah Moses, i el seu editor en cap és Moshe Vardi, fill de Herzl Rosenblum.

Yediot Aharonot dona espai a les seves planes a un ample ventall d'opinions tant de comentaristes de dreta com d'esquerres.

El diari és propietat del Yedioth Ahronoth Group, que també controla diversos altres mitjans de comunicació a Israel, incloent-hi canals de televisió, diverses publicacions locals en hebreu, rus i àrab, el diari en rus Vesti, revistes, i altres companyies no relacionades amb la comunicació. Arran d'això, el 1996 i un altre cop el 1999 el govern israelià va declarar el periòdic un monopoli.

Enllaços externs 

 Ynet arabic 
 Ynet english 
 Ynet hebrew 
 https://www.ynetespanol.com/ (castellà)

Premsa d'Israel
Diaris en hebreu
Drus

Geografia:
 Els Drus (Alps), muntanya dels Alps francesos composta de dos pics, el Gran Dru i el Petit Dru.
 Muntanyes del Djebel Drus
Djebel Drus, estat autonòmom de Síria sota mandat francès
 Biografies: nom llatí
Drus (família), família romana de la gens Lívia
Marc Livi Drus Emilià, magistrat romà
Gai Livi Emilià Drus, cònsol el 147 aC 
Marc Livi Emilià Drus, tribu de la plebs el 122 aC i cònsol el 112 aC 
Gai Livi Emilià Drus el jove, magistrat romà
Marc Livi Drus, magistrat romà
Livi Drus Claudià, pare de Lívia Drusil·la
Marc Livi Drus Libó, cònsol el 15 aC 
Luci Escriboni Libó Drus, conspirador romà
Neró Claudi Drus (Drus el Vell o Drus Major), germà de Tiberi, casat amb Antònia Major
Tiberi Claudi Drus Cèsar, l'emperador Claudi
 Drus Cèsar (Drus el Jove o Drus Menor), fill de l'emperador Tiberi
Drus Cèsar, fill de Germànic i Agripina Major, germà de Calígula
Drus Germànic, fill de l'emperador Claudi
Dècim Drus, cònmsol en data desconeguda probablement cònsol sufecte el 137 aC
Gai Drus, historiador romà
 Religió: membre d'una comunitat religiosa de l'Orient Pròxim. Vegeu drusos.
ぬ

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) ぬ (hiragana) i ヌ (katakana) ocupen la 23a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre に i ね; i el desè en el poema iroha, entre り i る. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba a la cinquena columna (な行, "columna NA") i la tercera fila (う段, "fila U").

Tant ぬ com ヌ provenen del kanji 奴.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, ぬ, ヌ es romanitzen com a "nu".

Escriptura 

El caràcter ぬ s'escriu amb tres traços:
 Traç que comença sent quasi vertical, però es corba cap a la dreta.
 Traç corbilini que comença a la part superior del caràcter, baixa i a partir d'allà descriu un arc de circumferència molt ample que acaba en un bucle. Tret de pel bucle, el caràcter és exactament igual a め.

El carècter ヌ s'escriu amb dos traços:

 Traç compost per una línia horitzontal i una corba que va cap avall a l'esquerra, semblant al caràcter フ.
 Traç diagonal cap avall a la dreta. Contràriament a en ス, els dos traços es tallen.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「沼津のヌ」 ("el nu de Numazu") 
 Codi Morse: ・・・・

Nu
Saint Kilda

Saint Kilda (Hiort en gaèlic escocès) és un arxipèlag aïllat de l'Atlàntic Nord situat a ponent de les Hèbrides, a 64 km de l'illa de North Uist, és considerada la part més isolada i més occidental de les Hèbrides Exteriors i d'Escòcia. Les seves illes principals són Boreray, Soay, Dùn i Hirta. Són d'origen volcànic i molt abruptes. En total comprenen una superfície de 840 ha.

L'arxipèlag té també diversos stacs, pilars verticals de roca que sorgeixen al mig del mar, els més alts dels quals (An Armin i Lee) s'acosten als 200 metres d'alçada.

Té importants colònies d'ocells, amb espècies singulars que s'aprofiten dels seus penya-segats, cosa que l'ha dut a ser declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.

Hi ha controvèrsia sobre l'origen del seu nom. Hom diu que potser prové de l'antic nòrdic, on sunt kelda vol dir 'font dolça'. Hi ha qui diu però que potser prové de Saint Hilda, o Hirta. En tot cas, sembla clar que mai hi hagué un sant amb aquest nom.

Habitada des de temps prehistòrics, la població fluctuà fins que el 29 d'agost de 1930 els seus darrers 36 habitants permanents foren evacuats cap a Escòcia. La seva llengua era el gaèlic escocès amb forta influència escandinava. Malgrat tot, destacaments militars continuaren ocupant l'illa principal de Hirta, on actualment tendeixen a ser reemplaçats pels científics que estudien la flora i fauna locals.

Actualment tot l'arxipèlag és propietat del National Trust for Scotland i administrativament forma part del Consell de Na h-Eileanan Siar.

Referències

Enllaços externs 

 http://www.kilda.org.uk 
 http://www.culturehebrides.com/heritage/kilda  

Patrimoni de la Humanitat al Regne Unit
Arxipèlags de les Hèbrides Exteriors
の

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) の (hiragana) i ノ (katakana) ocupen la 25a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre ね i は; i el 26è en el poema iroha, entre ゐ i お. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la sisena columna (な行, "columna NA") i la cinquena fila (お段, "fila O").

Tant の com ノ provenen del kanji 乃.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, の, ノ es romanitzen com a "no".

Escriptura 

El caràcter の s'escriu amb un sol traç. Consisteix en una corba que comença en la part superior del caràcter, baixa i a partir d'allà descriu un arc de circumferència molt ample. El caràcter s'assembla a un 6 caigut.

El caràcter ノ s'escriu amb un sol traç, que és diagonal cap avall a l'esquerra, i lleugerament corb. S'assembla a la primera part del caràcter の.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「野原のノ」 ("el no de nohara", on nohara vol dir camp)
 Codi Morse: ・・－－

No
Emona

Emona (en llatí Emona o Haemona, en grec antic Μ̓́ωνα, Ἥμωνα) va ser una ciutat de Pannònia a la vora del riu Save. Estava molt ben fortificada i tenia un mercat concorregut. Es trobava a la via que anava des d'Aquileia a Celeia i avui anomenada Ljubljana i abans Laibach.

D'acord amb la tradició grega la van fundar els argonautes. Més tard va ser una colònia romana que portava el nom de Julia Augusta, segons diu Plini el Vell, i d'Emona.

Referències 

Ciutats de Pannònia
Ljubljana
Mètode alemany

El mètode alemany és un dels molts esquemes tradicionals d'excavar túnels amb tècniques poc mecanitzades (de fet, gairebé cada país tenia el seu mètode particular). Com tots els mètodes tradicionals, consisteix a excavar el túnel mitjançant galeries independents (unes més avançades que d'altres) que formen en el seu conjunt l'àrea total d'excavació. Cada galeria s'apuntala convenientment per sostenir el terreny provisionalment, de manera que el sosteniment arriba en tot moment fins al front d'excavació. D'aquesta manera, els assentaments en superfície són mínims. Segons aquest mètode, les primeres galeries a ser excavades són les de les cantonades inferiors. Les següents se situen immediatament a sobre de les primeres per facilitar la connexió de sosteniments. Seguidament, s'excava la futura clau del túnel, i després s'acaba d'excavar tota la part superior, clavant els sosteniments des de les galeries ja excavades. Amb tota la volta ja revestida, només resta la part central inferior del túnel, que s'excava en l'última fase mentre es canvien els sosteniments provisionals pels revestiments definitius, normalment una capa de formigó armat d'entre 80 i 100 cm de gruix.

Aquest és un dels pocs mètodes tradicionals (juntament amb el belga i el de Sant Gotthard) que ha sobreviscut al pas dels anys, ja que encara s'usa (tot i que molt poques vegades).

Referències 

Túnels
Judeoprovençal

El judeoprovençal, també conegut com a shoadit (fr. antic: chouadit) o hebraico-comtadí, és una varietat d'occità actualment extinta.

Es tracta d'una combinació de provençal, del qual pren la major part del seu vocabulari i característiques lingüístiques, hebreu, i altres particularitats específiques. És una de les llengües jueves caracteritzades per combinar elements de la llengua local i hebreu, com ara el judeoàrab, el judeocatalà, el judeoespanyol (o ladino o sefardita), o el judeoalemany (o jiddisch).

Tot i alguns documents anteriors, com el poema sobre la Reina Esther, compost per Crescas de Caylar el 1327 en llengua provençal però escrit amb l'alfabet hebreu, els primers testimonis consistents d'aquest parlar com a tal daten del , quan era conegut al Comtat Venaissí amb el nom de roman. Des d'aleshores, la seva presència a les carrièras ha estat continuada, produint-se tota mena de creacions literàries tant de naturalesa artística com litúrgica, fins a la unió de fet del Comtat amb França, just abans de l'adveniment de la Revolució Francesa, arran de la qual els jueus francesos van obtenir els mateixos drets que qualsevol altre ciutadà, inclòs el de viure a qualsevol lloc del país. Això va provocar la dispersió dels habitants de les carrièras i el començament del procés de decadència del judeoprovençal, procés que va esdevenir irreversible després de la Shoah (l'Holocaust).

L'escriptor provençal Armand Lunel (mort el 1977) generalment ha estat considerat l'últim parlant de l'idioma. Tanmateix, es té constància de dues persones més, Blanche Mossé (majordona de la sinagoga de Carpentras després de la Segona Guerra Mundial), i una Madame Amado (de soltera, Nasquet), el fill de la qual, Pierre Amado, va fornir valuoses dades sobre aquesta llengua antiga a l'investigador Haim Vidal Sephiha el 1981.

El shoadit s'escrivia més o menys indistintament en caràcters hebreus o llatins, tot i que sembla haver una certa preferència pels hebreus als textos religiosos i pels llatins als seculars.

Entre la seva producció literària destaca un gènere original conegut com a lis obros (les obres) en provençal o פיוטים (piutim, càntics) en hebreu, el qual consistia en poemes que alternaven un vers en llengua judeoprovençal amb un en llengua hebrea.

Referències 
 Iancu, D. i Iancu, C., Les juifs du Midi, une histoire millénaire, Edicions A. Barthélemy, Avinyó, 1995.

Vegeu també 
 Judeocatalà

Llengües judeoromàniques
Dialectes de l'occità
Llengües romàniques extintes
Pèrsia (desambiguació)

Pèrsia, territori que va entre la mar Càspia i el golf Pèrsic de nord a sud, i entre el Khuzestan, Luristan, Kurdistan i Azerbaidjan Iranià l'oest, abraçant a l'est part de l'Afganistan i al sud-est fins al Balutxistan Iranià 
 Pèrsia o Imperi Persa
 Pèrsia o Dinastia Aquemènida (550 aC -330 aC)
 Pèrsia o Imperi Selèucida (305 aC)
 Pèrsia o Imperi Part (249 aC - 231 dC)
 Pèrsia o Imperi Sassànida (226 - 651) 
 Pèrsia o Il-kanat (1219-1224)
 Pèrsia o Imperi safàvida (segle XVI - XVIII)
 Pèrsia o Dinastia afxàrida (1736-1796) 
 Pèrsia o Dinastia Zand (1750 - 1794)
 Pèrsia o Dinastia qajar (1794 -1925)
 Pèrsia, antic nom de l'estat de l'Iran fundat l'any 1935
 Persia, població dels Estats Units a l'estat d'Iowa
The Jewish Week

The Jewish Week és un periòdic setmanal que serveix a la comunitat jueva de l'àrea metropolitana de la ciutat de Nova York  The Jewish Week cobreix notícies relacionades amb la comunitat jueva a la ciutat de Nova York. El març de 2016, The Jewish Week va anunciar la seva associació amb el diari en línia The Times of Israel. El seu editor des de 1993 és Gary Rosenblatt.

Premis 
In 2016, The Jewish Week es va convertir en un dels finalistes per als premis en dues categories  del Deadline Club, el capítol de Nova York de la Societat de Periodistes Professionals, per la seva sèrie sobre la batalla per millorar l'educació laica a les escoles hassídiques. La sèrie es va dur a terme en col·laboració amb WNYC.

En 2000 Rosenblatt i el diari va guanyar la medalla Casey per Periodisme Meritori del Centre de Periodisme sobre els Nens i les Famílies per la història "Stolen Innocence", un informe d'investigació que va destapar les acusacions de dècades d'abús infantil per part d'un líder del moviment juvenil i director d'escola, Baruch Lanner. La història va ser criticada per alguns a la comunitat ortodoxa per ser "rumors maliciosos".

Referències

Enllaços externs 
 The Jewish Week website 

Premsa
Jewish
Ojós

Ojós (antigament coneguda com a Oxox i Oxós) és una vila de la Vall de Ricote, a la Regió de Múrcia, amb un terme municipal de 45 km² i 621 habitants, cosa que el converteix en el municipi menys poblat de la comunitat murciana.

Limitrof amb els termes municipals de Blanca, Ricote, Ulea, Villanueva del Río Segura i Campos del Río.

El seu nom procedeix del vocable àrab "Oxoxe", que significa "ambrossia d'horts". També té una veu catalana del terme, Oxós.

Demografia

Administració

Referències 

Municipis de la Regió de Múrcia
Val de Ricote
Llista de comunitats autònomes espanyoles per superfície

Llista de les autonomies d'Espanya espanyoles per superfície

Vegeu també 
 Llista de comunitats autònomes espanyoles per població
 Llista de comunitats autònomes espanyoles per representació parlamentària

Enllaços externs 
 INE, font d'informació

Comunitats autònomes d'Espanya
Comunitats autònomes espanyoles per superfície
Archena

Archena és una ciutat de més de quinze mil habitants, capital econòmica de la Vall de Ricote, a la Regió de Múrcia, situada en el seu extrem sud. Es troba a 30 quilòmetres de la ciutat de Múrcia. Limítrof amb els municipis de Villanueva del Río Segura i Ulea, i Lorquí i Ceutí, ja al Segura Mitjà.

Archena ha tingut una intensa relació, que de vegades ha estat de pertinença, amb la Corona d'Aragó, i de fet va ser repoblada amb un gran nombre de catalans i aragonesos. És dels pocs municipis de Múrcia que ha conservat la senyera en el seu escut i en la seva bandera. Coneguda des de l'antiguitat per les seves aigües termals, en l'actualitat han donat pas a un dels més prestigiosos balnearis de Múrcia. Encara que històricament s'ha vinculat amb la comarca del Segura Mitjà, actualment capitalitza la comarca de la Vall. La vila d'Archena és la més recent de les 7 que componen la Vall de Ricote. El seu nom va aparèixer cap al 1300.

Entitats de població 
Pertanyen a Archena les entitats de població de L'Algaida, Baños, Barrio Providencia, Otro lao, Serretilla, Torre de Junco o Arboledas. Cap d'aquestes està a més d'1 quilòmetre del centre urbà, degut al fet que el terme municipal és molt reduït.

Economia 
És un dels municipis murcians amb una major projecció i un major dinamisme en la seva economia, coneguda pel seu sector turístic, hortofruticola i industrial, amb una gran relació a nivell comercial amb la resta de la Val de Ricote, la vega del Segura i el veí País Valencià, a escassos, 20 quilòmetres de la seva frontera.

Fills il·lustres 
Archena va ser el lloc de naixença del poeta Vicente Medina, autor de l'obra Aires murcianos, entre altres.

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament d'Archena 
 Balneari d'Archena 

Municipis de la Regió de Múrcia
Val de Ricote
Camp de Cartagena

El Camp de Cartagena (en castellà Campo de Cartagena) és una comarca natural del Regió de Múrcia corresponent exactament amb el sud-est peninsular (cap de Palos) i amb capital a la ciutat de Cartagena. Està formada pels municipis de Cartagena, Fuente Álamo i La Unión, amb una població total de 241.547 habitants, dels quals 199.571 viuen al municipi de Cartagena. Limita pel nord amb el Mar Menor i l'Horta de Múrcia, per l'est amb el Baix Guadalentí, per l'oest amb el Baix Segura (País Valencià) i pel sud amb el Mediterrani.

Conegut pels romans com a Campus Espartarius, ha estat de sempre un lloc d'excel·lència minera, a la ciutat de La Unión especialment, fins a la dècada de 1940. Des de la dècada dels seixanta es va caracteritzar per una forçada industrialització siderometal·lúrgica a l'àrea de la capital, Cartagena, i la veïna Escombreras. Actualment el Camp de Cartagena és un dels principals productors d'hortalisses, amb una indústria agroalimentària molt desenvolupada a Torre Pacheco.

El Camp de Cartagena va ser l'últim reducte del català a la Regió de Múrcia, el qual es va acabar per extingir a la zona al tombant del .

Polèmica amb el Mar Menor 
Encara que generalment es dona per fet l'existència d'aquesta comarca, la seva validesa és molt discutida per sectors provincialistes cartageners, els quals opinen que el Mar Menor forma part de la comarca del Camp de Cartagena. Això és degut al fet que, efectivament, en moltes comarcalitzacions realitzades en la província murciana, el Mar Menor constava com a part del Camp de Cartagena. A més, els municipis marmenorencs sempre han format part activa en l'àrea d'influència de la capital cartagenera. El cartagenerisme pretén la creació d'una província per al Camp de Cartagena i el Mar Menor.

El municipi de Mazarrón també forma part històricament de la Comarca del Camp de Cartagena.

Subcomarca del Mar Menor 
Encara que administrativament és partit judicial amb seu a San Javier i comarca pròpia, pertany geogràficament al Camp de Cartagena. Són pobles del Mar Menor San Javier, San Pedro del Pinatar, Los Alcázares i Torre Pacheco, amb una població d'uns 60.000 habitants. El municipi de Los Alcázares va ser segregat del de Torre Pacheco en 1983 cosa que el converteix en el més jove de la Regió de Múrcia, juntament amb el de Santomera.

La subcomarca del Mar Menor viu del sector serveis, i de l'agricultura a la seva part interior. Hi destaquen els nuclis turístics de La Manga del Mar Menor (pertanyent al terme municipal de Cartagena) i els pobles de ribera.

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Los Alcázares
 Ajuntament de San Pedro del Pinatar 
 La Manga del Mar Menor
Llista de comunitats autònomes espanyoles per població

Llista de comunitats autònomes i ciutats autònomes (Ceuta i Melilla) d'Espanya segons la seva població (segons les xifres oficials d'autonomies, a 1 de gener de 2022), superfície, i PIB per càpita nominal en euros.

Vegeu també 
 Llista de comunitats autònomes espanyoles per superfície
 Llista de províncies espanyoles per població

Notes

Referències 

Comunitats autònomes d'Espanya
Comunitats autònomes espanyoles per població
Demografia d'Espanya
Salomó (estat)

Salomó és un estat insular d'Oceania, situat al Pacífic Sud, a l'est de Papua Nova Guinea, que ocupa la major part de l'arxipèlag homònim; és part del Commonwealth i té el rei d'Anglaterra com a cap d'estat. Té 28.450 km² d'extensió i una població de 470.000 habitants (2004). La capital n'és Honiara. Antiga colònia britànica des de la dècada de 1890, Salomó van obtenir la independència el 7 de juliol de 1978. Salomó és una monarquia parlamentària. El cap d'estat és el rei d'Anglaterra representat per un governador general, que actualment és David Vunagi.

Format per més de 990 illes, entre les quals: Choiseul o Lauru, les illes Shortland, les illes de Nova Geòrgia, Santa Isabel o Bogotu, les illes Russell, les illes Florida, Malaita o Mala, Guadalcanal, Sikaiana, Maramasike, Ulawa, Uki, Makira, Santa Ana, Rennell, Bellona i les illes Santa Cruz. L'arxipèlag de les Salomó comprèn també les illes Buka i Bougainville, pertanyents a Papua Nova Guinea. La distància entre l'illa més occidental i la més oriental és d'uns 1.500 km. Especialment les illes Santa Cruz, al nord de Vanuatu, es troben apartades a més de 200 km de les altres illes.

En algunes de les illes principals hi ha volcans amb diversos graus d'activitat, mentre que moltes de les illes més petites són simples atols minúsculs coberts de sorra, canyes i palmeres.

Formació 
Les illes Salomó i l'arxipèlag de les Noves Hèbrides són exemples d'arc insular per la convergència de les plaques tectòniques, la placa de la mar de Salomó es subdueix per sota de la placa indo-australiana.

Recursos naturals 
Els ecosistemes del mar de Salomó, que forma part del Triangle de corall són dels més diversos i intactes del planeta a la terra, amb la biodiversitat més alta d’espècies de corall i peix de la Terra, i que han donat subsistència a la població local de manera sostenible durant milers d’anys. El canvi recent a explotació comercial de boscos marins i esculls, i els impactes relacionats amb el canvi climàtic han exercit i continuaran pressionant aquests recursos.

Referències

Vegeu també 
 Províncies de Salomó
 blablanga
 Economia de Salomó
Vapor

S'anomena vapor a una substància en la fase de gas que es troba a una temperatura més baixa que el punt crític.
Això vol dir que el vapor es pot condensar a un líquid o a un sòlid per increment de la seva pressió sense reducció de la temperatura.

És a dir, un gas que es pot condensar a temperatura constant, augmentant-ne la pressió. Per contra per convertir un gas no vaporós a líquid, no n'hi ha prou en augmentar la pressió, sinó que caldrà disminuir-ne la temperatura.

Per exemple, l'aigua té una temperatura crítica de 374 °C (647 K), la qual és la temperatura més alta en la qual pot existir aigua líquida.

Un vapor pot coexistir amb un líquid (o sòlid). Quan això ocorre, les dues fases estaran en equilibri, i la pressió de gas serà igual a l'equilibri pressió de vapor del líquid (o sòlid).

L'estat de  vapor  és l'estat en què es troba un gas (estat de la matèria en el qual les molècules que la formen no reaccionen entre si formant enllaços moleculars, sinó que tendeixen a repel·lir-se mútuament, adoptant la forma i el volum del recipient que les conté i tendint a separar-se, és a dir, expandir-se, tot el que sigui possible) quan es troba per sota de la seva temperatura crítica. A la gràfica, el  vapor  és l'anomenada fase gasosa, tancada, per la línia vertical que representa la Temperatura crítica i les corbes blava (corba de vaporització) i vermella corba de sublimació, que representen les maneres en què una matèria líquida o sòlida es converteix en  vapor . El vapor sobreescalfat és el gas que es troba per sobre de la seva temperatura crítica però per sota de la seva pressió crítica.

No s'ha de confondre amb el concepte de gas.

Normalment la paraula vapor sol referir-se al vapor d'aigua, gas que es produeix per ebullició quan l'aigua s'escalfa a 100 ° C i una atmosfera de pressió, o fora d'aquesta temperatura de canvi d'estat, quan l'aigua es troba, a qualsevol temperatura per sota de la crítica, a una pressió per sota de la seva pressió de vapor a aquesta temperatura (aquest és el fenomen de l'evaporació).

Propietats 
Vapor es refereix a una fase de gas a una temperatura on la mateixa substància pot existir en estat líquid o sòlid, per sota de la temperatura crítica de la substància. El terme gas es refereix a la fase fluida compressible.

El vapor és responsable per al procés de formació i condensació dels núvols. Es fa servir en la destil·lació i en la fase prèvia de la cromatografia de gasos.

La molècula constituent d'un vapor té moviment vibracional, rotacional i translacional.

Exemples 

 Els perfums contenen productes químics que es vaporitzen a temperatures i taxes diferents.
 El vapor d'aigua atmosfèric de la Terra es pot condensar en petites gotetes líquides i formar fenòmens meteorològics com la boira, 
 El vapor de mercuri i el vapor de sodi produiexen llum.

Referències 

Estats de la matèria
Termodinàmica
La Unión (Múrcia)

La Unión és una ciutat i municipi de la Regió de Múrcia, comarca del Camp de Cartagena. Té una població de 14.692 habitants i un terme municipal amb 24,7 km² que engloba pedanies com Roche i Portman. Tan sols és limítrofa amb el terme municipal de Cartagena. La Unión és a set quilòmetres de la capital de comarca. El nom de la localitat fa honor a la seva fundació com a entitat local el 1869, de la unió dels pobles del Garbanzal i Herrerías, que pertanyien a Cartagena.

Va destacar des d'antic per la seva serra minera, la qual va tenir un auge especial en 1880 amb la concessió de llicències per a l'explotació minera a empreses angleses i franceses. La mineria va atreure a La Unión una gran quantitat d'immigració procedent de l'Andalusia Oriental, i la ciutat va arribar a tenir 40.000 habitants cap a 1910; en aquell moment era la quarta ciutat de la regió murciana. L'auge econòmic de la ciutat va propiciar que la de La Unión fos una de les societats més avançades de la Regió de Múrcia, pel cosmopolitisme i l'origen divers dels seus pobladors. La mineria va abandonar la zona cap a 1930, cosa que deixà un important buit econòmic que es va traduir en una crisi i emigració generalitzada cap a Cartagena: la ciutat va perdre les 3/4 parts de la seva població total.

Actualment se la coneix pel seu festival del Cant de les Mines, declarat d'Interès Turístic Internacional. De l'època de l'esplendor de les mines queden a La Unión una considerable arquitectura modernista, amb la màxima expressió en l'edifici del Mercat.

Referències 

Municipis de la Regió de Múrcia
Camp de Cartagena
Ameland

Ameland (frisó It Amelân) és una de les illes situades entre el Mar del Nord i el Mar de Wadden, les illes frisones. A l'oest hi té Skylge mentre que a l'est Schiermonnikoog. Pertany a la província de Frísia, Països Baixos.

Està enterament ocupada pel municipi homònim, de 273,00 km², dels quals 57,57 km² corresponen a terra ferma (essencialment dunes) i els restants 215,43 a aigua. Tenia 3.746 habitants l'1 de gener del 2021.

Nuclis de població 
Té quatre nuclis de població Ballum, Buren, Hollum i Nes.

Història 

Ameland és esmentada per primer cop com a Ambla al  com a tributària del comtat d'Holanda, fins que el 1424 el seu senyor Ritske Jelmera la va declarar «senyoriu lliure» (vrijheerschap).

Tot i que Holanda, Frísia i l'emperador del Sacre Imperi Romanogermànic es van oposar a aquesta condició de quasi-independent, continuà sent un senyoriu lliure fins que l'últim senyor la família governant, Cammingha, va morir el 1708. Després d'això, l'estatúder frisó Joan Guillem Friso d'Orange-Nassau es va convertir en senyor d'Ameland i després d'ell, el seu fill i estatúder dels Països Baixos Guillem IV d'Orange-Nassau i el seu net Guillem V d'Orange-Nassau.

Només en la Constitució de 1813 l'illa va ser finalment integrada als Països Baixos (a la província de Frísia). Els reis i reines dels Països Baixos, però, segueixen mantenint el títol de vrijheid van Ameland fins avui.

El 1871 i 1872, es va construir un dic entre Ameland i la terra ferma per una societat per a la recuperació de terres frisones del mar. El dic anava de Holwerd a Bueren i tenia una longitud de 8,7 kilòmetres. La província i el regne neerlandès pagaren acada treballador 200.000 florins. Al final, no va tenir èxit; el dic no va resultar ser durador i el 1882, després de les fortes tempestes d'hivern, es van aturar la reparació i el manteniment de la presa. El dic encara pot ser vist parcialment durant la marea baixa. La presa de Holwerd és el començament d'aquest dic.

El 1940 les tropes alemanyes van ser transportades en ferry fins a l'illa i en qüestió d'hores Ameland estava sota el control de la Wehrmacht. A causa del seu limitat valor militar els Aliats mai van envair Ameland. Les forces alemanyes a l'illa no es va rendir fins al 2 de juny de 1945, gairebé un mes després de la derrota de l'Alemanya nazi.

Administració 

El consistori d'Ameland és format per 11 regidors. Els escons es van repartir després de les eleccions locals de 2007:
 Ameland '82 4
 PvdA 2
 CDA 2
 Algemeen Belang Ameland 2
 VVD 1

Personatges il·lustres 
 Jan Bruin, futbolista
 Hannes de Boer, saltador de longitud
 Johannes de Jong, arquebisbe catòlic d'Utrecht

Galeria d'imatges

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina de l'ajuntament

Illes dels Països Baixos
Illes Frisones
Municipis de la província de Frísia
Cantó de Cartagena

El Cantó de Cartagena fou un estat sobirà que va mantenir una independència real i bel·ligerant respecte de l'estat espanyol durant sis mesos de l'any 1873. Va sorgir com a enèrgic rebuig al règim unitari de la Primera República i a l'enviament de joves a les guerres colonials que mantenia Espanya, com la de Cuba de 1868.

El projecte federal dels republicans intransigents comprenia una idea d'Espanya federal articulada en 17 estats, Cuba i Puerto Rico inclosos, que va ser ràpidament rebutjada per la majoria unitària de la cambra. Aquest rebuig no va agradar gens al contingent de la Marina destacat a Cartagena, el qual es va acantonar proclamant la independència, encunyant moneda pròpia (el duro cantonal) i arribant fins i tot a plantejar-se futurs plans en l'educació que mai no es portarien a terme.

El líder del Cantó de Cartagena fou el murcià Antonete Gálvez, natural de Torreagüera, pedania de la ciutat de Múrcia, militar progressista d'origen humil, fundador del Partido Federal Murciano, que aleshores era diputat per la província de Múrcia. Els seus primers seguidors foren els veïns de Beniaján, Los Garres i Torreagüera (pobles de l'Horta de Múrcia). Pretenien la realització d'un cantó de municipis murcians i alacantins. Viles com Jumella, Beniaján o Ceutí van estar vivament implicades en la revolta cantonal. Altres líders cantonalistes foren Roque Barcia i el general Juan Contreras y San Román.

El Cantó disposava del seu propi diari, El Cantón Murciano tal com queda acreditat a les hemeroteques ()

Els cantonals, a fi d'estendre la revolució cantonal, van organitzar un exèrcit de terra, que va fer expedicions militars fins a Llorca, Múrcia i Hellín, Oriola i Torrevella, i la flota rebel també va fer algunes maniobres per la costa, fins a Almeria i Màlaga, d'una banda, i Alacant i València, de l'altra. Mentre el govern central anava sotmetent tots els focus de la revolució cantonalista, Cartagena resistia en solitari. Després de sis mesos de setge que va suposar la devastació de Cartagena (el 70% dels edificis havien estat destruïts o afectats greument), el general López Domínguez va assolir la rendició de la plaça, el 12 de gener de 1874, cosa que va suposar la condemna a mort dels revoltats o el seu exili, en general a Algèria.

Aquest fet històric ha motivat que alguns partits polítics exigeixin, sense èxit, la creació de la Província de Cartagena.

La història del setge i del final del cantó fou recollida per Ramón J. Sender a la seva novel·la Mr. Witt en el cantón i per Benito Pérez Galdós en l'episodi De Cartago a Sagunto, de la sèrie dels Episodios nacionales.

Referències

Vegeu també 
 Cantonalisme
 Cantó d'Almansa
 Cantó de Cadis
 Cantó de Torrevella
 Cantó de València
 Cantó de Castelló
 Cantó d'Alacant
 Cartagenerisme

Geografia històrica de Múrcia
Cantonalisme
1873
Història de Cartagena