Jed

V biologii se jako jed označuje látka, která může způsobit poruchy funkce organismů, obvykle chemickou reakcí nebo jinou aktivitou na molekulární úrovni, dostane-li se tato látka do organismu v dostatečném množství.

V oblasti práva (a při označování nebezpečných chemikálií) se jako „jedy“ označují vysoce toxické nebo toxické látky; méně toxické látky se označují jako „zdraví škodlivé“, „dráždivé“ nebo jsou bez označení. Podrobnější informace najdete v části Jedy z pohledu práva.

V medicíně (zejména veterinární) a v zoologii se jedy (obecně) často rozlišují od toxinů a (ještě specifičtěji) hmyzích/hadích ad. jedů. Toxiny jsou jedy produkované určitou biologickou funkcí v přírodě. Hmyzí a další podobné jedy jsou toxiny vstřikované žihadlem, jedovými zuby apod. do živého organismu, kdežto ostatní jedy jsou zde obecně definovány jako látky, které jsou pohlcovány kůží nebo sliznicí.

Terminologie 
Některé jedy jsou označovány také jako toxiny, obvykle jde o látky produkované v přírodě, například bakteriální bílkoviny, které způsobují tetanus nebo botulismus. Rozlišování mezi těmito dvěma termíny není však pozorováno vždy, a to ani mezi vědci.

Pojmy „toxický“ a „jedovatý“ jsou synonymní.

V chemii a fyzice se jako „jed“ označuje látka, která blokuje nebo inhibuje reakci, kupříkladu svou vazbou na katalyzátor – viz např. neutronovou otravu.

Paracelsus napsal: „Všechno je jed, ve všem je jed. Záleží pouze na dávce.“ Pojem „jed“ se často kolokviálně používá k označení jakékoli škodlivé látky, zvláště žíravin, karcinogenů, mutagenů, teratogenů a škodlivých polutantů, a ke zveličování nebezpečnosti chemikálií. Právní definice „jedu“ je však přísnější. Otrava z lékařského pohledu může být způsobena i látkami, které z právního pohledu nepatří mezi jedy.

Dějiny 

První jedy se objevily kolem roku 4500 př. n. l. a objevují se dodnes. Nejčastěji jako zbraně a někdy i jako léky. Jedy byly objeveny ve starověku, byly používány primitivními kmeny a civilizacemi na lov k urychlení smrti kořisti nebo nepřátel. Jejich využití se stávalo stále dokonalejší a mnoho z těchto starověkých národů začalo kovat na jedy speciální zbraně a příslušenství. Později v historii, zvláště v době Římské říše, patřily jedy k běžnějším zbraním pro atentát. Již v roce 331 př. n. l. se staly běžným jevem otrávená jídla nebo nápoje. Používání jedů bylo pozorováno v každé společenské třídě, dokonce i šlechta je často používala k odstranění různých oponentů.

V průběhu staletí se zdokonalilo zjišťování jedů a přebíjení jejich účinků protijedy, ale vznikaly stále nové a nové. V současnosti je použití jedu za účelem vraždy stále nižší, zvýšilo se však riziko náhodné otravy, jedy se vyskytují například v pesticidech, dezinfekčních prostředcích, roztocích na čištění, ale stále se používá k lovu v odlehlých a rozvojových zemí. Jedovatí jsou i někteří živočichové, jako odranec pravý, většina štírů a v Jižní Americe existuje žába z čeledi kuňkovitých s tak prudkým jedem, že si do něj některé domorodé kmeny namáčejí hroty šípů a používají na lov.

Nejznámější jedy 
Častými jedy jsou rozpustné sloučeniny těžkých kovů (olovo, chrom, kadmium, antimon, baryum, thallium atd.), dále jedy vznikající jako produkt metabolismu bakterií (botulotoxin) a plísní aflatoxin či vytvářené zvířaty a rostlinami pro ochranu či k lovu (jed kobry indické, kurare, amanitiny) nebo některé radioaktivní prvky (polonium).

Mezi nejznámější jedy patří:
 kyanidy
 kyanid draselný (cyankáli)
 kyanovodík
 arsen a jeho sloučeniny 
 oxid arsenitý neboli arsenik
 rtuť a její sloučeniny
 olovo a jeho sloučeniny
 kadmium a jeho sloučeniny
 beryllium a jeho sloučeniny
 baryum a jeho sloučeniny
 oxid uhelnatý
 methanol
 dioxiny (některé z nich patří k nejsilnějším známým jedům)
 strychnin
 thallium
 kurare
 amanitiny
 muskarin
 nikotin
 plutonium
 uran a jeho sloučeniny
 polonium (netradiční jed použitý v roce 2006 k otravě Alexandra Litviněnka, nejjedovatější prvek)
 botulotoxin (nazývaný klobásový jed, nejsilnější známý přírodní jed, ideálně rozdávkovaný 1 kg by stačil k vyhubení celého lidstva)
 ricin

Způsob vniknutí jedu do organismu 
K otravě může dojít požitím jedu, ale i kontaktem s kůží, jeho vdechnutím nebo přímým vniknutím do krve

Rostlina jedovatec kořenující je nebezpečná už jen dotykem, to znamená, že jedovaté látky, které tato rostlina produkuje, proniknou do kůže a způsobí otravu.

Některé jedy jsou velmi důmyslné a dokážou zvýšit citlivost kůže na sluneční světlo, které potom může způsobit vážné popáleniny.

Těžké kovy jsou obecně daleko více jedovaté, když se použijí ve formě rozpustných solí než v základní formě, například kovová rtuť prochází lidským trávicím ústrojím bez reakce a běžně se používá v plombách, avšak soli rtuti a inhalovaná rtuťová pára jsou velmi jedovaté.

Rychlost účinku 
Rychlost účinku jedu záleží na jeho složení, množství, ale i na fyziologii oběti. Některé jedy vyvolávají symptomy takřka okamžitě a jiné se projeví později. Účinek smrtelně jedovatých muchomůrek se může projevit až za 24 hodin. Symptomy oranžovočerveného pavučince (Cortinarius) se mohou projevit až za dva týdny, což ztěžuje možnost okamžitého odhalení zdroje a druhu jedu. Tato houba obsahuje orellanin, který poškozuje ledviny.

Podle skupenství se nejrychleji projevují účinky plynů (arsan, kyanovodík, sulfan a oxid uhelnatý). Naopak nejpomaleji zpravidla účinkují jedy v pevném skupenství (ricin). Dalším důležitým faktorem je způsob vniknutí jedu do těla oběti.

Jedy dle účinku 
Některé jedy ovlivňují nervový systém a vyvolávají slabost až ochrnutí, jiné zasahují oběhový systém a srdce, jiné napadající ledviny, další naruší vlastnosti krve nebo zapříčiní vážné poškození kůže.

Jedovaté látky se rozdělují na mitotické jedy (jedy ovlivňující buněčné dělení), krevní jedy (ovlivňující krev) a nervové jedy (jedy ovlivňující nervové impulsy).

Neurotoxiny působící na nervovou soustavu se projevují nejrůznějšími způsoby, blokují např. svalovou činnost. V takovém případě se otrávený živočich dusí, protože mu nefungují dýchací svaly, nebo jed působí na srdeční sval, což může vést až k zástavě srdce apod. Jedy působící na krev mohou způsobovat např. nadměrné srážení krve, nebo naopak srážení krve zabraňují.

Otravu může způsoby také alkohol (etylalkohol, metylalkohol) v takovém případě se jedná o otravu alkoholem. Vzniká působením kvasinek, respektive kvašením z cukru. Smrtelná dávka etylalkoholu se u dospělého člověka pohybuje mezi 250 – 750 g, což odpovídá přibližně asi 600 – 1800 ml 40% alkoholu, pakliže se toto množství vypije během kratší doby než 30 minut. Toto množství odpovídá hladině alkoholu v organismu v rozmezí 3,5 – 5 promile.

Některé jedy dráždí (atropin), jiné naopak uklidňují (morfium – mj. z máku). Zvířata ohrožují některé jedy pro člověka neškodné a naopak, protože jiné organizmy mohou reagovat na různé chemické látky (sloučeniny) rozličně. Např. jed kantharidin nacházející se v puchýřníku lékařském je pro mnohé hmyzožravé živočichy neškodný. Někteří pak dokonce tento jed kumulují ve svém organismu. Jejich maso je pak jedovaté pro ostatní zvířata a člověka.

Přírodní zdroje jedu 
Další informace o přírodních jedech najdete v článku Toxin.

Jedovaté rostliny 
Jedovatá může být téměř kterákoli část rostliny (list, stonek, kořen, plod, květ). Některé rostliny jsou jedovaté i na dotek (jedovatec kořenující, škumpa koželužská). Mezi jedovaté rostliny patří i bolehlav, narcis (cibule), sněženka (cibule) a celá řada dalších rostlin.

Jedovaté houby 
Muchomůrka zelená (Amanita phalloides) je pravděpodobně nejčastějším zdrojem otravy ze všech hub v západních zemích. Jedna plodnice postačí k smrtelné otravě. Některé houby však vyvolají otravu, která nemusí nutně skončit smrtí. K této skupině patří mimo jiné také muchomůrka červená (Amanita muscaria), třepenitka svazčitá (Hypholoma fasciculare) a mnohé další nebezpečné houby.

Jedovatí živočichové 

Mezi živočichy je množství obecně známých i méně známých skupin schopných produkce jedů.

Jedovatí hadi vstřikují jed prodlouženými zuby. Jed se tvoří v žláze nacházející se na patře. Zmije obecná (Vipera berus) je jediný jedovatý had České republiky. Nejsilnější jed z hadů má zřejmě taipan. Mezi jedovaté hady patří také kobra indická, mamba černá (Dendroaspis polylepis) nebo bojga hnědá a další. Mořských hadů je asi pět set a všichni jsou jedovatí. Jsou známy pouze dva druhy jedovatých ještěrů (korovec jedovatý a korovec mexický). Na člověka nezaútočí, nejsou-li vyprovokováni. Varani komodští mají ve slinných žlázách jed, který snižuje srážlivost krve.

Jedovatí pavouci vstřikují jed do oběti svými chelicerami. Někteří pavouci dokážou prokousnost i lidskou kůži, ale jen relativně malé množství (asi kolem 30 druhů) dokáže člověku způsobit otravu nebo dokonce smrt. Zápřednice jedovatá je jeden z mála jedovatých pavouků v Česku. Jeho kousnutí působí velkou bolest, často je spojené s horečkou, pocity úzkosti a chvilkovým ochrnutím okolo místa pokousání. Následky kousnutí však většinou do 24 hodin samy odezní. Nejsilnější jed z pavouků má v České republice pavouk vodouch stříbřitý, je však malý a ke kontaktu s ním dochází zřídka. Mezi nejjedovatější pavouky na světě patří sklípkanec jedovatý (Atrax robustus), žijící v Austrálii. Nebezpečné mohou být též snovačky rodu Latrodectus či pavouci rodu Loxosceles. Štíři mají nebezpečný ostrý zahnutý bodec na konci dlouhého ocasu. Některé druhy štírů mají jedovatější jed než ostatní. Je známo přes 2000 druhů štírů. Z toho má asi 100 silný jed, 25 způsobilo někdy smrt člověka a 5 je velice nebezpečných, zbytek má bodnutí srovnatelné s účinky komára nebo vosy.

Na jedovatou rybu odrance šlápneme v tropických mořích. Jed také produkují medúzy nebo někteří mořští ježci. Velmi silný jed vzniká na kůži jihoamerických žab z čeledi Dendrobatidae, který jedním stříknutím je schopný usmrtit až 1500 lidí. Označení šípové žáby si vysloužily pralesničky batikové (Dendrobates auratus) díky látce, kterou produkuje jejich kůže a z níž si domorodí indiáni vyráběli jed na šípy. Druhy které jsou chované v zajetí, však jed nemají prakticky žádný, protože v potravě, kterou přijímají chybějí složky, které jsou nutné pro jeho tvorbu.

Jedovaté mikroorganismy 
Mezi mikroorganismy je mnoho zástupců schopných tvorby jedů (exotoxinů nebo endotoxinů). Konkrétním příkladem jsou sinice (produkující cyanotoxiny) nebo bakterie rodu Clostridium; právě některé druhy tohoto rodu produkují extrémně silné jedy – například botulotoxiny bakterií Clostridium botulinum nebo tetanospasmin produkovaný bakteriemi Clostridium tetani patří mezi nejprudší jedy vůbec.

Jedovaté a nebezpečné  plyny 
fyzikálně nebezpečné plyny  (všechny bezbarvé)
 propan, butan  jsou těžší vzduchu, samostatně bez zápachu (obchodní produkt je označen látkou se silným zápachem). Kapalné se při úniku do ovzduší velmi rychle odpařuje za tvorby výbušné mlhy,  nad vodní hladinou zplyní a vytvářejí výbušnou vrstvu. Styk kapalného plynu s kůží způsobuje omrzliny,  při výbuchu a následném požáru popáleniny
 acetylén je lehčí  vzduchu, technický páchne po česneku, extrémně hořlavý, výbušný.
 vodík je lehčí vzduchu,  extrémně hořlavý, výbušný
 toxické plyny
 chlór je zelenožlutý, štiplavě páchnoucí, těžší vzduchu. Při uvolnění do plynné fáze vytváří   jedovaté a leptavé chladné mlhy. Poškozuje oči, sliznice a pokožku, hrozí otoky a zástava dýchání
 amoniak (čpavek) je  bezbarvý, dráždivý, štiplavě páchnoucí, ve vodě dobře rozpustný, je lehčí vzduchu, ale  s vodní parou (i se vzdušnou vlhkostí) vytváří „mlhu“ těžší vzduchu.
 acetonové páry  jsou čiré, bezbarvé, aromaticky páchnoucí a mnohem těžší vzduchu; se vzduchem tvoří výbušné směsi, páry jsou lehce zápalné i horkými povrchy. Ve větších koncentracích působí narkoticky.  Rozpouští tuky v kůži a tkáních, dráždí oči a sliznice dýchacích cest

Jedy z pohledu práva

Česká republika 
Termín „jed“ používá trestní zákoník v rámci vymezení skutkových podstat trestných činů Nedovolená výroba a jiné nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy (§ 283), Přechovávání omamné a psychotropní látky a jedu (§ 284) a Výroba a držení předmětu k nedovolené výrobě omamné a psychotropní látky a jedu (§ 286). V § 289, odst. 2 zákoník odkazuje na vládní nařízení, kterým se určuje, které látky se pro účely zákoníku považují za jedy.

V současné době je účinné nařízení vlády č. 467/2009 Sb., které za jedy považuje látky uvedené v příloze nařízení č. 1, a dále také všechny směsi obsahující nejméně 7 % dané látky. Ve zmíněné příloze jsou uvedeny například kyanidy, strychnin, brom nebo fluorovodík. Chybí v ní naopak některé látky známé jako jedy, například oxid uhelnatý, methanol nebo mnohé bakteriální a rostlinné jedy.

Mimo trestní právo se jedy zabývá Zákon o chemických látkách a chemických směsích (350/2011 Sb.), který mimo jiné implementuje i předpisy Evropské unie pro tuto oblast. Termín „jed“ se však nikde v zákoně nepoužívá. V obdobném významu se pracuje s klasifikací nebezpečných látek jako látky zdravotně nepezpečné a nebezpečné pro životní prostředí: akutně toxické, toxické pro reprodukci, toxické pro specifické cílové orgány, karcinogenní a mutagenní (kromě dalších kategorií, které mohou být s nebezpečnými látkami spjaty).

Zákon vymezuje nakládání s nebezpečnými látkami a s přípravky obsahující tyto látky. Zákon stanovuje řadu dalších podmínek pro nakládání s nebezpečnými látkami, například označování obalů nebo vytváření pravidel pro pracoviště, kde se používají nebezpečné látky.

Označování jedů 
Jedy se tradičně označují symbolem lebky. Ve Spojených státech je tento symbol pomalu nahrazován symbolem zvaným „Mr. Yuk“, neboť symbol lebky zejména děti intuitivně spojovaly s piráty a chybně interpretovaly výstražný význam tohoto symbolu. Mr. Yuk je autorsky chráněn. Symbol lebky se zkříženými hnáty ("Jolly Roger") je volně užitelný. Slabší jedy, které se řadí do kategorie dráždivé se označují vykřičníkem.

Odkazy

Reference

Související články 
 otrava
 protijed
 toxicita
 smrtelná dávka
 chemická zbraň
 toxin
 seznam látek považovaných za jedy (české trestní právo)

Externí odkazy 
 
 
 
 

  Zákon o chemických látkách a chemických přípravcích a o změně některých zákonů
  GHS – nová chemická legislativa
  REACH – nová chemická legislativa

Jedy