alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Eierland

Eierland (literalment terra d'ous) és la part més septentrional de l'illa de Texel, als Països Baixos.

Fins al  Eierland formava part de Vlieland, i estava separada de Texel per l'estret de l'Anegat (situat on ara hi ha de Slufter). A finals de segle es formà l'Eierlandse Gat i Eierland restà separada de Vlieland, esdevenint una més de les illes frisones.

Durant el  l'estret canal entre Texel i Eierland s'anà omplint de sorra, fins a tancar-se totalment, i entre les dues illes aparegué un banc de sorra que només en circumstàncies extremes (marea molt alta, temporals forts) estava sota l'aigua. El 1630 hom construí en aquest banc un dic de sorra (Zanddijk), tot comunicant les dues illes. El 1835, sota l'impuls de Nicolas Joseph De Cock, començaren els treballs per polderitzar l'àrea, on actualment hi ha els poblets de De Cocksdorp, Midden-Eierland i Zuid-Eierland.

En aquest tros de Texel és on tingué lloc la Insurrecció Georgiana de Texel a finals de la Segona Guerra Mundial.

Holanda Septentrional
Illes Frisones
Emperador

L'emperador (masculí) és un monarca, el líder o cap d'un imperi o de qualsevol altre reialme imperial. El títol d'emperadriu (femení) pot referir-se a l'esposa d'un emperador (emperadriu consort) o una dona líder i cap de l'imperi (emperadriu regnant). El títol d'emperador és, sovint, superior al títol de rei en honor i rang.

Diferències entre rei i emperador 
Tant els reis com els emperadors són monarques. No hi ha cap regla única per distingir l'un de l'altre; diversos factors, com ara interpretacions dels historiadors, la grandària i les característiques del reialme governat, i el títol escollit pel monarca mateix són utilitzats. Les característiques generals que indiquen que un monarca hauria de ser considerat un emperador inclouen:

 El títol del monarca es tradueix com a "emperador" en català, i/o s'accepta que és una forma equivalent d'emperador en les relacions internacionals diplomàtiques.
 El monarca governa, de facto o nominalment, sobre altres monarquies
 El monarca governa dos o més països anteriorment sobirans, o pobles de diferents nacions o ètnies
 El monarca assumeix una posició de caràcter religiós
 En la tradició cristiana europea també són emperadors els monarques de l'Imperi Romà, Bizantí o que diuen ser hereus d'aquests; o és una figura eclesiàstica suprema.

La paraula "emperador" prové del llatí imperator, càrrec que ostentaven els governants de l'Imperi Romà. Però el terme ha acabat estenent-se a qualsevol altre imperi. El terme originalment significava "el que mana sobre l'exèrcit" però, donat que la majoria d'imperis han augmentat els seus territoris gràcies al poder militar, ha acabat esdevenint sinònim de monarca.

Línia d'honor dels títols nobiliaris

Vegeu també 
 Emperador asteca
 Llista d'emperadors romans d'Orient
 Llista d'emperadors inques
 Llista d'emperadors del Japó
 Emperador romà
 Llista d'emperadors del Sacre Imperi Romanogermànic
 Emperador de la Xina
 Kaiser
Lexicografia

La lexicografia és la matèria de la lingüística aplicada que s'ocupa de la confecció de diccionaris i altres repertoris lèxics. Està relacionada amb la codificació de l'ús, especialment en termes de vocabulari, en llibres de referència. La lexicografia està relacionada amb l'activitat pròpia de la lexicologia, de descriure alguns o tots els mots d'una o de més d'una llengua, especialment des del punt de vista del significat. Al costat de l'activitat pràctica de la producció de diccionaris (lexicografia pràctica) hi ha una activitat científica sobre els diccionaris i tot el que els envolta feta des del punt de vista lingüístic (lexicografia teòrica o metalexicografia).

Àmbits d'estudi 
Els àmbits d'estudi de la lexicografia són diversos i es poden relacionar amb la planificació, la gestió i la producció de diccionaris. Entre els principals àmbits d'estudi de la lexicografia destaquen: 
 Els tipus de diccionaris i les tipologies de repertoris
 L'adaptació dels productes lèxics a les necessitats dels usuaris de diccionaris
 Les funcions lexicogràfiques
 Les estructures lexicogràfiques

Organització institucional

Organitzacions lexicogràfiques 
 Euralex
 Institut d'Estudis Catalans

Lexicògrafs catalans 
 Antoni Maria Badia i Margarit
 Maria Teresa Cabré i Castellví
 Joan Coromines
 Joaquim Rafel i Fontanals

Projectes lexicogràfics 
 Diccionarios contrastivos del español de América
 Wikisign. Diccionari de la llengua de signes catalana

Publicacions periòdiques 
 International Journal of Lexicography
 Revista de Lexicografía

Activitats científiques 
 Congreso Internacional de Lexicografía Hispánica 
 Simposio Internacional Relex

Repertoris lexicogràfics 
 Your Dictionary
 El Castellano

Metacercadors 
 OneLook
 Optimot

Vegeu també 
 Primitiu lexicogràfic
 Lexicografia digital

 Lematització

Referències
Emperador (desambiguació)

Història:
 Emperador: cap d'un imperi.
Geografia
 Emperador (Horta Nord): poble del País Valencià, que es coneix popularment amb el nom La Venta de l'Emperador.
Zoologia
 Emperador (insecte), odonats del gènere Anax
 Emperador o peix espasa: Xiphias gladius. Peix de la família dels xífids, amb el maxil·lar prolongat en forma d'espasa.
 Pingüí emperador: Aptenodytes forsteri. Espècie de pingüí endèmica de l'Antàrtida, el més gran i pesant.
 Au del paradís emperador: Paradisaea guilielmi. Au de la família Paradisaeidae endèmica de nord-est de Nova Guinea.
Constel·lació de la Balena

La Balena (Cetus) és una constel·lació de l'hemisferi sud, en la regió coneguda com l'aigua, a prop d'altres constel·lacions aquàtiques com Aquari, Pisces, i Eridanus.

Fets notables 
L'estel més notable d'aquesta constel·lació és Mira (o Ceti), el primer estel variable que fou descobert per Ismael Boulliau el 1667. Té un període de 331,65 dies varia de la magnitud 2,0, una de les més brillants en el cel i fàcilment visible a simple vista, a 10,1. La seva descoberta en el 1596 per David Fabricius abonyegà la incorruptibilitat dels cels i donà suport a la revolució copernicana.

Es pot esmentar també l'estel α, Menkar; i l'estel β, Deneb Kaitos, els més brillants de la constel·lació, i τ Ceti (Taus Ceti), el 17è més a prop de la Terra orbitant a aquesta estrella s'han trobat 5 exoplanetes.
L'eclíptica passa molt a prop d'aquesta constel·lació. Algun dels planetes pot estar en aquesta constel·lació durant un curt període. L'asteroide 4 Vesta fou descobert en aquesta constel·lació el 1827.

Objectes del cel profund notables 
Cetus està enfora del pla galàctic, per tant hi són visibles moltes galàxies distants per no estar enfosquides per la pols de la Via Làctia. D'aquestes, la més brillant és M77, una galàxia espiral de la 9a magnitud a prop de δ Ceti.

Mitologia 
Cassiopea era la mare d'Andròmeda i esposa de Cefeu, rei d'Etiòpia. Cassiopea estava tan orgullosa de la seva bellesa que, per rivalitzar amb les Nereides, aquestes van demanar a Posidó, déu dels mars, venjança i ell en resposta va enviar al monstre marí(Cetus) a les costes del país causant grans mals.

Vegeu també 

 Andròmeda (mitologia)
ほ

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) ほ (hiragana) i ホ (katakana) ocupen la 30a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre の i ひ; i el cinquè en el poema iroha, entre へ i ま. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la sisena columna (は行, "columna HA") i la cinquena fila (お段, "fila O").

Tant ほ com ホ provenen del kanji 保.

Poden dur l'accent dakuten: ぼ, ボ; així com el handakuten: ぽ, ポ.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 ほ, ホ es romanitzen com a "ho".
 ぼ, ボ es romanitzen com a "bo".
 ぽ, ポ es romanitzen com a "po".

Escriptura 

El caràcter ほ s'escriu amb quatre traços:
 Traç vertical de dalt avall i lleugerment corbilini que acaba torçant-se cap amunt.
 Traç horitzontal a la dreta del primer.
 Traç horitzontal a sota del segon.
 Traç que comença en la part mitjana del segon traç, és vertical de dalt avall, talla el tercer traç i acaba girant a l'esquerra i formant un bucle.

El caràcter ホ s'escriu amb quatre traços:
 Traç horitzontal.
 Traç vertical que talla el primer.
 Traç diagonal cap avalla l'esquerra en la part inferior esquerra del caràcter, i que no toca cap de la resta de traços.
 Traç diagonal cap avall a la dreta en la part inferior dreta del caràcter, i que no toca cap de la resta de traços.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「保険のホ」 ("el ho de hoken", on hoken vol dir segur, garantia) 
 Codi Morse: －・・

Ho
ま

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics) ま (hiragana) i マ (katakana) ocupen la 31a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre ほ i み; i el 30è en el poema iroha, entre や i け. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la setena columna (a la que dona nom: ま行, "columna MA") i la primera fila (あ段, "fila A").

Tant ま com マ provenen del kanji 末.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, ま, マ es romanitzen com a "ma".

Escriptura 

El caràcter ま s'escriu amb tres traços:
 Traç horitzontal.
 Traç horitzontal a sota del primer.
 Traç que comença essent vertical de sota a amunt i acaba girant a l'esquerra i formant un bucle.

El caràcter マ s'escriu amb dos traços:

 Traç horitzontal que es torça cap avall a l'esquerra.
 Traç diagonal curt cap avall a la dreta.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「マッチのマ」 ("el ma de matchi", on matchi significa llumí) 
 Codi Morse: －・・－

Ma
Ordre alfabètic

L'ordre alfabètic, com el seu nom indica, és un mecanisme per ordenar els elements que pren com a referència l'alfabet o abecedari. Així, seran primers aquells el nom dels quals comenci per la primera lletra de l'abecedari, la A en el cas de l'alfabet llatí. Quan hi ha dos noms amb la mateixa lletra inicial es considera la segona i així successivament. És un sistema usat des de l'antiguitat, implantat sobretot a Alexandria.

En català, les lletres modificades i els dígrafs equivalen, a efectes de l'ordenació alfabètica, a les lletres simples corresponents. Són lletres modificades les que porten diacrítics: la ce trencada (ç), la ela geminada (l·l) i les vocals amb accent agut (á, é, í, ó, ú), greu (à, è, ò) o dièresi (ï, ü).

En cas de parònims (mots de grafia similar), l'ordre és el següent:
 La minúscula precedeix la majúscula.
 Les lletres simples precedeixen les lletres modificades: «placa» abans que «plaça», i «cella» abans que «cel·la».
 La preferència de vocals accentuades és: sense accent, accent agut, accent greu, dièresi i altres (p. ex. circumflex); i en cas de coincidència té preferència l'accent de final de mot. Així, per exemple:
 «suplica», «suplicà», «súplica»; «beneit», «beneït»
 «consciencià», «consciència»
 Els mots que duen guionet es classifiquen com si no en duguessin, excepte si el segon element comença per una majúscula. En cas de parònims té preferència el mot sense guió.

Referències 

 Les lletres , capítol de la Gramàtica de la llengua catalana de l'IEC.

Alfabets
Polimorfisme de nucleòtids simples

En genètica, el Polimorfisme de nucleòtids simples (SNP, sigles de single nucleotide polymorphisms, polimorfismes d'un sol nucleòtid), són polimorfismes d'un gen que ocorren per variació en un sol nucleòtid de la seqüència d'ADN. Perquè un canvi en un nucleòtid es consideri com un SNP, s'ha de donar almenys en l'1% de la població. Si no arriba a aquest percentatge, el canvi es considera una mutació puntual. Els SNP contribueixen a les diferències entre els individus.

Els SNP conformen el 90% de les variacions genètiques humanes. Es calcula que n'hi ha un cada 1300 bases. Poden ser deguts a l'intercanvi d'un nucleòtid per qualsevol altre però dues de cada tres mutacions constitueixen el canvi d'una timina per una citosina. El fet de tenir un al·lel o l'altre amb l'única diferència d'un SNP pot ésser la causa de ser més o menys susceptible a diferents tipus de malalties o de presentar fenotips diferents.

Vegeu també 
 Mutació
 Contiguous Point Analysis

Enllaços externs 

 Base de dades i cercador d'SNP de la Biblioteca Nacional de l'NCBI
 SNPStats. Eina web per l'anàlisi d'estudis d'associació genètica.

Genètica molecular
Carelià

El carelià és una llengua finoúgrica parlada entre els territoris russos de la república de Carèlia i finesos del nord. S'escriu amb l'alfabet llatí i està documentat des de l'edat mitjana. Es parla a la república de Carèlia i als territoris de Tver i Novgorod. De les 130.929 persones que es van declarar carelians a l'últim cens de l'any 1989, 65.542 (50,1%) tenien el carelià com a llengua materna, altres 17.742 (13,5%) el parlaven com a segona llengua. Va ser una república que va atreure molts immigrants russos. Els carelians formen un 10% de la població total i gairebe tots són bilingües i fan servir el rus com a llengua oficial. Durant l'època soviètica es van enderrocar molts pobles carelians, i el carelià en la propaganda russa va ser presentat com una llengua «feixista» per mor de la Guerra d'Hivern (1939). Actualment la llengua està en retrocés. Fins al principi del  era vista com un dialecte del finès però ara se l'accepta àmpliament com a llengua independent.

Dialectes 
Es pot dividir en tres dialectes principals (amb una gran varietat subdialectal), basats la llengua estàndard actual:

 Carelià septentrional
 Livvi o carelià d'Olonets (Aunus), més influït pel rus.
 Ludi

Característiques 
La llengua és molt similar al finès, i es caracteritza per:
 l'africada č en tots els dialectes
 Presència en l'inventari fonètic en carelià meridional de les sonores b, d, g.
 les fricatives š i ž en una gran quantitat de dialectes
 Presència d'harmonia vocàlica, oposició entre (algunes) vocals curtes i llargues i graduació consonàntica, com en la majoria de llengües baltofineses.
 Sistema morfològic aglutinatiu, i la derivació es fa mitjançant sufixos, com en la majoria de llengües uralianes.

Situació actual 
Des del 1988 s'ha reintroduït l'ensenyament en carelià a les zones rurals, en una nova forma que empra l'alfabet llatí (com el finès) en primer i tercer grau. Al 2000 hi havia 52 escoles a zones rurals i urbanes que ofereixen classes de carelià de manera opcional, com a algunes llars d'infants. El 1994 es va oficialitzar el seu ús a l'educació, ampliada el 1995 a finesos i vepses de la República de Carèlia, però no es va començar a aplicar fins al 1996. La producció literària (majoritàriament poesia) és minsa, i algunes emissores de ràdio n'ofereixen alguns programes, així com tres diaris i una revista infantil i uns noticiaris televisius de cops dos per setmana. Els carelians d'Olonets editen el diari Oma Mua (Terra Nadiua).

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 
 
 

Llengües baltofineses
Llengües de Rússia
Carèlia
Llengües de Finlàndia
Constel·lació del Camaleó

El Camaleó (Chamaeleon) és una constel·lació que fou nomenada per primera vegada pels navegants dels mars del sud, i descrita per Johann Bayer a Uranometria. L'estel α Cha és de magnitud 4,07 i tipus espectral F5. β Cha és de magnitud 2,26 i el seu tipus espectral és B5. L'estel γ Cha és de magnitud 4,11 i de tipus espectral M0. Chamaeleon té molt pocs objectes celestes d'interès.

Història 
Donat que és un descobriment del , i no va ser visible per les primeres cultures mediterrànies, no hi ha cap mite associat a la constel·lació Chamaeleon.
Pressió fiscal

Segons l'OCDE, la pressió fiscal es defineix com la part de la riquesa d'una economia que és recaptada per l'administració pública. Es calcula com el quocient de la suma d'impostos (directes i indirectes) més cotitzacions socials respecte al Producte Interior Brut. Es diferencia de la pressió tributària pel fet que aquesta última no inclou les cotitzacions socials.

L'economia clàssica i neoclàssica associa una alta pressió fiscal amb una baixa competitivitat d'aquesta economia, però aquesta associació s'ha demostrat que no és sempre certa, ja que trobem economies, com per exemple Finlàndia, amb una alta pressió fiscal i que, això no obstant, encapçalen les llistes de les economies més competitives i, d'altra banda, economies com la nord-americana que malgrat tenir una pressió fiscal molt baixa són poc competitives.

Des de mitjans dels anys noranta als països de l'OCDE la pressió fiscal s'ha estabilitzat al voltant del 36% després d'un augment de més de 10 punts en els últims quaranta anys del . Els països europeus tradicionalment han tingut una pressió fiscal més elevada, associada també a una major despesa pública i especialment a la creació i consolidació de l'estat del benestar i actualment se situa per sobre del 40% (si bé amb l'ampliació a l'Europa dels 25 la mitjana dismuneix, ja que els països de l'Europa central i oriental presenten una pressió fiscal molt baixa).

Des de l'any 2000, s'ha observat una disminució en el creixement de la pressió fiscal i sobretot una importància cada cop més gran de les cotitzacions socials en detriment de la imposició personal en la composició dels ingressos públics.

Pressió fiscal a Espanya 
A Espanya la pressió fiscal a l'últim quart del  ha experimentat un augment notable. Això s'explica en bona part pels baixos nivells de partida. Actualment (2004) la pressió fiscal se situa al 37,1% del Producte Interior Brut.

En els últims 10 anys, l'augment ha estat de 3,5 punts (33,6% PIB l'any 1995). No obstant això, aquest augment no ha estat simètric per als diferents components de la pressió fiscal. Els impostos indirectes (IVA, Impostos especials) han crescut 2,2 punts entre 1995 i 2004 mentre que els impostos directes (IRPF) han disminuït 0,6 punts i les cotitzacions socials han augmentat 1,9 punts. D'aquesta manera el sistema fiscal espanyol és més regressiu ara que fa 10 anys, ja que els impostos indirectes fan recaure una major càrrega impositiva en termes relatius sobre la població amb menors nivells de rendes.

Malgrat l'augment experimentat en els últims anys, la pressió fiscal espanyola continua estant per sota de la mitjana de l'Europa dels quinze.

Font: Ministeri d'Economia i Hisenda

Pressió fiscal a la Unió Europea 

Font: OCDE
(1): dades del 2002

Vegeu també 
 Desequilibri fiscal

Fiscalitat
Picapoll

El picapoll, o la picapolla, és una varietat de cep blanca autòctona del Pla de Bages. El raïm de cep picapoll és poc compacte, de gra menut i ovalat i de pell molt prima i tendra amb unes taques, o picades, d'on li ve el nom. És de maduració tardana.

El vi de picapoll resulta lleuger, amb una graduació i acidesa moderades, amb una aroma fruitada i d'un color groc brillant.

És una varietat escassa que es conrea sobretot a Catalunya i Occitània. En francès s'anomena piquepoul i s'utilitza en els vins de Roine.

Varietats viníferes
Pla de Bages

El pla de Bages és una plana de la Catalunya central que conforma el nucli de la comarca del Bages, vorejada en els seus extrems per terres més altes com ara les serres de Castelltallat a l'oest, Montserrat al sud, Sant Llorenç del Munt al sud-est i l'altiplà del Moianès a l'est, entre altres. És una conca d'erosió formada pel Llobregat i els seus afluents, dels quals destaca el Cardener. La localitat principal n'és la ciutat de Manresa.

Aquest terme geogràfic ha donat nom a una de les denominacions d'origen vinícoles catalanes, la Denominació d'Origen Pla de Bages, creada el 1995.

Referències

Enllaços externs 
 Consell Regulador de la Denominació d'Origen

Geografia del Bages
Bages
Montardo

El Montardo o Montardo d'Aran és un pic dels Pirineus centrals, a la comarca de la Vall d'Aran. Té una alçada de 2.833,2 metres i per la seva vistositat i situació és una de les muntanyes més conegudes d'aquella comarca i de tot el Pirineu. Freqüentment és anomenat també Montarto.

Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

Tot i l'austeritat del seu aspecte quan es mira des del riu de Valarties, és un cim que té una ascensió fàcil des del vessant sud. És per això que no es coneixen dades sobre la seva primera ascensió, ja que, tot i el fort pendent dels seus darrers cent metres, el cim és fàcilment accessible per un seguit de tarteres i pendents herbosos.

Als mesos d'estiu és assolit per nombrosos aficionats. Hi ha dos refugis (el de Ventosa i Calvell, a la vall de Boí, i el de la Restanca, al capdamunt del Valarties), amb tots els serveis que hi faciliten l'estada.

A l'hivern, és també destinació de nombroses ascensions amb esquí de muntanya. Els descensos es fan gairebé sempre per la mateixa via de pujada (la Restanca), encara que n'existeixen itineraris –més difícils– per la vall de Rencules. També és molt difícil –a més de perillós– l'itinerari que remunta la cara nord per l'Ombrer deth Montardo.

Per la seva posició, una mica desplaçada de l'eix axial, és un mirador circular, esplèndid punt de vista de tota la Vall d'Aran. Per aquesta mateixa raó, és molt coneguda la seva imatge des del Pla de Beret o des del poble d'Arties, al municipi de Naut Aran.

Referències

Ruta normal 
Des del refugi Joan Ventosa i Calvell (2.200 m), cal anar cap als estanys de Travessany sempre en direcció nord fins a arribar a l'estany de Monges (2.410 m). Seguint la mateixa direcció, s'ataca directament el cim pel seu vessant sud fins a arribar al Cap de la Serra (2.781 m). Passarem pel coll del Montardo (2.729 m) i sense cap dificultat al cim sense problemes. Calen unes dues hores per superar els 600 metres de desnivell que hi ha des del refugi.

Enllaços externs 

 Institut Cartogràfic de Catalunya

Muntanyes de Naut Aran
Muntanyes del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici
Constel·lació del Compàs

El Compàs (Circinus) és una de les petites constel·lacions australs (declinació de −50 a −60 graus).

Història 
Aquesta constel·lació fou descoberta en el , i descrita per primera vegada, per Nicolas-Louis de Lacaille, que li donà aquest nom durant la seva estada en el Cap de Bona Esperança, a la Sud-àfrica actual, entre els anys 1751 i 1752. L'especial fascinació d'aquest autor per la ciència originà les pobres denominacions de moltes constel·lacions modernes. Com que va ser descoberta en el , i no era visible per les cultures mediterrànies, no hi cap mite associat amb ella, sí un compàs anomenat Circí usat per escultors, paletes, arquitectes, i fusters a l'antiga Roma.

Fets notables 
α Cir és un estel variable que canvia de 3,19 a 3,22. β Cir és de magnitud 4,07, i de tipus espectral A3. γ Cir té una magnitud aparent de 4,51.

Objectes notables del cel profund 
A Circinus hi ha pocs objectes celestes d'interès. Es poden esmentar: el cúmul obert Pismis 20 d'una magnitud 7,8; el cúmul obert NGC 5823 de magnitud 7,9; i el cúmul obert NGC 5715 de magnitud aparent 9,8.
Grist

Grist (nom oficial castellà, Eriste) és una població de la vall de Benasc que pertany al municipi de Saünc, a la província d'Osca.

Es troba a una alçada de 1.118 metres, a la vora de l'embassament de Llinsoles, on les aigües de l'Aigüeta de Grist es troben amb les del riu Éssera. És punt de partida per pujar al pic de Pocets o Llardana.

L'any 2013 hi ha 152 persones registrades (173 persones l'any 1991). L'església de la plaça major, dedicada a Sant Fèlix, està construïda sobre una església romànica molt modificada.

Fins a l'any 1846 pertanyia al municipi de Benasc, però se'n separà, juntament amb Eressué, en virtut dels nous districtes municipals creats aquell any.

Rutes 
Les següents rutes de senderisme passen por la localitat:
   PR-HU 32 : finalitza aquí el seu trajecte.
   PR-HU 33 : comença aquí el seu trajecte.
   PR-HU 34 : comença aquí el seu trajecte.
   PR-HU 35 : comença aquí el seu trajecte.
   PR-HU 36 : comença aquí el seu trajecte.
   PR-HU 51 : finalitza aquí el seu trajecte.

Referències 

Saünc
Entitats de població de la Baixa Ribagorça
Sureda

Sureda (bosc), bosc de sureres
 Toponímia:
 Sureda (Rosselló), municipi de la comarca del Rosselló
 Mas Sureda, bé cultural d'interès local a Ermedàs, al municipi de Palafrugell (Baix Empordà)
 Senyoria de Sureda, jurisdicció feudal del Rosselló 
 Serra de la Sureda, serra a cavall dels municipis de Cantallops i la Jonquera (Alt Empordà)
 Biografies:
 Carme Sureda i Bosch (Santa Coloma de Queralt, ?), activista social catalana
 Enric Sureda i Morera, polític i advocat mallorquí 
 Francesc Sureda i Blanes (Artà, 1888 - Palma, 1955), escriptor i lul·lista mallorquí 
 Joan Sureda i Pons (Barcelona, 1949), director del MNAC (1986 -1991)
 Josep Sureda i Blanes (Artà, 1890 - Barcelona, 1984), químic, apotecari, escriptor i historiador de la ciència mallorquí 
 Josep Lluís Sureda i Carrión (Palma, 1923), economista mallorquí 
 Pep-Francesc Sureda i Blanes (Palma, Mallorca, 1916-1983), metge i pintor mallorquí 
 Martí Sureda i Deulovol (l'Escala, 1822 - Girona, 1890), arquitecte 
 Miquel Sureda i Blanes (Artà, Mallorca, 1885-1957), metge mallorquí
Filosofia grega

La filosofia grega és un període de la història de la filosofia comprès, aproximadament, entre el sorgiment de la filosofia occidental en el període presocràtic (segle VI aC) i la filosofia hel·lenística, que finalitzaria, segons la data convencionalment acceptada, en l'any 30 aC. De vegades, es denomina filosofia clàssica o filosofia antiga, si bé aquest període inclou també el pensament romà.
La societat grega presentava característiques peculiars: una estructura política basada en la polis, una religió politeista sense jerarquia i ortodòxia, una classe social emprenedora, dedicada al comerç i l'oci i amb amplis contactes amb altres cultures de la Mediterrània, així com una desenvolupada curiositat. La unió d'aquests elements, al costat d'un suposat geni grec, va propiciar l'aparició de noves explicacions sobre la natura i l'ésser humà, fins llavors només aclarides pels mites i les tradicions. L'expansió de la cultura grega durant l'hel·lenisme, la seva absorció per l'Imperi Romà, la posterior relació amb el cristianisme i la seva definitiva recuperació al  gràcies a traductors com Averrois, així com l'interès que durant el Renaixement es va professar a aquest conjunt de pensadors, van contribuir perquè la filosofia grega es continués estudiant, ja que es va convertir en un dels pilars de la cultura occidental.

Les etapes en què se sol dividir la filosofia grega són:

 Filosofia presocràtica
 El pensament clàssic: Sòcrates, Plató i Aristòtil
 Filosofia hel·lenística

La filosofia grega va sorgir a partir de les primeres reflexions dels presocràtics, centrades en la natura, tenint com a base el pensament racional o logos. L'objectiu dels filòsofs presocràtics era trobar l'arkhé, o element primer de totes les coses, origen, substrat i causa de la realitat o cosmos. La recerca d'una substància permanent enfront del canvi, de l'essència enfront de l'aparença, de l'universal enfront del particular, serà el que establiria les bases de les posteriors explicacions filosòfiques.

Vegeu també 
 Llista de filòsofs de la Grècia clàssica
 Escoles gregues

Referències 

 Antologia obituària dels filòsofs de la Grècia antiga. Traducció de Sergi Grau. Adesiara editorial, Martorell, 2009.
 Saviesa grega arcaica. Traducció de Jaume Pòrtulas i Sergi Grau. Adesiara editorial, Martorell, 2012.
 Capelle, Wilhelm (2009). Historia de la filosofía griega. Madrid: Editorial Gredos.
 Copleston, Frederick C. (2004). Historia de la Filosofía. Volum I: Grecia y Roma. Editorial Ariel: Barcelona.
 García Borrón, Juan Carlos (1998). Historia de la Filosofía, Volum I. Ediciones del Serbal.
 Gomperz, Theodor (2000). Pensadores griegos. Barcelona: Editorial Herder.
 Mestre, José Vicente (2011). Preguntas de Filosofía. Madrid. Ed. Bohodón

Filosofia a l'antiga Grècia
Manama

Al-Manama, capital de Bahrain
 Manama (Ajman), oasi dependent de l'emirat d'Ajman enclavat entre territori de Fujeira i Sharjah
Illes Frisones

Les Illes Frisones són una cadena d'illes i illots que corre paral·lela a la costa occidental d'Europa des del nord dels Països Baixos fins al sud-oest de Dinamarca passant per Alemanya, contingudes en el territori de l'antiga Frísia, d'on reben el nom. Separen el mar del Nord del mar de Wadden. Aquest darrer, en buidar-se amb la marea baixa, permet l'accés a peu a alguna de les Illes Frisones.

Constituïdes per terrenys sorrencs i argilosos, tenen molt poca alçada i són de morfologia molt canviant. L'acció de l'onatge i els temporals excepcionals poden engrandir-les o fer-les desaparèixer, o ajuntar-ne unes i d'altres (com fou el cas de Texel i Eierland).

Tot i que antigament basaven la seva economia en l'agricultura (escassa), la ramaderia (vaques i xais) i la pesca, actualment el turisme hi és una font d'ingressos fonamental.

Es classifiquen en tres grups:
 Illes Frisones occidentals: des del nord d'Holanda (Texel) fins a Rottumeroog, a ponent de l'estuari del'Ems; administrativament pertanyents als Països Baixos.
 Illes Frisones orientals: des de l'estuari de l'Ems fins al del Weser; pertanyents a Alemanya.
 Illes Frisones septentrionals: des de la desembocadura de l'Elba cap al nord, fins a l'alçada d'Esbjerg, paral·leles a la costa de Jutlàndia. Administrativament, es troben separades entre Alemanya i Dinamarca.
Tamborí

El tamborí és un instrument de percussió que té entre vuit i dotze centímetres de diàmetre i que es toca amb una sola baqueta. En la cobla, el so sec d'aquest instrument acompanya el flabiol per marcar el ritme de les sardanes. La particularitat és que un sol músic de la formació els pot tocar tots dos: toca el flabiol amb la mà esquerra i, al mateix braç, hi té penjat el tamborí, que colpeja amb una baqueta agafada amb la mà dreta.

El tamborí és format per una caixa de ressonància cilíndrica amb estructura de fusta o metàl·lica recoberta d'una membrana de pell tesada amb tiges roscades. La mida de l'instrument ha estat molt variable en el curs dels anys, depenent del lloc i de l'època. Però se sap que antigament era més gros. Des de temps immemorials, és el company inseparable del flabiol, que ja empraven els pastors i els joglars medievals.

El duet format pel tamborí i el flabiol va passar a formar part de la cobla de tres quartans, juntament amb la tarota i la cornamusa. La reforma de la cobla que va fer Pep Ventura a mitjan  el va mantenir. Ara el tamborí és l'únic instrument de percussió que trobem en tota la formació. Dins la cobla, el músic que toca el tamborí i el flabiol s'asseu a la primera fila, a l'esquerra.

Referències 

Instruments de percussió
Instruments musicals catalans
Instruments de cobla
Instruments tradicionals
Instruments membranòfons
Instruments musicals balears
Vlieland

Vlieland (Flylân en frisó) és una de les illes Frisones pertanyents als Països Baixos, situada entre Texel i Skylge. El mar del Nord hi queda al nord-oest i el mar de Wadden al sud-est.

Té un total de 12 km de platja i 26 de carrils per a bicicletes. Disposa, a més, d'una línia d'autobús (la número 110).

Situació administrativa i cultural 
L'illa constitueix un únic municipi de 320,50 km², dels quals només 40,26 són de terra mentre que els 280,24 km² restants corresponen a aigua. Al començament del 2004 tenia una població de 1.157 habitants (amb una densitat, 35 hab/km², molt inferior a la mitjana estatal).

Tot i que actualment només té un sol poble (Oost-Vlieland), fins al  en tenia també un altre: West-Vlieland, que fou definitivament abandonat el 1736 després de múliples inundacions i dels consegüents intents de reconstrucció.

Actualment pertany a la província de Frísia, si bé fins a la Segona Guerra Mundial pertanyia a la província d'Holanda Septentrional (el canvi fou l'any 1942). Ja no s'hi parla frisó.

Administració 
El consistori actual, després de les eleccions municipals de 2007, és dirigit per la socialista Ella Schadd-de Boer. El consistori consta de 9 membres, compost per:
 Partit del Treball, (PvdA) 3 escons
 Algemeen Belang, 3 escons
 Partit Popular per la Llibertat i la Democràcia, (VVD) 3 escons

Galeria d'imatges

Enllaços externs 
 Pàgina oficial

Illes dels Països Baixos
Illes Frisones
Municipis de la província de Frísia
Internacional Liberal

La Internacional Liberal és la federació mundial de partits polítics liberals. La internacional política es va fundar a Oxford l'any 1947 i s'ha convertit en la xarxa preeminent dels partits liberals que pretenen enfortir el liberalisme a tot el món. El Manifest d'Oxford descriu els principis polítics bàsics de la Internacional Liberal, que actualment està formada per 111 partits i organitzacions.

Membres

Referències

Enllaços externs 
 Internacional Liberal

Liberalisme
Internacionals polítiques
Constel·lació de la Coloma

Coloma (Columba) és una petita constel·lació al sud de Canis Major i de Lepus, fou separada de la constel·lació Canis Major per part de Petrus Plancius l'any 1592.

Mitologia 
Com que aquesta constel·lació fou creada en el  amb parts llevades a constel·lacions més antigues, no hi ha mitologia associada a aquesta constel·lació com una entitat separada.

A les Illes de la Societat, l’estrella Alfa Columbae (amb el nom llatí de Phact) era coneguda amb el nom de Ana-iva.

Fets notables 
El seu estel més brillant és Phact, que vol dir "colom", i té una magnitud aparent de 2,64, i és del tipus espectral B7, està situada a 180 anys llum del Sol. El seu estel β Col és Wazn, que vol dir "pes", és d'una magnitud aparent 3,12, i tipus espectral K2. L'estel gamma és de magnitud aparent 4,36 i tipus espectral B2. A Columba, entre altres objectes interessants, hi ha el cúmul globular NGC 1851.

Observació 
Les estrelles de la constel·lació són de baixa magnitud. Algunes obres indiquen la seva visibilitat amn binocles.

Història 
 Cap al segle tercer aC, Aratos escrigué un poema astronòmic (Phainomena) que parlava d’estrelles poc lluminoses situades a la posició actual de la constel·lacio de Coloma. Sense esmentar cap nom.
 Claudi Ptolemeu, en la seva obra Almagest, parlava de 48 constel·lacions. La constel·lació de la Coloma no figurava entre aquestes.
 1592. Petrus Plancius. Columba Noachi.
 1592. Frederick de Houtman esmentava la constelació de la Coloma com "De Duyve med den Olijftack" (= "the dove with the olive branch"= la coloma amb la branca d'olivera).
 1603. Uranometria de  Johann Bayer. Esmenta la constel·lació com a Columba Noachi.
 1624. Jacob Bartsch esmentà la constel·lació de la Coloma com a  Columba Nohae a la seva obra Usus Astronomicus.
 1679. Edmond Halley esmentava Columba en la seva obra  Catalogus Stellarum Australium a partir d'observacions des de l’illa de Santa Helena.
 1679. Augustin Royer. Cartes Du Ciel Réduites En Quatre Tables.
 c1690. Johannes Hevelius. Prodromus Astronomiae, exhibens fundamenta, quae tam ad novum plane & correctiorem stellarum fixarum catalogum construendum.
 1712/1725. L'obra Historia  Coelestis Britannica, de  Flamsteed, mostrava la constel·lació de la  Coloma sense esmentar-la.
 1757 o 1763. Lacaille esmentà la constel·lació i va catalogar les seves estrelles.
 1824. Urania's Mirror.
 La publicació i venda de 32 mapes del cel presentats en una capsa resulta prou interessant.
 Cada constel·lació, a més de representada en un gravat, podia "endevinar-se" mitjançant una sèrie de forats incorporats a la carta o mapa del cel corresponent.
 1889. Richard H. Allen.
 2001. Basant-se en la llegenda del colom dels argonautes Ridpath i Tirion proposaren un possible origen del nom de la constel·lació.

Referències

Bibliografia 
 
 
  Princeton University Press, Princeton.

Vegeu també 

 HD 43848
 Llista d'estrelles de Coloma
Estrella doble

Una estrella doble són dues estrelles tals que, vistes des de la Terra a ull nu, es troben tan pròximes entre si que semblen una única estrella.

Hi ha dos tipus d'estrelles dobles:
 Si la proximitat entre les dues estrelles és només aparent, deguda a un efecte de perspectiva, però en realitat es troben separades per una gran distància de manera que no hi ha cap relació física entre si, s'anomenen dobles òptiques o binàries òptiques.
 D'altra banda, si les dues estrelles estan gravitatòriament lligades entre si i giren al voltant del seu centre de masses comú (és a dir, l'una al voltant de l'altra), llavors això es coneix com una estrella binària. La gran majoria d'estrelles dobles són també estrelles binàries.

Les dobles òptiques es poden distingir de les estrelles binàries observant-les durant un llarg període, normalment anys. Si el seu moviment relatiu sembla lineal, es pot assegurar que és degut només al moviment propi i que són una doble òptica. Per contra, en el cas d'una estrella binària, l'angle de posició canvia progressivament i la distància entre aquestes oscil·la entre un màxim i un mínim.

Algunes estrelles dobles es poden observar a ull nu si es té bona vista. La més famosa d'aquestes és el parell òptic Alcor i Mizar a la constel·lació de l'Ossa Major, que ja era utilitzat en l'antiguitat com un test d'agudesa visual. Tanmateix, el primer descobriment d'una estrella doble que, a més, és binària es deu a Giovanni Battista Riccioli el 1650, quan va anunciar que ζ Ursae Majoris (Mizar) era un estel doble format per Mizar A i Mizar B. Des de llavors, la recerca d'estels dobles ha estat molt acurada, i cada estel, fins a la dècima magnitud, ha estat observat detingudament.

Història 
Mizar, a l'Ossa Major, va ser observada com a doble per Benedetto Castelli i Galileo. Aviat va seguir la identificació d'altres dobles: Robert Hooke va descobrir un dels primers sistemes de doble estrella, Gamma Arietis, el 1664, mentre que la brillant estrella del sud Acrux, a la constel·lació de la Creu del Sud, fou descoberta com a doble per Fontenay el 1685. Des de llavors, la recerca s'ha dut a terme a fons i s'ha examinat tot el cel per trobar estrelles dobles fins a un límit de magnitud aparent al voltant de 9.0. Almenys 1 de cada 18 estrelles més brillants que 9.0 de magnitud a la meitat nord del cel se sap que són estrelles dobles visibles amb telescopis de 910 mm.

Les categories no relacionades de dobles òptiques i binàries reals es combinen per raons pràctiques i històriques. Quan es va descobrir que Mizar era un binari, era bastant difícil determinar si una estrella doble era un sistema binari o només un doble òptic. Els telescopis millorats, espectroscòpia, i la fotografia són les eines bàsiques que s’utilitzen per fer la distinció. Després de determinar que era un binari visual, es va descobrir que els components de Mizar eren ells mateixos binaris espectroscòpics.

Referències

Enllaços externs 

 Llista d'estrelles dobles i múltiples observades.
Engelsmanplaat

Engelsmanplaat (en frisó De Kalkman) és una illot o mes aviat un banc de sorra (en neerlandès plaat) de la cadena d'illes Frisones neerlandeses, situat entre Amelân i Skiermûntseach, a uns 5 km de la costa de Frísia (de la que la'n separa el Mar de Wadden). Fa part del municipi de Dongeradeel.

La seva superfície emergida és molt petita, de menys d'un km quadrat durant la plenamar. Sorrenc, està coberta de petites dunes, i no té habitants.

A través del temps l'illot ha anat canviant tant de mida com d'alçada. Cap al 1500 encara era força gros, però d'aleshores ençà, i sobretot a partir del , ha patit molta erosió, a vegades ajudat per l'home. El tancament del Lauwerszee el 1969 tingué una gran influència en tots els bancs entre Amelân i Skiermûntseach, i per tant a Engelsmanplaat. A partir del 1985, s'observa erosió al seu costat est, cosa que fa pensar que l'illot podria acabar per desaparèixer totalment d'aquí a cent anys.

El seu nom prové probablement del fet que el 1708 hi embarrancà el vaixell de Feye Willems Engelsman.

Referències 

Illes dels Països Baixos
Illots de les Illes Frisones
Volta ciclista a Espanya

La Volta ciclista a Espanya és una competició ciclista en ruta per etapes disputada a Espanya. La primera edició es va fer l'any 1935 al llarg de 3.431 km de recorregut i la va guanyar el belga Gustaaf Deloor en un temps de 150 h 07' 54", rodant a una mitjana de 28,591 km/h. Junt amb el Tour de França i el Giro d'Itàlia és una de les tres grans voltes ciclistes de l'any.

Es tracta d'una competició de 3 setmanes, que se sol disputar actualment a cavall d'agost i setembre, amb una distància a recórrer d'uns 3.000 km en unes 20 etapes. L'última etapa sol acabar tradicionalment a Madrid.

Roberto Heras amb quatre victòries, és el ciclista amb més victòries a la Volta a Espanya, tot i que la del 2005 no ha estat exempta de polèmica. que han guanyat més edicions de la Vuelta. Com passa al Tour de França i al Giro d'Itàlia el ciclista líder duu un mallot que l'identifica, essent en el cas espanyol el denominat mallot vermell.

Rècords 
 Major nombre de victòries: Roberto Heras, 4
 Major nombre de victòries d'etapa: Delio Rodríguez, 39
 Major nombre de victòries d'etapa en una mateixa edició: Freddy Maertens l'any 1977, 13
 Major nombre de victòries d'etapes contrarellotge: Abraham Olano, Alex Zülle, Tony Rominger i Melcior Mauri, 6
 Major nombre de victòries per país: Espanya, 28
 Major nombre de dies com a líder: Alex Zülle, 45
 Major nombre de victòries a la classificació de la muntanya: Josep Lluís Laguía, 5
 Major nombre de victòries a la classificació per punts: Sean Kelly i Laurent Jalabert, 4
 Major nombre de victòries a la classificació de metes volants: Miquel Àngel Iglesias, 5
 Màxima diferència entre el primer i el segon classificat: Delio Rodríguez sobre Julián Berrendero l'any 1945, 30' 8"
 Mínima diferència entre el primer i el segon classificat: Eric Caritoux sobre Alberto Fernández l'any 1984, 6"
 Major nombre de participants: 2002, 207
 Menor nombre de participants: 1941, 32
 Edició més llarga: 1941, 4.442 km
 Edició més curta: 1963, 2.419 km
 Edició més ràpida: 2001, 42,534 km/h
 Edició més lenta: 1941, 26,262 km/h

Palmarès

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web de la Volta a Espanya
DINA

La Dirección de Inteligencia Nacional, més coneguda per l'acrònim DINA, va ser la policia secreta xilena durant la dictadura d'Augusto Pinochet Ugarte a Xile entre 1973 i 1977. La DINA va ser responsable de nombrosos casos d'infiltració política, i violacions als drets humans entre els que s'expliquen assassinats, segrest, violació i tortura de persones; raons per la qual a aquest organisme de repressió política se l'ha qualificat com "La Gestapo de Pinochet".

Va ser reemplaçada en 1977 per la Central Nacional d'Informacions (CNI).

El 9 d'abril de 2012 es va donar a conèixer una llista completa amb 1500 exagents de la DINA, que inclou entre d'altres a Cristián Labbé, qui entre 1996 i 2012 va ser alcalde de la comuna de Providencia.

Història 

Es va crear el juny de 1974 (malgrat que de fet ja funcionava des de finals de 1973), amb el decret llei Num. 521, anomenant cap al tinent coronel d'enginyers Manuel Contreras. La DINA tenia facultats per detenir i empresonar persones als seus centres durant els estats d'excepció. Com que aquesta situació era gairebé permanent, la DINA va mantenir aquestes facultats durant tota la seva existència.
La seva filosofia es basava en el fet que s'estava en guerra interna amb un enemic que no donava treva, la sedició marxista. Entrenats pels Estats Units a l'Escola de les Amèriques, els agents de la DINA iniciaren una campanya de repressió, focalitzada principalment en el GAP (Grup d'Amics Personals de Salvador Allende, i la seva guàrdia personal) amb 60 morts, el MIR (Moviment d'Esquerra Revolucionari) amb 400, el Partit Socialista amb 400 i el Partit Comunista amb 350.

La DINA emprà el segrest, la tortura i l'assassinat. Molts dels detinguts segueixen encara desapareguts. Tenia també agents internacionals, el més conegut dels quals era el nord-americà Michael Townley, que assassinà el general Carlos Prats a Buenos Aires (Argentina) i a l'ex-ministre del govern d'Allende Orlando Letelier a Washington (EUA). El seu altre dispositiu internacional era l'Operación Cóndor, en la qual cooperaren diversos organismes d'intel·ligència de les dictadures militars llatinoamericanes per lluitar contra l'oposició d'esquerres, alguns grups de la qual, partidaris del terrorisme i la lluita armada, es trobaven agrupats a la denominada Junta de Coordinación Revolucionaria.

Les seves accions cessaren quan la DINA i el seu cap varen ser desplaçats per la CNI (Central Nacional de Informaciones), comandada pel general Odlanier Mena. El general Contreras, ja retirat, fou empresonat a Xile a causa de les violacions dels drets humans perpetrades per la DINA (concretament, fou condemnat a 12 anys de presó per segrest, un delicte que no havia estat amnistiat).

Referències 

Entitats de Xile
Cossos de policia
Segle XX a Xile
Operació Còndor
Pavelló Olímpic de Badalona

El Pavelló Olímpic de Badalona (o Palau Municipal d'Esports de Badalona) és una instal·lació esportiva de Badalona dedicada essencialment al bàsquet. És el símbol del reconeixement de la ciutat a un esport que ha evolucionat any rere any.

Fou dissenyat per Esteve Bonell i Francesc Rius, els quals obtingueren per aquesta obra el Premi d'Arquitectura Contemporània Mies van der Rohe l'any 1992.

Estructura de l'edifici 
El palau es desenvolupa en quatre nivells diferents. L'inferior correspon a la pista central de joc i pistes interiors d'entrenament, vestidors, sales de premsa, magatzems i instal·lacions. El nivell immediatament superior, es destina per la zona d'administració i comercial. El nivell principal, destinat al públic i que dona accés a les grades, consta d'un ampli passadís que dona la volta al recinte; al llarg d'aquest passadís s'ubiquen vuit àrees de bar i serveis, així com deu sortides que faciliten una evacuació còmoda i ràpida. Des del mateix passadís s'accedeix al nivell superior del Palau que dona accés a la part alta de les grades.

Història 
Fou dissenyat per Esteve Bonell i Francesc Rius i va ser inaugurat el 17 de setembre de 1991, amb un partit entre l'equip amfitrió, el Montigalà Joventut i l'Aris de Salònica, i fou la seu de la competició de bàsquet durant la realització dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 a la ciutat de Barcelona. L'Olímpic va acollir el Dream Team, el combinat nord-americà considerat el millor equip de la història, amb noms com Michael Jordan, Magic Johnson, Charles Barkley o Larry Bird.

Des de la temporada 91/92, el pavelló també acull els partits del primer equip del Club Joventut de Badalona. També és escenari de nombrosos concerts i actes multitudinaris. Durant diversos anys es van celebrar concerts de diferents artistes nacionals i internacionals, com per exemple: Mónica Naranjo, One Direction, Bruno Mars, Anastacia, Muse, 30 Seconds to Mars, The Killers, Guns N' Roses, Artic Monkeys, Bruce Springsteen, Oasi, Pitbull, Romeo Santos o Dani Martín.

Dades pràctiques 
 Inversió: 6.000 milions de ptes.
 Inauguració: 17 de setembre de 1991
 Superfície: 26.000 metres quadratrs
 Aforament grades fixes: 10.800
 Aforament grades mòvils: 1.700
 Total aforament: 12.500 espectadors
 Adreça: Av. Alfons XIII, s/n; 08921 Badalona.

Referències 

Edificis de Badalona
Pavellons esportius de Catalunya
Instal·lacions esportives dels Jocs Olímpics d'estiu de 1992
Club Joventut Badalona
Bàsquet a Badalona
Pavellons de l'ACB