alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Segòvia

Segòvia (en castellà, Segovia) és una ciutat castellana a la part meridional de la comunitat autònoma de Castella i Lleó, i capital de la província de Segòvia. És a la confluència dels rius Eresma i Clamores, al peu de la serra de Guadarrama. És famosa pel seu patrimoni monumental, destacant-ne l'Aqüeducte de Segòvia, que l'any 1985 fou considerat, juntament amb el centre històric de la ciutat, Patrimoni de la Humanitat per part de la UNESCO.

Demografia 

El 1991, 54.375 habitants

El 1996, 54.287 habitants

El 2001, 54.368 habitants

El 2004, 55.586 habitants

Història 
La ciutat es va assentar sobre una gran roca calcària. El 700 abans de Crist, s'hi establiren els celtes.

Segòvia fou la romana Segovia (Σεγουβία). Era una ciutat dels arevacs a la província Tarraconense a la via entre Emerita Augusta (Mèrida) i Cesaragusta (Saragossa).

Va caure en mans dels musulmans, que la van anomenar Shaqubiya (o Shakubiya). El 712 va ser reconquerida per Alfons I d'Astúries (o pel seu fill Fruela I) el 757 o 758, al mateix temps que Zamora, Salamanca i Àvila, i va restar en mans dels cristians excepte per un breu període en temps d'Almansor a la segona meitat del . Fou repoblada el 1088, després de la conquesta de Toledo el 1085, si bé és possible que no estigués del tot despoblada

El 1474, Isabel la Catòlica hi fou proclamada reina.

Fou l'escenari de la Guerra de les Comunitats, que enfrontà nobles contra Carles I. El creixement de la ciutat queda suspès per les tensions nacionals i internacionals fins que arribaren els borbons, al  i es feren construir els Reials Llocs de La Granja de San Ildefonso i de Riofrío, els quals revitalitzaren la ciutat i la província.

Administració

Mitjans de comunicació 
A Segòvia hi ha diversos mitjans de comunicació tant d'àmbit local, com regional i nacional. Alguns d'ells són: La Vuit Segòvia (Castella i Lleó Televisió), Ràdio Segòvia (SER), COPE Segòvia, Onda Cero Segòvia, Ràdio Nacional d'Espanya, etc. En paper, cal destacar el diari L'Avançat de Segòvia, un dels més antics d'Espanya i l'edició segoviana del Nord de Castella.

Segovians il·lustres 
 Diego de Avendaño, teòleg, jurista i filòsof.
 Berenguera de Castella, reina de Castella
 Juan Bravo, líder comuner.
 Pedro Arias Dávila, conquistador.
 Pedro Delgado, ciclista.
 Domingo Gundisalvo, traductor de l'Escola de traductors de Toledo i filòsof
 Isabel Clara Eugènia d'Espanya, infanta espanyola.
 Arsenio Martínez-Campos Antón, militar i polític. Pacificador de Cuba en 1878.
 Juan Alvarez de Almorox () compositor i mestre de capella.

Vegeu també 
 Concòrdia de Segòvia
 Fuga de Segòvia
 Caja Segovia
 Museu de Segòvia

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Segovia
 Segovia 2016 - Candidatura Capital Europea de la Cultura 2016
 Televisió Segòvia (Tvcyl) en Internet 
 Televisió a Internet de Segòvia
Antoni Amer Llodrà

Antoni Amer Llodrà, de malnom Garanya (Manacor, 12 de febrer de 1882 -Manacor, 29 de desembre de 1936) fou un comerciant i polític mallorquí.

Antoni Amer va viure sempre a Manacor, on va exercir de selleter, i posteriorment de majorista de cuirs i productes per a selleteria, a més d'altres negocis, com ara agència de viatges, gestoria, línies regulars de transport, etc. Sens dubte la seva activitat més coneguda va ser la política, militant sempre a partits republicans. El 1911 fou elegit regidor per la candidatura republicano-socialista. El 1913 fou un dels fundadors del Partit Autònom d'Unió Republicana. Es presentà a les eleccions municipals espanyoles de 1931 com a candidat del Front Únic Antimonàrquic, proclamà la República a Manacor i fou elegit batle i diputat provincial. El 1934 va crear la Unió Republicana Mallorquina. Quan es produí l'aixecament militar del 18 de juliol de 1936 es trobava a Palma, i es va anar amagant per diversos indrets, al mateix temps que s'acostava a Manacor, on fou detingut, empresonat i assassinat.

Durant el seu mandat com a batle es destacà per fomentar la cultura, fent construir nombroses escoles, combatre els greus problemes laborals i socials creats per la crisi de 1929, contractant els aturats per fer obres públiques i el sanejament de l'economia municipal. També posà en marxa un servei públic de salut i començà l'elaboració del Pla General d'Ordenació Urbanística (PGOU), avui en dia (2006) encara no acabat.

Bibliografia 
 Antoni Amer Garanya, la història robada d'Antoni Tugores Manresa.

Batles de Manacor
Regidors a les Illes Balears
Balears morts pel bàndol franquista durant la GCE
Republicans balears
Morts a Manacor
Partits judicials del País Valencià

El País Valencià es divideix en 36 partits judicials. N'hi ha tretze a Alacant, cinc a Castelló i divuit a València; comprenen els següents municipis:

Partits judicials de la província d'Alacant 

1- Partit judicial de Dénia:

2- Partit judicial d'Alcoi:

3- Partit judicial d'Alacant:

4- Partit judicial d'Oriola:

5- Partit judicial de la Vila Joiosa:

6- Partit judicial d'Elda:

7- Partit judicial de Villena:

8- Partit judicial d'Elx:

9- Partit judicial de Benidorm:

10- Partit judicial de Sant Vicent del Raspeig:

11- Partit judicial de Novelda:

12- Partit judicial d'Ibi:

13- Partit judicial de Torrevella:

Partits judicials de la província de Castelló 

1- Partit judicial de Castelló de la Plana:

2- Partit judicial de Sogorb:

3- Partit judicial de Vinaròs:

4- Partit judicial de Nules:

5- Partit judicial de Vila-real:

Partits judicials de la província de València 

1- Partit judicial de Llíria:

2- Partit judicial de Gandia:

3- Partit judicial d'Ontinyent:

4- Partit judicial de Torrent:

5- Partit judicial de Sueca:

6- Partit judicial de València:

7- Partit judicial de Sagunt:

8- Partit judicial d'Alzira:

9- Partit judicial de Carlet:

10- Partit judicial de Xàtiva:

11- Partit judicial de Requena:

12- Partit judicial de Catarroja:

13- Partit judicial de Montcada:

14- Partit judicial de Paterna:

15- Partit judicial de Quart de Poblet:

16- Partit judicial de Mislata:

17- Partit judicial de Massamagrell:

18- Partit judicial de Picassent:

Enllaços externs 
 Partits judicials del País Valencià al Ministeri de Justícia 
 Partits judicials de la província d'Alacant al Consejo General de los Procuradores de España 
 Partits judicials de la província de Castelló al Consejo General de los Procuradores de España 
 Partits judicials de la província de València al Consejo General de los Procuradores de España 

País Valencià
Llistes de geografia del País Valencià
Cotes

Cotes és un municipi del País Valencià situat a la comarca de la Ribera Alta.

Limita amb Alcàntera de Xúquer, Antella, Càrcer, Sellent i Sumacàrcer (a la mateixa comarca); amb Anna i Xella (a la comarca de la Canal de Navarrés).

Geografia 
Travessen el terme de Cotes, de 5,8 km², el riu riu Sellent, la séquia Mineta, la séquia Escalona i Xúquer i el cim del Montot (417 m) permet observar tota la vall i gran part de la Ribera; la cova de la Moneda i el clot del Negre, meandre del Xúquer on es pot prendre el bany.

Història 
Alqueria musulmana, Jaume I la donà a l'abat de la cartoixa d'Escaladei el 1238. Passà com a baronia successivament als Matoses, als Castellar, als Ortiz, als Blanes i als Palafox, marquesos d'Ariza; lloc de moriscs, en 1609 va quedar despoblat; va sofrir els efectes del terratrèmol del 1748.

Demografia

Economia 
Basada tradicionalment en l'agricultura. Predominen els cultius de regadiu, abastits per les aigües del riu Sallent. Els principals cultius són: taronja, arròs, faves, melons, etc.

Política i Govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 6 regidors de l'Agrupació PIC (PIC) i 1 del Partit Popular (PP).

Alcaldes 
Des de 2015 l'alcaldessa de Cotes és Rosa Emilia Lorente Soriano, del Partit Independent de Cotes (PIC), qui ja va ser alcaldessa entre 2011 i 2012.

Monuments 
 Església de Sant Miquel Arcàngel. Del segle XVII
 Algunes cases nobiliàries

Llocs d'interés 
 El Montot, cim des d'on es pot veure tota la vall i part de la comarca.
 Cova de la Moneda o dels rates-penades, situada en la muntanya del Montot, al nord-oest de la població i a uns 3,5 km de distància, té una profunditat de 43 metres i un recorregut total de 303 m.
 Clot del Negre, revolta del riu Xúquer on es pot prendre el bany en la seua platja natural.

Festes 
 Sant Antoni, el dia 17 de gener es crema una foguera en la plaça del poble.
 Sant Isidre Llaurador, patró dels agricultors el dia 28 de setembre.
 Sant Miquel Arcàngel, patró del poble, el 29 de setembre.

Gastronomia 
Quant a la gastronomia podem degustar arròs al forn amb careto, arròs amb fesols i naps o paella negra amb carxofes i faves; de dolç mona de Pasqua, coques cristines, arnadí i fogasses.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca de Paco González Ramírez, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment.

Municipis de la Ribera Alta
Narcís Bosch

Narcís Bosch (Girona, 1972) és un director català de cinema pornogràfic.

El gener del 2005 va aconseguir als Estats Units el premi AVN (equivalent als oscars del cinema per adults) per la seva pel·lícula Hot Rats. També ha guanyat el premi FICEB en cinc ocasions. La primera va ser el 2000 per Bulls and Milk (International Film Grup), després el 2002 per Psycho Sex (International Film Grup), novament el 2003 per Hot Rats, una altra el 2004 per Crazy Bullets (International film grup), i finalment el 2007 per Hot Rats 2 (Film Corporation 2000). El 2006 va gravar Cafe diablo a la Costa Brava. Va inventar la joguina eròtica Klic-Klic el 2012.

Referències 

Saltencs
Directors de cinema catalans del sud
Artistes del Gironès
Mona

Art: Mona Lisa, pintura a l'oli sobre fusta del , obra de Leonardo da Vinci.
 Còmic: Mona Jay Simpson, mare de Homer Simpson.
 Gastronomia: mona de Pasqua, pastís típic de Pasqua.
 Geografia: 
illa de Mona, illa de Puerto Rico, propera a la costa dominicana, situada al pas de la Mona.
Savignac-Mona, municipi del Cantó de Samatan.
Mona (Utah), població de l'estat de Utah (els Estats Units)
 Història: Mona (Britània), nom clàssic de l'illa anglesa d'Anglesey.
 Joc: Mona (joc de cartes), joc de cartes o naips en què una carta s'anomena mona, així com el perdedor.
 Música: Mona (òpera), òpera de Horatio William Parker.
 Zoologia: mona, primat del gènere dels cercopitecs (Cercopithecus).
Fanecada

Una fanecada, faneca de puny o faneca d'horta és una unitat de mesura d'àrea usada per a mesurar camps en algunes zones del País Valencià. Equival, arredonint al sistema decimal, a 833,3 m². És l'extensió de terra que hom calcula que es pot sembrar amb una faneca de gra; i és la dotzena part d'una hectàrea. La fanecada valenciana tradicional conté quatre quartons de 50 braces i equival a 831,0964 m².

Altres mesures valencianes de superfície 
Una jovada (valenciana; 2,99 ha) equival a 36 fanecades

Un quartó de jovada equival a 9 fanecades

Un jornal o cafissada equival a 6 fanecades, o siga, 1200 braces reials.

Un Hort equival a 1,5 fanecades.

Una fanecada equival a 200 braces reials.

Quatre quartons fan una fanecada 

Un quartó són 50 braces reials (quadrades) i equival a 207,77 m² 

Una braça (quadrada) o braça reial són 81 pams quadrats i equival a 4,15548 m2,

Un pam (quadrat) equival a 0,051 m²

16.200 pams quadrats fan una fanecada.

Referències

Vegeu també 
 faneca
 Tafulla
 Unitat de superfície

Unitats de superfície
Unitats de mesura agrícoles
Joan Gomis Vives

Joan Gomis Vives (Manacor, 9 d'abril de 1935 - Porto Cristo, 31 de maig de 2003). Des de ben jove es va dedicar a la pesca submarina, guanyant nombrosos trofeus i campionats:
 Campió del món 1961
 Campió Euroafricà 1964, 1966 i 1968
 Campió d'Espanya 1965, 1966, 1967 i 1974

Des de 1967 se celebra a Porto Cristo el torneig anual de pesca submarina, que porta el seu nom; Trofeu Joan Gomis. També porta el seu nom el Poliesportiu i un carrer de Porto Cristo.

Ha rebut també nombroses distincions tant a nivell nacional com local, per exemple una creu d'or al mèrit esportiu i dues de plata, la A d'or de s'Agrícola i és fill il·lustre de Manacor entre altres.

Pescadors subaquàtics mallorquins
Gomis Vives, Joan
Esportistes mallorquins campions del món
Morts a Manacor
Jodo

El jodo és una art marcial procedent del Japó que estudia la utilització del jo (bastó d'1,28 metres).

Història 
La tradició ens diu que l'escola més antiga, Shindo Musso Ryu Jojutsu, fou fundada per Muso Gonnosuke al . Aquest, després d'un enfrontament amb en Miyamoto Mushashi en què va ser derrotat, es retirà a la muntanya a meditar, i va tenir una visió en què l'única forma de derrotar el creador de l'escola dels dos sabres era amb un bastó d'1,28 metres. Efectivament, segons la tradició, en el segon enfrontament Musso Gonnosuke va derrotar en Miyamoto Mushashi, perdonant-li la vida, tal com aquest havia fet amb ell a l'anterior combat.

Escoles 
 Sete Jo, lligada a la ZNKR (Zen Nihon Kendo Renmei / Federació japonesa de Kendo), i que utilitza un sistema de graus i exàmens (kiu/dan)similars al kendo, aikido, i altres arts marcials japoneses.
 Shindo Musso Ryu Jojutsu, que no té cap mena d'estructura associativa, mantenint els lligams Mestre-alumne tal com es feia antigament. Conserva el sistema de graus tradicional
 Suiô Ryu Iaikenpô

Mestres

Sokes 
 Muso Gonnosuke
 Uchida Ryogoro (1837 - 1921)
 Shiraishi Hanjiro Shigeaki (1842 - 1927), 24è Soke
 Takaji Shimizu (1876-1978), 25è Soke
 Otofuji 26è Soke

Mestres japonesos actuals 
 Nishioka Tsuneo
 Siguehiro Matsumura

Professors occidentals 
 Jean Pierre Reniez, 7è Dan, Kyoshi
 Gérard Blaize, 7è Dan, Renshi
 Robert Rodriguez, 6è Dan, Renshi
 Daniel Chabaud, 6è Dan

Referències

Enllaços externs 

 Federació Europea de Kendo Iaido i Jodo
 Federació Europea de Jodo
 Dojo de Nishioka Tsuneo
 Grup de Siguehiro Matsumura

Arts marcials del Japó
Bojutsu

El bojutsu (棒術) és una art marcial originària d'Okinawa que estudia el maneig del bastó llarg. Es pot practicar com a complement d'una altra disciplina (aikido, karate, kobudo…) o com a disciplina independent, però això últim no és tan habitual.

El bojutsu és l'art d'usar una arma en forma de bastó anomenada Bo (abreviatura de roku-shaku-bo, bo de sis shaku). El bastó és una de les primeres armes utilitzades per l'home.

Actualment el bojutsu és generalment associat amb el kobudo d'Okinawa o amb el koryu budo japonès. El bojutsu japonès és un dels elements principals de l'entrenament marcial clàssic (bugei jyuuhappan). En el context okinawenc, l'arma és generalment coneguda com a kon.

El fundador de l'aikido, Morihei Ueshiba, era practicant de bojutsu, i fundador de l'escola Masakatsu Bo Jutsu. El bo utilitzat en Masakatsu bojutsu, té la peculiaritat que la longitud és proporcional a l'alçada del practicant, i ha d'arribar des del terra (descalç) fins a sota del nas.

Escoles 
Hi ha diverses escoles, i cada una fa servir una longitud i un gruix diferents.
 Masakatsu Bo Jutsu és l'escola que va fundar Morihei Ueshiba, O Sensei, per ensenyar de forma complementària a l'aikido. L'any 1957 en donà la transmissió a Hikitsuchi Michio, i el seu alumne Gérard Blaize l'introdueix a Europa. El bastó de bojutsu té una llargària igual a l'alçada del practicant descalç des del terra fins a davall el nas.
 Yug-Do o l'art del bambú; escola creada a casa nostra amb un manual editat: Yug-Do, el arte marcial del bambú de Antonio Iborra, 2001 ed. Océano 

Arts marcials del Japó
Viola

La viola és un instrument de corda. Prové de l'anomenada viola da braccio (de braç) en oposició a la viola da gamba (de cama) i la viola de mà.

Instrument de corda fregada, ocupa el paper de contralt del quartet vocal. Té quatre cordes afinades per quintes: do 2, sol 3, re 4 i la 4. Està per tant afinada una quinta per sota del violí i una octava per sobre del violoncel.

A diferència del violí, no té una mida estàndard i la seva llargada oscil·la entre els 38 i els 44 centímetres de llargada de la caixa de ressonància. Normalment aquestes mesures s'indiquen en polzades (entre 15 i 17 polzades els instruments per a adults).

Els materials i la forma de l'instrument són iguals als del violí, però les seves dimensions són més grans. Les tècniques d'arc, de mà esquerra i de suport de l'instrument són pràcticament iguals a les del violí, si bé adaptant les relacions de pes i velocitat d'arc, així com el tipus de vibrat a la tessitura més greu de l'instrument. Això fa que hi hagi una llarga tradició -avui potser menys que en temps passats- d'instrumentistes que tocaven ambdós instruments.

La música de viola està escrita en clau de do en tercera per als registres greu i mig de l'instrument, i en clau de sol per als registres aguts.

Curiositat cultural 
Es creu que els acudits de violes, relacionats amb els músics i la interpretació d'instruments, sobre tot de la viola, van aparèixer durant el  a Europa.

Referències 

Instruments de corda fregada
Teorema del catet

El teorema del catet estableix que el catet (AB) d'un triangle rectangle (ABC) és mitjana proporcional o geomètrica entre la hipotenusa (AC) i la projecció (AH) d'aquest catet sobre la hipotenusa.

Expressat algebraicament, 
 
on H és el peu de la perpendicular a AC per B.

Nota: en aquest article es fa ús de la notació corrent dels triangles rectangles amb les tres lletres majúscules que representen cadascun dels seus tres vèrtex i on la central és l'angle recte. Per la designació de segments i la seva longitud s'usen les dues lletres majúscules que representen els seus extrems. Per exemple, DEF seria el triangle rectangle amb vèrtex D, E (corresponent a l'angle recte) i F, amb catets DE i FE i hipotenusa DF.

Demostració 
ABC i ABH són triangles semblants perquè tenen dos angles iguals: el del vèrtex A (α) i un de recte. Pel teorema de Tales, 

d'on, reordenant, s'obté l'expressió algebraica del teorema. Quod erat demonstrandum

Què es pot fer amb el teorema del catet 
  Càlcul geomètric de la mitjana proporcional de dos segments de longitud a i b : Traçant els segments dos segments a (AH) i b (AC) amb un extrem comú (A), es pot obtenir l'arc capaç de 90° del segment major (AC). Traçant una perpendicular a ambdós segments des de l'extrem no comú del segment petit (H) s'obté el punt B quan aquesta perpendicular interseca l'arc capaç. El segment que uneix l'extrem comú dels segments (A) amb el punt B és la mitjana proporcional o geomètrica de a i b. Per demostrar-ho, només cal aplicar el teorema del catet al triangle rectangle ABC d'angle recte a B i que té per hipotenusa el segment major (AC).

 Demostrar el teorema de Pitàgores.
 Demostrar el teorema de l'altura.

Referències 

catet
Teorema de l'altura

El teorema de l'altura estableix que en un triangle rectangle (ABC), l'altura (BH) respecte a la hipotenusa és mitjana proporcional o geomètrica entre els dos segments (AH i HC) en què l'altura divideix la hipotenusa.

Expressat algebraicament, 

on H és el peu de la perpendicular a AC per B.

Nota: en aquest article es fa ús de la notació corrent dels triangles rectangles amb les tres lletres majúscules que representen cadascun dels seus tres vèrtex i on la central és l'angle recte. Per la designació de segments i la seva longitud s'usen les dues lletres majúscules que representen els seus extrems. Per exemple, DEF seria el triangle rectangle amb vèrtex D, E (corresponent a l'angle recte) i F, amb catets DE i FE i hipotenusa DF.

Demostració 
Els dos angles aguts de qualsevol triangle rectangle són complementaris, ja que la suma dels angles de qualsevol triangle és un angle pla, mentre que els triangle rectangles, tenen el tercer angle recte.

 Notació: s'usa α per designar l'angle en A, γ per designar l'angle en C i β per designar l'angle en B del triangle rectangle BHC.

Atenent al triangle ABC, veiem que α i γ són complementaris. Atenent al triangle BHC, veiem que γ i β són complementaris. D'aquesta manera, podem afirmar que β i α són iguals.

ABC i BHC són triangles semblants perquè tenen dos angles iguals: β i α i el recte. Pel teorema de Tales,

d'on, reordenant, s'obté l'expressió algebraica del teorema. Q.E.D.

Què es pot fer amb el teorema de l'altura 
 Càlcul geomètric de la mitjana proporcional de dos segments de longitud a i b: Alineant els dos segments a (AH) i b (HC), es pot obtenir l'arc capaç de 90° del segment a+b (AC). El segment perpendicular a a+b que va des del seu punt d'unió (H) fins a intersecar amb l'arc capaç al punt B és la mitjana proporcional o geomètrica de a i b. Per demostrar-ho, només cal aplicar el teorema de l'altura al triangle rectangle ABC, d'angle recte a B.

Altura
Altura
Quod erat demonstrandum

Quod erat demonstrandum o la seva abreviació Q.E.D. és una locució llatina que significa: "tal com volíem veure", "tal com es volia demostrar".

L'expressió era molt utilitzada a la filosofia escolàstica però avui s'utilitza principalment en matemàtiques per indicar que una demostració ha conclòs reeixidament. Es tracta de la traducció de l'expressió grega ὅπερ ἔδει δεῖξαι (oper edei deixai), feta servir ja per molts matemàtics antics com Euclides o Arquimedes entre d'altres.

Actualment és habitual, especialment en publicacions tècniques i escrits d'ordinador, utilitzar el símbol del quadrat omplert (■) com a marca de finalització. De vegades també s'utilitza el símbol del quadrat buit (□) o dues barres de divisió (//), tot i que és menys habitual. Cal no confondre Q.E.D. amb l'abreviació anglesa de quantum electrodynamics (electrodinàmica quàntica).

Unicode facilita els caràcters U+25A0 (■), i U+25A1 (□). Més encara, Unicode indica que el quadrat omplert (■), com a símbol matemàtic, significa "Fi de la prova" (en anglès "End of proof"), o també "Q.E.D.".

Referències 

Abreviacions
Lògica matemàtica
Frases en llatí
Tuc de Molières

El Tuc de Molières, Pic de Molières o Pic de Mulleres (en aragonès Tuca de Mulleres o Cap de Mulleres) de 3.010,1 metres d'altitud està situat al bell mig del cordal granític pirenaic, a les capçaleres de la Vall de l'Escaleta (Alt Éssera) cap a l'oest i de la Vall de Molières, cap a l'est. Fronterer, per tant, entre Aragó i Catalunya. En àmbits muntanyencs el nom amb què és més conegut és Tuc de Molières.

El seu cim és en una cresta de blocs de roca, de forma suau al seu conjunt, orientada de nord a sud.

El vessant oest –la Vall de l'Escaleta- és tota ella una llarga tartera de blocs amb sis petits estanys d'origen glacial, que desaigüen al Pla d'Aigualluts, on les aigües es barregen amb les aigües procedents de la Vall de Barrancs. Ambdós rius, ja junts, per un curiós fenomen karst tornen en un llarg recorregut sota terra fins a la Vall d'Aran, al lloc anomenat Güells del Joeu, a l'Artiga de Lin, alimentant finalment la Garona.

El vessant est toca a la Vall de Molières i és el més característic, ja que té un imponent aspecte alpí. Pendents molt drets, amb boscos d'avets i faigs a la part baixa i quatre estanys, també d'origen glacial entre els 2.200 i els 2.400 metres, que donen origen a la Noguera Ribagorçana.

A la part alta d'aquesta vall i sota mateix del pic, existeix una gelera permanent. Damunt del primer dels llacs, segons es remunta la vall, s'hi trobava un refugi de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya, amb capacitat per deu persones. Fou inaugurat el 1974 i desmuntat el 2011 degut al seu mal estat. Immediatament, durant l'Agost de 2011 es va instal·lar un nou Refugi Molières. De la mateixa manera que d'altres refugis, la seva utilitat actualment és qüestionada, ja que la millora del material, l'entrenament i les tècniques de progressió dels aficionats a la muntanya fan que l'ascensió al pic (uns 1.400 metres de desnivell) es faci no ja en un dia, sinó en un matí, tant a l'estiu com a l'hivern, essent innecessari fer nit al refugi.

Durant dotze anys consecutius la pujada de la Vall de Molières fins al Pic i el descens per la Vall del Nere (Vall d'Aran) va ser l'itinerari d'una important cursa d'esquí de muntanya, traslladada actualment a la zona de Beret.

Aquest cim està inclòs al Repte dels 100 cims de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya.

Referències 

Muntanyes de Vielha e Mijaran
Muntanyes de Benasc
Muntanyes del Pirineu català
Molieres
Alfarrasí

Alfarrasí és un municipi del País Valencià situat a la comarca de la Vall d'Albaida.

Història 
D'origen àrab, la seua conquesta per Jaume I està datada en 1244. El seu primer senyor fou Llorenç Rocafull. Des de 1244 a 1707 pertanyia a la Governació de Xàtiva i depenia eclesiàsticament, fins al 1542, de Benigànim. Fou lloc de moriscos i amb la seua expulsió romangué pràcticament despoblada fins al 1625. A mitjan  va ser venuda en pública subhasta a la casa de Fuenteclara per poder pagar els seus creditors. El 1813, els francesos van instal·lar-hi un destacament militar en una zona que hui en dia es diu "La Bateria". De 1822 a 1833, amb la nova distribució territorial de les Corts de Cadis, formà part de la província de Xàtiva.

Economia 
La principal producció és el raïm de taula, seguida dels cereals, oliveres i en menor proporció, garrofers i fruiteres; destaquen algunes varietats de préssec, així com els cultius de regadiu, localitzats en els bancals pròxims als rius, en els quals cullen cereals i hortalisses per al consum local.

L'activitat industrial ha tingut un desenvolupament en els últims anys; actualment es fabriquen cistelles, manufacturats de vímet i plàstic, gèneres de punt; hi ha una important fàbrica de tovalloles.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 9 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 6 regidors del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i 3 del Partit Popular (PP).

Alcaldia 
Des de 2015 l'alcalde d'Alfarrasí és Federico Vidal Martínez del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).

Demografia 
Les primeries del segle passat va sofrir l'emigració vers Amèrica del Sud, però en la dècada dels seixanta la implantació d'indústria tèxtil i plàstic va fer créixer de nou la població, que en 2002 abasta els 1.256 habitants (1.258 en 1986), de gentilici alfarrasiners. En el cens de 2001 un 84,11% dels habitants declararen saber parlar valencià.

Patrimoni cultural i festes 
Hi ha l'església de Sant Jeroni i l'ermita del Crist de l'Agonia, de 1739 com a exponents del seu passat arquitectònic.

S'hi celebren, per l'agost, com a la resta de la comarca festes de Moros i Cristians. El diumenge de Resurrecció hi ha la tradició, d'antiguitat desconeguda, de l'Angelet de la Corda; una xiqueta menuda és traslladada amb cordes per un corredor i li treu el vel a la Mare de Déu, anunciant la resurrecció del seu fill.

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament d'Alfarrasí
 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 

Municipis de la Vall d'Albaida
Motet

El motet és una composició vocal de caràcter gairebé sempre religiós, sobre text llatí, amb acompanyament d'instruments o sense.

Evolució del motet 
Dues tendències van conviure a partir del . Per un costat el motet a cappella, que es va desenvolupar al marge de l'evolució musical dels últims segles, i per altre el motet concertant i també el gran motet.
En el , sota la influència de noves idees, el motet italià evoluciona cap a un estil monòdic, on les veus solistes (generalment una o dues) són recolzades per un baix continu o per l'orquestra. A la fi de segle, tant el motet, com la cantata, es van omplir de recitatius, àries, duets i trios.

Els motets incorporaren sovint en el  acompanyament orquestral i simfonies i introductòries.

Per fi, cap al 1720, Bach arriba, amb el seu Magnificat, al cim del motet cantata, juntament amb els seus grans motets a doble cor a cappella arriba al summum de l'expressió musical religiosa. El motet es cantava a Leipzig en el servei matinal i de tarda, immediatament després del gran preludi de l'orgue. Més tard, en comptes de dues veus solistes en poden arribar a intervenir 4 o més. Bach va escriure gran nombre d'aquest tipus d'obres per a un, dos i més cors, els textos dels quals, extrets de la Bíblia, són molt superiors al de les cantates. Johann Sebastian va aparèixer al final d'una època en la història de la música: la de la polifonia o contrapunt, que posava èmfasi en el desplegament simultani de diverses melodies, totes elles d'igual importància. El motet no era especialment una obra per a la població pobre, era més per als nobles.

Vegeu també 
 Christian Erbach
 Pierre de Lafage
Any secular

Un any secular és l'any que tanca un segle. Exemples d'anys seculars són els anys 100, 200, 1500, 2000, etc. Per a evitar desfasaments cronològics, el calendari gregorià estableix que només els anys seculars que siguen divisibles per 400 seran anys bixestos. Per exemple: els anys seculars 1700 i 1900 no van ser bixestos perquè no són divisibles entre 400, però els anys 1600 i 2000 sí que ho van ser. Segons el calendari gregorià, que va entrar en vigor el 1582, els anys seculars bixestos són: 1600, 2000, etc.

Secular
Hikitsuchi Michio

Hikitsuchi Michio (1923 - 2 de febrer de 2004) fou un professor d'arts marcials japonès.

Infància i joventut 
Amb només dos anys va perdre la seva mare, i als set el seu pare, per la qual cosa va quedar a càrrec de la seva padrina, mestra de naguinata, que li va proporcionar una educació molt estricta, començant la seva pràctica d'arts marcials als 9 anys.

Als 14 anys va conèixer Morihei Ueshiba, que li va causar un gran impacte i a patir d'aleshores profunditzà en el coneixement de diverses arts marcials, judo, karate, aikido, kendo, iari, iaido, baijutsu, però també cal·ligrafia, la cerimònia del te, l'arreglo floral i música, aprenent a tocar el koto.

Aquesta educació marcial i a la vegada mundana, no deixarà de banda la part espiritual, iniciant-se al coneixement de la filosofia i les religions budista i xintoista. Durant tota la seva vida va practicar diverses arts marcials, però és conegut principalment gràcies a l'aikidoen la que aconseguí el 10è Dan. En diverses ocasions va viatjar per Europa donant cursos.

Principals alumnes 
 Anno Motomichi 8è Dan
 Tomio Ishimoto 8è Dan
 Gérard Blaize 7è Dan
 Sugawa 7è Dan

Referències

Enllaços externs 
 Kumano Juku Dojo, Shingu, Japó
 Biografía (en francès) 

Michio, Hikitsuchi
Persones de la Prefectura de Wakayama
Morts al Japó
Moriteru Ueshiba

Moriteru Ueshiba (Tòquio, 2 d'abril de 1951) és un mestre japonès d'Aikido. És net de Morihei Ueshiba, fundador de l'Aikido i segon fill de Kishomaru Ueshiba.

Referències 

Esportistes de Tòquio
Ueshiba, Moriteru
Kisshomaru Ueshiba

Kisshomaru Ueshiba (植芝 吉祥丸 Ueshiba Kisshōmaru, 27 de juny de 1921 - 4 de gener de 1999) fou el tercer fill i successor de Morihei Ueshiba al front de l'Aikikai Foundation i del Hombu Dojo. Va ser per tant el segon en rebre el títol de doshu.

Nasqué a Ayabe, prefectura de Kyoto (Japó) i va estudiar ciències econòmiques a la Universitat de Waseda, graduant-se el 1946.

Com a doshu va fundar l'International Aikido Federation, fent moltes sortides arreu del món per difondre l'aikido i crear la seva estructura administrativa.

Bibliografia 
És autor dels següents llibres:
 Aikido. La práctica, Editorial Eyras  
 El espíritu del Aikido, Editorial Eyras

Referències 

Aikidokes japonesos
Persones de la prefectura de Kyoto
Alumnes de la Universitat de Waseda
Morts a Tòquio
Doctors honoris causa per la Universitat Politècnica de València
Naixements del 1921
Morts el 1999
Perímetre

El perímetre d'un objecte o figura geomètrica és la longitud del seu contorn. La paraula prové del grec perí ('al voltant de') i metros ('mesura'). El terme designa tant el contorn en si com la seva longitud. El perímetre d'un cercle té nom propi i s'anomena circumferència.

El càlcul del perímetre té considerables aplicacions pràctiques. Per exemple, es pot utilitzar per calcular la longitud de la tanca necessària per envoltar un jardí o per calcular quanta distància recorrerà una roda després de fer una revolució.

Fórmules 

El perímetre és la distància al voltant d'una figura. Per figures més complexes, el perímetre pot ser calculat com qualsevol camí amb  on  és la longitud del camí i  és un element infinitesimal lineal. Ambdós han de ser substituïts per altres formes algebraiques per tal de poder ser resolts; una noció avançada de perímetre, que inclou hipersuperfícies que tanquen volums en espais euclidians -dimensionals es pot trobar en el teorema del conjunt de Caccioppoli.

Referències

Vegeu també 
 Àrea
 Longitud d'arc
 Teorema de Pitàgores

Enllaços externs 
 Què és el perímetre i la superfície d'un polígon?  a Edu365.cat

Geometria
Longitud
Miquel Àngel Riera i Nadal

Miquel Àngel Riera Nadal (Manacor, 29 d'abril de 1930 - Palma, 20 de juliol de 1996) fou un escriptor mallorquí en llengua catalana. Estudià Dret a la Universitat de Barcelona, on es llicencià el 1956. Fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya el 1988, amb el Premi Ramon Llull de 2008 i el 2021 fou nomenat Fill Predilecte de l'illa de Mallorca pel Consell de Mallorca.

A banda de la seva activitat literària, Miquel Àngel Riera va ser un dels més importants impulsors de les activitats culturals a Mallorca durant els anys seixanta i setanta i va traduir a català l'obra poètica de Rafael Alberti. També va fundar i dirigir la col·lecció de poesia El Turó i la col·lecció Tià de Sa Real. El 1987 Riera va ser proposat per la delegació catalana del PEN Club per a premi Nobel de literatura. La seva esposa, Roser Vallès, amb qui tenia tres fills, és la traductora d'algunes de les seves obres al castellà.

Obra

Poesia 
 Poemes a Nai, 1965
 Biografia (1969,1970)
 Paràbola i clam de la cosa humana, 1974
 La bellesa de l'home, 1979
 Llibre de benaventurances, 1980
 El pis de la badia, 1992

Novel·la 
 Fuita i martiri de Sant Andreu Milà, 1973
 Morir quan cal, 1974
 L'endemà de mai, 1978
 Panorama amb dona, 1984
 Els déus inaccessibles, 1987
 Illa Flaubert, 1990

Contes 
 La rara anatomia dels centaures, 1979
 Crònica lasciva d'una decadència, 1995

Traduccions 
 Poemes de l'enyorament, de Rafael Alberti, 1972

Premis 
 Ciutat de Palma, 1972, per Poemes de Miamar
 Premi Sant Jordi de novel·la, 1973, per Casa encesa (Morir quan cal)
 Crítica Serra d'Or de novel·la, 1975, per Morir quan cal
 Nacional de la crítica, 1979, per L'endemà de mai
 Crítica Serra d'Or de novel·la, 1984, per Panorama amb dona
 Premi Nacional de Literatura Catalana, 1988
 Creu de Sant Jordi, 1989
 Josep Pla, 1990, per Illa Flaubert
 Joan Crexells, 1990, per Illa Flaubert
 Nacional de la crítica, 1991, per Illa Flaubert
 Ciutat de Barcelona, 1991
 Premi Ramon Llull, 2008

Referències

Vegeu també 
 
 Arbona, Antònia: La poesia de Miquel Àngel Riera i Miquel Bauçà. Lleonard Muntaner Editor, 2004.
 

Escriptors manacorins
Escriptors mallorquins contemporanis en català
Poetes mallorquins en català
Estudiants de dret de la UB
Creus de Sant Jordi 1988
Premis 31 de desembre del 1987
Premis Ramon Llull 2008
Premi Ciutat de Palma-Joan Alcover de poesia
Escriptors del segle XX
Premis Sant Jordi de novel·la
Morts a Palma
Naixements del 1930
Poetes balears contemporanis
Illes Mariannes Septentrionals

Les illes Mariannes Septentrionals o Mariannes del Nord (en anglès Northern Mariana Islands) són un territori insular d'Oceania lliurement associat als Estats Units.

Situades al nord de la Micronèsia, al Pacífic nord-occidental, comprenen gairebé la totalitat de l'arxipèlag de les Mariannes excepte la més meridional, Guam, territori nord-americà. Són 14 illes en total (que inclouen, entre d'altres, Saipan, Rota i Tinian). L'extensió és de 477 km² i la població de 80.006 habitants (2003). La seva capital és Capital Hill a l'illa de Saipan.

Vegeu també 
 Bandera de les Mariannes Septentrionals
 Segell de les Mariannes Septentrionals

Àrees insulars dels EUA
Micronèsia
Territoris dependents a Oceania
Grau (arts marcials)

En les arts marcials, el grau que té un cert practicant és el nivell que ha assolit. Segons l'origen, l'època i l'escola s'han classificat de diferents formes.

Japó

Sistema Menkyo 
És l'utilitzat per les escoles més tradicionals, com la Shindo Musso Ryu Jojutsu, Muso Shinden Ryu, Tenshin Shoden Katory Shinto Ryu, etc.

En aquest sistema no hi ha exàmens, i els graus són atribuïts únicament pels professors de màxim nivell, que han assolit el Menkyo Kaiden. És un sistema molt tancat que està més enfocat a perpetuar la tradició que a donar una gran difusió a la pràctica.

Segons l'escola hi ha un nombre diferent de graus o nivells anomenats:
 Oku iri sho 
 Oku iri
 Shomokuroku
 Mokuroku
 Gomokuroku
 Menkyo
 Menkyo kaiden

Kiu / Dan 
Comú a altres arts japoneses, és el més conegut a occident. Va ser utilitzat per primera vegada dins les arts marcials per en Jigoro Kano que l'aplicà al Judo. Posteriorment l'han adoptat el karate, aikido, kendo, iaido, jodo, bojutsu, etc. També és utilitzat per altres arts marcials no japoneses, com el taekwondo.

Dins aquest sistema hi ha dos grans grups de graus, els kiu i els dan. Cada art marcial, país o professor té les seves peculiaritats, però en general podem dir que:

Els kiu 
Són atribuïts per cada professor a dins el seu dojo, i normalment no se'n duu un registre exhaustiu per part de les federacions o les escoles:
 Mukiu. És l'absència de grau. (Mu vol dir buit en japonès) 
 Gokiu. 5è kiu. En algunes arts marcials, com el judo o el karate se sol dur un cinturó de color groc. S'atorga després d'alguns mesos de pràctica.
 Ionkiu. 4t kiu. És l'equivalent al cinturó taronja de judo o karate
 Sankiu. 3r kiu. Equival al cinturó verd
 Nikiu. 2n kiu. Equival al cinturó blau
 Ikkiu. 1r kiu. Equival al cinturó marró

Els dan 
Són atribuïts per un professor o per un tribunal autoritzat expressament per cada escola o federació i se'n du un registre exhaustiu.
 Shodan, 1r dan. Normalment s'hi pot optar després d'un any com a 1r kiu i amb 14, 15 o 16 (segons els països i disciplines) anys complerts.
 Nidan, 2n dan. Es requereix entre 1 i 2 anys (segons països i disciplines) des del shodan.
 Sandan, 3r dan. Entre 2 i 3 anys després del nidan.
 Iondan, 4t dan. Entre 2 i 4 anys després del sandan.
 Godan, 5è dan. Entre 5 i 7 anys després del iondan.
 Rokudan, 6è dan. Entre 6 i 10 anys després del godan.
 Nanadan, 7è dan. Entre 7 i 12 anys després del rokudan.
 Hachidan, 8è dan. Entre 8 i 15 anys després del nanadan.
 Kudan, 9è dan. Normalment no s'atorga en l'actualitat
 Judan, 10è dan. Actualment no s'atorga.

Titulacions d'ensenyament 
A dins molts de països, en què l'ensenyament esportiu i/o d'arts marcials està regulat hi ha uns requísits i titulacions pròpies, però, al marge d'aquestes, hi ha uns graus tradicionals d'ensenyament en arts marcials que es donen de forma independent al grau:

Al Japó, a les escoles d'armes els graus d'ensenyament són:
 Renshi
 Kyoshi
 Hanshi

Modernament a dins l'Aikido, l'Aikikai ha establert un sistema de titulació propi:
 Fukushidoin
 Shidoin
 Shihan

Arts marcials
A2M

A2M o ATM (en anglès: ass to mouth, en català: del cul a la boca) és un acrònim utilitzat en la catalogació de la pràctica sexuals pròpia del cinema pornogràfic consistent a introduir el penis dins la boca d'una altra persona (fel·lació), tot just després d'haver-lo extret de l'anus d'aquesta mateixa persona o d'una altra i sense interrupció visual en el desenvolupament de l'escena com a garantia de veracitat de l'acció.

Es tracta d'una pràctica de risc, poc corrent en la vida sexual íntima, i gairebé limitada a la funció de pur exhibicionisme de cara a l'espectador. Sovinteja en els films X de temàtica heterosexual en què la dona és humiliada i sotmesa per un o més mascles, com una forma extrema de degradació, amb l'objectiu de provocar l'excitació del visualitzador.

En tota la pornografia convencional però, el risc d'infecció bucal o digestiva per la presència de bacteris i matèria fecal en el penis és molt limitat, ja que, generalment, les actrius que intervenen en A2M fent sexe anal salvaguarden la higiene pròpia mitjançant ènemes aplicats abans de la filmació d'aquestes pràctiques. És per això que no s'ha de confondre amb la coprofília (ingestió de matèria fecal), pràctica pròpia d'un subgènere pornogràfic més marginal i minoritari.

Preocupacions de salut 
Si el receptor del cul a la boca està realitzant una fel·lació sobre un penis o objecte que s'ha extret del seu propi recte, els riscos per a la salut es limiten generalment a alteracions del tracte gastrointestinal, que poden procedir d'introduir flora intestinal normal des del recte fins a la boca i el tub digestiu superior. Tanmateix, si l'àrea ano-rectal del receptor està infectada amb una malaltia de transmissió sexual com la gonorrea, hi ha un risc afegit de transmetre la infecció a la boca o la gola d'aquesta persona. Els paràsits intestinals i altres organismes també es poden transportar a les femtes. El risc d'infecció de transmissió sexual (ITS) o transmissió parasitària només existeix si les partícules fecals d'una persona infectada es transmeten a la boca d'una persona no infectada.

En el porno 
Els artistes de la indústria del porno solen utilitzar ènemes abans de filmar seqüències de sexe anal; tanmateix, això és principalment per eliminar la possibilitat que aparegui qualsevol matèria fecal al vídeo en lloc de prevenir malalties. De cul a boca, juntament amb una variant de cul a boca anomenada ATOGM (boca de cul a altres noies), va començar a aparèixer amb més freqüència a la pornografia hardcore a principis dels anys 2000, i va veure un augment de popularitat durant la dècada següent.

Referències 

Cinema pornogràfic
Pràctiques sexuals
Mestre en Gai Saber

Mestre en Gai Saber és el títol honorífic atorgat pel consistori dels Jocs Florals de Barcelona, des de la seva restauració el 1859, i posteriorment pels Jocs Florals de la Llengua Catalana, celebrats a l'exili del 1941 al 1977, als poetes guanyadors dels tres premis ordinaris: l'Englantina d'or, la Flor Natural i la Viola d'or i argent. Un total de 74 persones han rebut aquesta distinció (cinc dones i seixanta-nou homes); el primer de rebre-la va ser Víctor Balaguer (1861) i, la més recent, Eva Moreno Bosch (2017).

Llista de mestres en Gai Saber

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 Els Jocs Florals a UOC.edu
 Galeria de fotos de Mestres en Gai Saber

 
Premis dels Jocs Florals de Barcelona
London

Toponímia:
 Anglaterra: Londres (en anglès London) capital d'Anglaterra i del Regne Unit i ciutat més antiga amb aquest nom.
 Gran Londres (en anglès, Greater London), àrea administrativa i comtat cerimonial d'Anglaterra formada per Londres.
 Ciutat de Londres (en anglès City of London) un dels 33 districtes de Londres, centre històric i financer de la ciutat.
 Canadà: London (Ontàrio) localitat d'Ontàrio de 450.000 habitants.
Estats Units d'Amèrica:
 London (Arkansas) localitat d'Arkansas
 London (Califòrnia) localitat de Califòrnia
 London (Kentucky) localitat de Kentucky
 London (Minnesota) localitat de Minnesota
 London (Ohio) localitat d'Ohio
 London (Texas) localitat de Texas
 London Mills localitat d'Illinois
 Kiribati: London (Kiribati) (Ronton en gilbertès) població més gran de l'illa de Kiritimati.
 Sud-àfrica: East London, ciutat sud-africana del Cap Oriental
 Biografies
 Artur London (1915–1986) polític comunista txecoslovac
 Fritz London (1900–1954), físic alemany
 George London (1920–1985), baríton estatunidenc
 Jack London (1876–1916), escriptor estatunidenc
 Jason London (1972), actor estatunidenc
 Jeremy London (1972), actor estatunidenc
 Julie London (1926–2000), cantant i actriu estatunidenca
 Lauren London (1984), model i actiu estatunidenca
 Paul London (nascut el 1980), lluitador estatunidenc
 Música
 London (grup), un grup de música anglès
 London, una cançó de Pet Shop Boys al seu àlbum Release
 London, una cançó d'Anthrax al seu àlbum Sound of White Noise
 London Bridge (cançó), una cançó de Fergie al seu àlbum The Dutchess
 London Records, una companyia discogràfica anglesa
 Transport:
 Aeroport de Londres (London Airport), diversos aeroports
 Transport for London (TfP) organisme responsable de la majoria de sistemes de transport al Gran Londres (Anglaterra), entre ells:
 Metro de Londres (en anglès London Underground)
 London Rail
 Esports:
 London Wasps, equip anglès de rugbi a 15
 London Irish RFCequip anglès de rugbi a 15
 Circuit d'East London o Circuit Prince Georgeantic d'East London (Sud-àfrica)
 London Monarchs, antic equip de futbol americà 
 Monuments:
 Pont de Londres (en anglès London Bridge), pont sobre el riu Tàmesi de Londres (Anglaterra)
 Torre de Londres (en anglès Tower of London) fortificació de Londres (Anglaterra)
 London Eye, sínia de Londres (Anglaterra)
 Videojocs:
 Rockstar London, publicadora de Rockstar Games
 Gangs of London
 Grand Theft Auto: London, 1969
 Grand Theft Auto: London, 1961
 Miscel·lània:
 London (pel·lícula)
London River, pel·lícula del 2009
 Swinging London, l'ambient cultural de Londres (Anglaterra) durant la dècada del 1960
 Tractat de Londres, Diversos tractats internacionals 
 Pla de Londres (en anglès London Plan) proposta d'organització regional de la ciutat
 [ Cerca de pàgines amb el terme «London»]
Beniflà

Beniflà (IPA: [beni'fla]) és un municipi del País Valencià a la comarca de la Safor.

El poble, de reduïdes dimensions i forma allargada, forma conurbació amb Beniarjó.

Història 
Antiga alqueria d'origen musulmà, el territori del qual pertanyia al Senyoriu de Rebollet. Després de la conquesta va mantindre la seua població musulmana fins a l'expulsió dels moriscos el 1609, data en què tenia més de 100 habitants. Va pertànyer a la família dels Carròs i al ducat de Gandia. Fins finals del  va estar pràcticament deshabitada, iniciant llavors una recuperació demogràfica que la va dur a assolir els 360 habitants el 1794. Quan, a principis, del  es va abandonar el conreu de la morera, i en conseqüència de la recessió econòmica que va suposar, la població va sofrir un descens progressiu.

Demografia 

El cens de 2011, té 445 habitants, de gentilici, beniflaters. El 60,20% dels habitants sap parlar valencià, segons cens de 2001. L'economia es basa en el sector servicis i l'agricultura en què destaca exclusivament en el conreu dels cítrics.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 3 regidors del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE), 2 del Partit Popular (PP) i 2 de Ciutadans - Partit de la Ciutadania (Cs).

Alcaldes 
Des de 2019 l'alcalde de Beniflà és Borja Gironés Pérez del PP.

Edificis d'interés 
L'església de sant Jaume apòstol, aixecada sobre una mesquita en el  ha estat restaurada en 1983 quan es descobrí l'antic mihrab.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment.

Municipis de la Safor