alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Llocnou d'en Fenollet

Llocnou d'en Fenollet és el milor poble del País Valencià a la comarca de la Costera. Limita amb Barxeta, El Genovés i Xàtiva. Municipi de reduïda extensió, entre la muntanya del Puig i el riu de Manuel. El terreny, excepte la petita lloma del Tossal, és completament pla i està format per sediments quaternaris de recent dessecació, ocupats fins fa poc per arrossars.

Història 
El seu nom fa referència al seu antic senyor, que l'any 1374 era Raimon de Fenollet. De població morisca, l'any 1609 tenia 70 focs compartits amb el Genovés. Després de l'expulsió dels moriscs va quedar despoblat. Miquel Fenollet de Castellar atorgà, el 24 de juliol del 1611, carta pobla a favor de nous repobladors, però el 1646 només tenia 19 cases habitades. La seua població continuava aturada segle i mig després, ja que, segons Cavanilles, el 1794 tenia només 28 cases habitades. Son darrer senyor fou Pasqual Fenollet i Togores, marquès de Llanera.

Demografia

Economia 
L'arròs, cultiu bàsic en segles passats, va ser desplaçat pel taronger i l'horticultura intensiva en els primers anys del  i ha desaparegut per complet en els últims anys.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 3 regidors de l'Alternativa pel Poble de Fenollet (AlpF), 3 del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i 1 del Partit Popular (PP).

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Llocnou d'en Fenollet és Salvador Revert Alfaro, del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).

Monuments 
 Església de Sant Dídac d'Alcalà, del tercer quart del .

Festes i celebracions 
Celebra les seves festes patronals a Sant Dídac, Verge dels Dolors i Cor de Jesús, al novembre.

Notes

Referències

Enllaços externs 
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Costera
Marc Perpenna Ventó

Marc Perpenna Ventó (en ) va ser un polític i militar romà del segle I aC. Va ser lloctinent de Quint Sertori i el seu assassí. La família Perpenna era d'origen etrusc.

Marc Perpenna (cònsol el 92 aC, i censor el 86 aC al costat de Luci Marci Filip), va tenir un fill anomenat Marc Perpenna Ventó, que va estar al costat de Gai Mari en les guerres socials, i va exercir la magistratura de pretor, però l'any no se sap del cert.

Derrotats els populares l'any  per Luci Corneli Sul·la, Perpenna Ventó va fugir a Sicília amb un reduït contingent de tropes, però l'arribada de Gneu Pompeu Felix a l'illa, enviat per Sul·la, el va obligar a evacuar l'illa.

Desapareix durant quatre anys i el  es va posar al costat del cònsol Marc Emili Lèpid en el seu intent d'enderrocar la constitució aristocràtica. Va fracassar i Perpenna es va retirar a Sardenya junt amb Lèpid. Però Lèpid va morir a l'illa l'any següent () i Perpenna, amb les restes de l'exèrcit, va anar a la Hispània Citerior on el geni de Sertori li havia fet guanyar la confiança de moltes tribus.

Durant el conflicte, conegut com la Guerra de Sertori, aquest i Perpenna van desafiar a Quint Cecili Metel Pius, enviat a sotmetre’ls amb un fort exèrcit. Perpenna però no volia tenir un comandament a les ordes de Sertori, ja que havia arribat a Hispània amb bastants forces i tresors i era de noble família, i va decidir fer la guerra a Metel pel seu compte, però les seves tropes, que sabien de quin militar s'havien de fiar, s'hi van oposar i el van obligar a quedar sota les ordres de Sertori. Sertori li va confiar elevades funcions militars, però Perpenna va ser derrotat repetidament , mentre Sertori obtenia alhora diversos èxits.

Durant cinc anys Perpenna va servir a les ordes de Sertori contra Metel i contra Gneu Pompeu, però en realitat, junt amb alguns oficials de la noblesa, conspirava contra Sertori. Reiteradament va invitar a Sertori a un sopar, que sempre es posposava, fins que finalment un dia es va celebrar a Osca, i allí, Perpenna, juntament amb Tarquici i altres oficials conspiradors, van assassinar Sertori l'any . En el seu testament, aquest designava hereu a Perpenna.

Els lusitans es van negar a seguir al nou cap, i l'oposició va sorgir en altres punts. Perpenna no obstant això, va assumir el comandament, però la guerra es va acabar ràpidament. Al següent combat Perpenna va ser derrotat per Gneu Pompeu i va caure presoner. Pompeu el va condemnar a mort, i per salvar-se Perpenna li va oferir la correspondència de Sertori, en la qual quedaven compromesos diversos notables italians que convidaven a Sertori a anar a Roma i enderrocar al govern i la constitució aristocràtica de Sul·la, però Pompeu les va refusar i les va cremar sense llegir-les. Perpenna va ser executat junt amb altres presoners.

Referències 

Vento, Marc
Pretors del segle I aC
Llegats republicans
Assassins de l'antiguitat
Governadors romans d'Hispània
Romans relacionats amb Lusitània
Territori de Primórie

El territori de Primórie - Приморский край o Приморье  - és un subjecte federal del sud-est de Rússia. Primórie vol dir 'litoral' en rus, per tant de vegades es coneix com el territori del Litoral. És a l'extrem meridional de Sibèria i limita amb Corea del Nord al sud-oest, amb la República Popular de la Xina a l'oest, amb el territori de Khabàrovsk al nord i amb el mar del Japó a l'est i al sud, que el separa de l'illa japonesa de Hokkaido. Entre 1918 i 1922 fou ocupat per l'Imperi Japonès com a part d'un gran esforç de les potències occidentals i del Japó per donar suport a l'Exèrcit Blanc.

Geografia 
És entre les latituds 48° 23′ N i 42º 18 N (aquesta darrera la del nord de Catalunya) i les longituds 130° 24′ E i 139° 02′ E. La capital és Vladivostok, i les ciutats principals, també amb més de 100.000 habitants, són Nakhodka i Ussuriïsk. La major part del territori és muntanyosa, i gairebé el 80% és coberta de boscos. La màxima altitud és el mont Anik (1.933 m), que pertany a la serralada Sikhote Alín, que s'estén per gairebé tot el territori. El riu principal és l'Ussuri, afluent de l'Amur, que assenyala la frontera amb la Xina, i compartit amb aquest país hi ha també l'extens llac Khanka.

Clima 
El clima és temperat monsònic. Els hiverns són freds (de -8 a -18 °C de mitjana) i secs, la primavera és llarga i fresca amb oscil·lacions de la temperatura. Els estius són càlids (entre 17 i 26 °C de mitjana) i humits, dominats per vents del sud carregats d'humitat de l'oceà Pacífic, en algunes zones en aquesta estació cau el 90% de la pluviometria anual que és de 600 a 900 litres. De vegades la pluja cau en forma de tifó que pot ser força destructiu. La tardor és generalment càlida i seca. La temperatura més baixa registrada va ser de -54 °C al districte de Krasnoarmeysk associada a una inversió tèrmica. La temperatura mitjana anual oscil·la entre +1 °C al nord fins +7 °C al sud.

Economia 
L'economia del territori és de les més pròsperes de l'Extrem Orient rus, i la més important en termes absoluts. El sector principal és l'alimentari (derivats de la pesca), seguit de la construcció de maquinària per al sector pesquer i navilier. També és destacable el sector de la defensa (vaixells i avions de guerra) i els materials per a la construcció. La indústria de la fusta també té una gran importància, igual que la producció de carbó i l'agricultura (arròs, llet, ous, verdures...). És el major centre financer i de comerç exterior de l'Extrem Orient rus, i té bones comunicacions (Vladivostok és la terminal oriental del Ferrocarril Transsiberià).

Ciutats principals

Referències

Vegeu també 
 Abrajéievka
 Khassan

Enllaços externs
Vallés

Vallés és un municipi de la Costera, al País Valencià. Limita amb Canals, Cerdà, la Granja de la Costera, Xàtiva, Llanera de Ranes, Novetlè, Rotglà i Corberà i Torrella.

Geografia 
El relleu no presenta pràcticament accidents geogràfics d'interés. Per la mitat meridional i oriental del terme passa el riu Cànyoles, els arrossegaments del qual han dipositat potents sediments quaternaris molt fèrtils per al cultiu.

El clima és de tipus mediterrani.

Història 
Va ser una alqueria musulmana on Jaume I (1208-1276) va plantar el seu campament durant els anys 1243 i 1244 i des d'on organitzava incursions per la contornada. Va ser incorporada al regne cristià en aquelles dates; no obstant això, no existix cap document en què aparega citat com a Vallés fins al morabatí de 1421. Va quedar desert després de l'expulsió dels moriscs i hagué de ser repoblat, amb carta pobla de 16 de juliol de 1611, per Bernat Sanç, amb cristians procedents de Xàtiva i s'aprofità l'avinentesa per deslligar la seua parròquia de la de Cerdà, massa allunyada. En temps d'Escolano (1560-1619) el senyoriu pertanyia a Maties Sanç. En el  es va convertir en municipi independent i es va llevar de damunt el senyoriu dels Sanç, els quals, a pesar d'això, no es varen desvincular del poble. L'absència d'indústria i una agricultura minifundista ha marcat el gradual retrocés de la població, que ha anat emigrant cap a la veïna Xàtiva.

Demografia

Economia 
L'economia és agrícola amb els cultius propis de la comarca, on "comença l'horta i acaba el secà" (Raimon (Xàtiva, 1940), Jo vinc d'un silenci): olivera, garrofera, cítrics i dacsa.

Monuments 
L'església de Sant Joan, del  i el Palau, casalot d'origen medieval perfectament restaurat, són els únics edificis dignes d'esment.

Festes i celebracions 
Celebra les seues festes patronals a partir del 24 de juny, en honor de Sant Joan Baptista.

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Costera
Província de Sakhalín

La província de Sakhalín (en rus Сахали́нская о́бласть, transcrit Sakhalínskaia óblast) és un subjecte federal de Rússia.

La província inclou l'illa de Sakhalín i les illes Kurils, a l'est, entre la península de Kamtxatka i l'illa japonesa de Hokkaido. Es tracta de l'única regió insular russa.

Gran part del seu territori fou possessió japonesa com ara la meitat sud de l'illa de Sakhalín i les Kurils del sud, que inclouen Kunaixir, Iturup, i Xikotan principalment, i la sobirania de les quals reclama el Japó i mostra en tots els mapes.

Després d'Iujno-Sakhalinsk, la segona població més important de la regió és la ciutat portuària de Kholmsk.

Vegeu també 
 Okhà
 Sévero-Kurilsk
 Malokurílskoie
 Sinegorsk (Sakhalinsk)
 Alexandrovsk-Sakhalinsky

Enllaços externs 

 http://demoscope.ru/weekly/pril.php 
 http://www.admsakhalin.ru 
 http://www.internationalsteam.co.uk/trains/russia02.htm 

 
Orde de Lenin
Llista dels municipis del País Valencià

Llista dels municipis del País Valencià incloent, per a cadascun, les seues denominacions oficial, en valencià i en castellà, el nombre d'habitants, l'extensió, la densitat de població, l'altura, el número d'entitats territorials, les coordenades geogràfiques, l'idioma dominant, la comarca i la província. També es destaquen els que tenen els valors més alts i més baixos de cadascuna de les dades anteriors tant a nivell comarcal, de parla, provincial i autonòmic.

Màxims i mínims 
Es destaquen els màxims i mínims provincials (en negreta), segons parla (en cursiva) i

Notes

Vegeu també 
 Llista de municipis de la Província d'Alacant
 Llista de municipis de la Província de Castelló
 Llista de municipis de la Província de València
 Llista d'antics municipis del País Valencià
 Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
 Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
 Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià

 
Administració local del País Valencià
Anjou

Anjou (França), regió de França assimilable a l'actual departament de Maine i Loira 
 Anjou (Isèra), és un municipi francès
 Dinastia d'Anjou, dinasties d'origen francès, a partir de les quals s'originaren diverses cases reials
 Comtat d'Anjou, jurisdicció feudal de França fundada al segle IX amb capital a Angers
 Ducat d'Anjou, a partir de 1360
Ingelger

Ingelger fou comte d'Anjou del 877 al 909.

El seu pare Tertul va morir el 877 i Ingelger el va succeir. Per la seva mare Peronella estava emparentat a Hug l'Abat, duc de Nèustria, i principal personatge del regne de França.

Va rebre el vescomtat d'Orleans i després la prefectura militar de Tours.

Va emparentar amb els senyors de Buzancais i la seva dona li va portar en dot algunes terres (Châtillon-sur-Indre i una part del territori d'Amboise).

El 879 el rei li va concedir la part oriental de l'Anjou a l'est de Mayenna (l'oest pertanyia al comte Lambert de Nantes però la regió va ser conquerida pels bretons).

Va morir el 888 i el va succeir el seu fill Folc I el Roig.

Comtes d'Anjou
Persones de Rennes
Morts a Tours
Folc I el Roig

Folc I el Roig era fill del vescomte d'Anjou, Ingelger, al que va succeir el 888.

La seva dona era Roscilla, filla de Garnier senyor de Loches. El senyoriu de Loches havia estat confiat a l'avi de Roscilla, Adalard, el 840, com a plaça forta contra el normands, i Adalard era nebot del senescal Adalard comte de Tours, i primer personatge del regne en temps de Carles el Calb, i la família era molt influent (se'ls coneixia com els Lambèrtides). Roscilla li va aportar en dot Loches, La Haye i Villentrois i drets sobre la regió de Nantes.

El 898 el rei li va donar el vescomtat d'Angers (on va succeir al vescomte Hardrad) i la part occidental de l'Anjou.

El 905 Ató II, germà d'Hardrad, antic vescomte d'Angers, va rebre el vescomtat de Tours però aquest vescomtat va passar a Tibaud el vell de Blois el 908. El 907 va morir el sobirà bretó Alan I, i Folc, segurament pels drets de la seva dona, fou reconegut com a comte de Nantes, el principal de la marca de Bretanya, que el 919 va tornar a ser conquerit pels bretons (Alan Barba torta, que després es casarà amb una filla de Folc I) però a canvi Folc va rebre el vescomtat d'Angers.

El 929 va rebre el títol de comte d'Anjou i abat laic de Saint Aubin i de Saint Lezin (dignitats heretades dels Lambertides). Poc després el seu fill i hereu Ingelger (II) va morir en combat contra els normands.

El 937 va emparentar amb el comte d'Amiens, Vexin i Valois, Gauthier, que es va casar amb la seva filla Adelaida, amb el que es va aliar per combatre els normands. El seu fill Guiu va rebre el bisbat-comtat de Soissons. Però el duc de Normandia Guillem es va casar amb Leudegarda de Vermandois i així va obrir un flanc.

Va morir el 942 i el va succeir el seu fill Folc II el bo

Comtes d'Anjou
Comtes de Nantes
Morts a Tours
Folc III Nerra

Folc III Nerra fou el fill i successor de Jofré I Grisegonelle al comtat d'Anjou.

El 988 un atac del seu cunyat Conan de Rennes a Angers va fracassar i a l'aventura van morir dos fills de Conan.

El 991 Blois va conquerir Melun gràcies a la traïció del seu castellà i Folc que era gendre del comte de Vendôme el va ajudar a recuperar-lo junt a forces del rei. Però després de retirar-se les forces reials el comte Eudes de Blois va cridar als seus vassalls (el vescomte de Châteaudun, el senyor de Saumur, i el senyor de Saint Aignan) i va atacar Folc, que va aconseguir la victòria en una batalla complicada (en la que fou fet presoner) i després anà a assetjar Tours que va ocupar, i Eudes va haver de demanar la treva.

El 992 va lluitar altra vegada amb Conan de Rennes que va intentar conquerir Nantes però fou rebutjat pel comte local i per Folc a la batalla de Conquereuil o Conquereaux (27 de juny) i Conan va morir a la lluita i el Mauges fou annexionat a Anjou.

El 996 va morir Eudes de Blois i el va succeir el seu fill Eudes II que va obtenir (pel matrimoni de la seva mare Berta de Borgonya amb el rei Robert el pietós) l'aliança del rei de França, que el va ajudar a reconquerir Tours.

Vidu el 999 es va tornar a casar. Va peregrinar a Terra Santa cap al 1006-1007 i mentre era fora alguns senyors fidels al comte de Blois van atacar els seus dominis així que en tornar va fer atacar Blois per Lisoie de Bazouges i Sulpici de Buzancais.

El 1014-1015 va fer el segon pelegrinatge. El 1016 Blois va iniciar la guerra i es va lliurar batalla a Pontlevoy que va decantar-se per Folc i va seguir una treva d'algun temps més tard trencada.

El 1026, en mig de nous conflictes amb Blois, Folc va conquerir Saumur. El 1034 va fer el tercer pelegrinatge i en tornar va entrar en guerra amb el seu fill Godfred Martell comte de Vendôme i que tenia presa per rebre el comtat d'Anjou. La guerra va durar fins al 1039 i Folc va guanyar. Al mateix any 1039 va reconquerir Montbauzon, ocupat per Blois i va conquerir Chinon.

Va morir el 21 de juny del 1040 quan tornava a peregrinar a Terra Santa.

Comtes d'Anjou
Morts al Gran Est
Jofré II Martell

Jofré II Martell fou fill i successor de Folc III Nerra al Comtat d'Anjou el 1040.

Jofré II Martell es va apoderar el 1032 del comtat de Vendôme expulsant el comte Folc l'Ocell.

Al mateix any es va apoderar també de la Santonya que pertanyia a Guillem de Poitou a qui va fer presoner el 1033 a la Batalla de Moncontour i el va obligar a la cessió contra la llibertat. També es va apoderar el mateix any de terres al Maine. Durant aquest període, vers el 1035, va fundar l'Abadia de la Trinitat de Vendôme.

El 15 de desembre del 1038 va morir el comte de Poitou Guillem el gros, i Jofré que estava casat amb la vídua del seu pare (Guillem V el gran) Agnès de Borgonya, va ajudar-la a reclamar la successió pel fill Guillem Aigret, que havia tingut amb Guillem el gran. Eudes, duc de Gascunya, es va imposar inicialment però el 1039 Jofré va aconseguir derrotar Eudes, i va fer reconèixer arreu a Guillem Aigret; Eudes va morir assetjant Mauzé i Martell va quedar l'amo de facto del Poitou a través de la seva dona i regent Agnès de Borgonya.

El 1040 va succeir al pare al comtat d'Anjou. El rei li va reconèixer la Turena (Tours) però tot i així va continuar combatent els comtes de Blois als quals va derrotar a Bouy el 1044 fent presoner a Tibau III que va haver de renunciar a la Turena.

Després Jofré va iniciar els passos per conquerir el Maine: primer va lluitar contra el bisbe Gervais de Chateau du Loir (i de la casa dels Belleme) al qual el 1047 va fer presoner; després va conquerir Chateau du Loir el 1048; la presó de Gervais li va costar l'excomunió el 1049. El 1051 va ocupar Le Mans.

També va conquerir temporalment Belleme i Alençon a la Normandia. El 1051 el rei de França que era hostil al comte d'Anjou, veient el creixent poder de Normandia es va aliar a Jofré però ambdós foren derrotats pel normand a Varaville, i Alençon, Belleme i d'altres castells foren reconquerits.

El 1057 Jofré es va apoderar del comtat de Nantes.

El 1060 va morir el comte Jofré Martell i el va succeir el seu nebot Jofré III el barbut (fill de Jofré II Ferreol comte del Gatinais i d'Ermengarda d'Anjou, germana de Jofré Martell).

Comtes d'Anjou
Morts a Angers
Persones d'Indre i Loira
Jofré III el Barbut

Jofré III el Barbut fou comte del Gatinais i comte d'Anjou. El 1046 va heretar el comtat de Gatinais del seu pare Jofré II Ferreol i el 1060 va heretar l'Anjou per part de la seva mare Ermengarda, germana del darrer comte Jofré II Martell. Un germà de Jofré el barbut, Folc, va heretar per part de la mare, la Santonya i la senyoria de Vihiers, però el 1061 el duc d'Aquitània va ocupar aquest territori, que Folc va reconquerir el 1062 després de la victòria de Chef-Boutonne però finalment els va perdre davant l'aquità. El 1062 va entrar en possessió de Saumur que el seu oncle havia deixat en usdefruit a la seva dona. El 1063 el duc de Normandia va ocupar el comtat del Maine. El 1067 l'enderrocat Folc de Vihiers es va revoltar contra son germà (que s'havia fet enemics entre el clergat) i va ocupar Saumur (25 de febrer) i molts senyors el van reconèixer, entrant a Angers el 4 d'abril de 1067 amb el nom de Folc IV el Tauró i fent presoner a son germà. Després a l'estiu decideixen governar junts però el 1068 es van tornar a barallar i Folc venç al combat de Brissac (abril) i fa un altre cop presoner a son germà al que va tancar al castell de Chinon on es va tornar boig i va morir el 1094. Folc es va proclamar comte únic el 19 de juny de 1068.

Enllaços externs 

 http://www.francebalade.com/anjou/anjcomte4.htm#geoffroybarbu 
 http://sbaldw.home.mindspring.com/hproject/prov/geoff002.htm

Comtes d'Anjou
Persones del Sena i Marne
Folc IV el Tauró

Folc IV el Tauró fou comte d'Anjou des del 1068. Va succeir a son germà Jofré III el barbut.

El 1060 la mare Ermengarda d'Anjou, li va cedir de l'herència la Santonya i Vihiers però el 1061 el duc d'Aquitània va ocupar aquest territori, que Folc va reconquerir el 1062 després de la victòria de Chef-Boutonne però finalment el va perdre davant l'aquità.

El 1067 l'enderrocat Folc es va revoltar contra son germà el comte d'Anjou (que s'havia fet enemics entre el clergat) i va ocupar Saumur (25 de febrer) i molts senyors el reconeixen entrant a Angers el 4 d'abril de 1067 amb el nom de Folc IV el Tauró i fent presoner a son germà. Després a l'estiu decideixen governat junts però el 1068 es van tornar a barallar i Folc venç a Brissac (abril) i fa un altre cop presoner a son germà al que va tancar al castell de Chinon on es va tornar boig i va morir el 1094. Folc es va proclamar comte únic el 19 de juny de 1068.

Aquest any 1068 va cedir el Gatinais al rei de França que no permetia que el mantingués, ja que pertanyia al seu germà. També es va declarar feudatari de Blois per Turena el que li va assegurar aquesta possessió. Llavors va haver de sotmetre als senyor poc fidels d'Amboise, Rochecorbon i Ile Bouchard.

El 1072 va ocupar Le Mans però el duc de Normandia (i rei d'Anglaterra) i va restablir al seu fill Robert el 1073.

El 1081 va conquerir La Flèche i hi va haver altres lluites fins que Robert de Maine va acceptar declarar-se feudatari d'Anjou pel seu comtat; no obstant Folc va donar suport al senyor Elies de La Flèche revoltat contra el duc de Normandia.

El 1098 Robert va marxar a les croades i el va substituir Guillem el roig, i Elies prengué el control del comtat amb ajuda de Folc. La filla (i hereva) d'Elies es va casar amb el fill gran de Folc IV, Jofré.

El 1092 la seva cinquena dona Bertrada de Montfort es va escapar de Tours per anar-se'n amb el rei Felip I de França, el seu amant. Va morir el 14 d'abril de 1109 i com que el seu fill gran Jofré havia mort el 1106 el va succeir el segon, Folc V el Jove.

Comtes d'Anjou
Morts al País del Loira
Persones del Sena i Marne
Jofré IV d'Anjou

Jofré IV fou hereu d'Anjou i en alguns moments va substituir en el comtat al seu pare Folc IV el Tauró després del 1100.

Elies senyor de La Flèche prengué el control del comtat de Maine amb ajuda de Folc IV el Tauró comte d'Anjou. La filla (i hereva) d'Elies es va casar amb el fill gran de Folc IV, Jofré i s'esperava que reuniria ambdós comtats. El 1104 es va revoltar contra el seu pare amb suport del comte del Maine, i es va apoderar dels castells del seu pare i el 28 d'agost de 1104 va ocupar Thouars (que va incendiar), i van seguir Niort i Beauvoir. Guillem IX d'Aquitània va anar en ajut de Folc IV i va situar el seu exèrcit enfront al del rebel, i finalment les negociacions van permetre la reconciliació de Folc IV i Jofré IV d'Anjou.

Però Jofré va morir abans que el seu pare el 1106 (assassinat durant el setge de Candé), i no va deixar fills i la successió va recaure en son germà Folc V el Jove.

Comtes d'Anjou
Morts al País del Loira
Sertori

Guerra de Sertori, conflicte entre una coalició de romans i ibers contra els representants del règim del dictador Luci Corneli Sul·la (80 aC -72 aC)
 Gens Sertòria (diversos personatges)
 Quint Sertori, lloctinent de Gai Mari i un dels caps del partit popular a Roma i governador d'Hispània fins a la seva mort
 Sertori Macró, prefecte pretorià sota els emperadors Tiberi i Calígula
Pisó

Pisó (en llatí Piso) era el cognomen de la branca més distingida de la gens Calpúrnia, una família romana d'origen plebeu.

El nom està connectat amb l'agricultura, derivant del verb pisere o pinsere, un verb que es refereix a l'acció de moldre el gra.
Alguns dels Pisons porten únicament aquest cognom i altres porten un malnom (Cesoní o Frugi). Es van donar a conèixer durant la Segona Guerra Púnica i des d'aquesta època es van convertir en una de les famílies més distingides de Roma. Durant el  era la segona família de l'Imperi després de la família imperial Júlia-Clàudia.

Van tenir nombrosos membres destacats que ocuparen diverses magistratures republicanes. La família es va dividir en dues branques: la dels Cesoní i la dels Frugi, a la qual pertanyeren Luci Calpurni Pisó Frugi (cònsol), que com a tribú va ser l'instigador de la llei De Repetundis. Gneu Calpurni Pisó, qüestor a la Citerior el 65 aC i participant en la conspiració de Catilina. Marc Pupi (o Papi) Pisó, governador d'Hispània, i Gneu Calpurni Pisó, governador a Hispània el 7 aC.

Els personatges d'aquesta família amb rellevància són:

 Calpurni Pisó (pretor 211 aC), pretor el 211 aC 
 Gai Calpurni Pisó (cònsol 180 aC), pretor el 186 aC i cònsol el 180 aC
 Luci Calpurni Pisó (polític), polític romà 
 Luci Calpurni Pisó Cesoní (cònsol 148 aC), cònsol el 148 aC 
 Luci Calpurni Pisó Cesoní (cònsol 112 aC), cònsol el 112 aC 
 Luci Calpurni Pisó Cesoní (magistrat), magistrat romà
 Luci Calpurni Pisó Cesoní (cònsol 58 aC), sogre de Juli Cèsar, consol el 58 aC 
 Luci Calpurni Pisó Cesoní (cònsol 15 aC), cònsol el 15 aC 
 Luci Calpurni Pisó Frugi (cònsol), cònsol el 133 aC
 Luci Calpurni Pisó Frugi (pretor 112 aC), pretor el 112 aC
 Luci Calpurni Pisó Frugi (pretor 74 aC), pretor l'any 74 aC
 Gai Calpurni Pisó Frugi, qüestor el 58 aC 
 Gneu Calpurni Pisó (cònsol), cònsol el 139 aC 
 Quint Calpurni Pisó (cònsol), cònsol el 135 aC 
 Calpurni Pisó (pretor 135 aC), pretor el 135 aC
 Quint Calpurni Pisó (cònsol) cònsol l'any 135 aC
 Gai Calpurni Pisó (cònsol 67 aC), cònsol el 67 aC 
 Marc Pupi Pisó, cònsol el 61 aC junt 
 Marc Pisó, pretor el 44 aC
 Gneu Calpurni Pisó (governador), governador a Hispània 
 Gneu Calpurni Pisó (llegat), llegat i proqüestor el 67 aC
 Gneu Calpurni Pisó (cònsol 23 aC), cònsol el 23 aC
 Gneu Calpurni Pisó (cònsol 7 aC), cònsol el 7 aC 
 Luci Calpurni Pisó (cònsol any 27), cònsol l'any 27
 Marc Calpurni Pisó, còmplice de la mort de Germànic Cèsar
 Luci Calpurni Pisó (cònsol any 57), cònsol any 57
 Luci Calpurni Pisó (cònsol any 1), cònsol l'any 1
 Luci Calpurni Pisó (noble), noble romà
 Luci Calpurni Pisó (propretor), propretor a la Hispània Citerior 
 Gai Calpurni Pisó (conspirador) cap de la conspiració contra Neró de l'any 65.
 Luci Calpurni Pisó Licinià, hereu de l'imperi designat per Galba 
 Pisó (cònsol), cònsol el 175
 Pisó Tessàlic, emperador romà, un dels anomenats trenta tirans, el 260

Referències

Vegeu també 
 Pisó (Pison, ), escultor grec.
 Pisó, tirà d'Atenes.

Gens Calpúrnia
さ

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o, amb més propietat, moraics さ (hiragana) i サ (katakana) ocupen l'11a. posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre こ i し; i el 37è en el poema iroha, entre あ i き. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a l'esquerra), s'hi troba en la tercera columna (a la que dona nom, さ行, "columna SA") i la primera fila (あ段, "fila A").

El caràcter さ prové del kanji 左, mentre que サ prové de 散.

Poden dur l'accent dakuten: ざ, ザ.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki:
 さ, サ es romanitzen com a "sa".
 ざ, ザ es romanitzen com a "za".

Escriptura 

El caràcter さ s'escriu amb dos o tres traços:
 Traç horitzontal.
 Traç diagonal cap avall a la dreta, encara que quasi vertical, que talla el primer traç i acaba en una corba en forma de C. Sovint, aquest traç es divideix en dos: un per la línia diagonal i un altre per a la corba.

El caràcter サ s'escriu amb tres traços:

 Traç horitzontal.
 Traç vertical curt que talla el primer traç.
 Traç vertical a la dreta del segon traç, que també talla el primer i acaba corbant-se cap a l'esquerra.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「桜のサ」 ("el sa de sakura", on sakura és la flor de cirerer) 
 Codi Morse: －・－・－

Sa
Angle horari

En astronomia, l'angle horari és l'arc d'equador comptat des del punt d'intersecció de l'equador amb el meridià de l'observador fins al cercle horari de l'astre, en sentit horari (cap a l'oest)  i es pot mesurar en graus o hores. (Una hora equival a 15°).

Així, si un objecte té un angle horari de 2,5 hores, ha transitat pel meridià local fa 2,5 hores, i està actualment a 37,5 graus oest del meridià. Els angles horaris negatius indiquen el temps que falta fins al següent trànsit pel meridià local. Per descomptat, un angle horari de 0 significa que l'objecte està en el meridià local.

Hi ha una fórmula mitjançant la qual es pot saber l'angle horari (LHA) a partir de l'hora local (HSL) del lloc: 

  

L'angle horari (ω) indica el desplaçament angular del Sol sobre el pla de la trajectòria solar. Es pren com a origen de l'angle el migdia solar i valors creixents en el sentit del moviment del Sol.

 Cada hora correspon a 15 ° (360 °/24 hores).

Coneguda l'hora solar i sabent que l'origen de coordenades es troba en el meridià local i que una hora solar correspon a 15 °

Referències

Vegeu també 
 Navegació astronòmica

Cartografia
Sistema de coordenades celestes
Eisenstein



Cognoms de persones 
 Ferdinand Eisenstein (1823-1852), matemàtic alemany
 Ira Eisenstein (1906-2001), rabí estatunidenc
 Mikhaïl Eisenstein (1867-1921), arquitecte rus
 Serguei Eisenstein (1898-1948), director de cinema rus
Marc Emili Lèpid

Marc Emili Lèpid, cònsol el 285 aC
 Marc Emili Lèpid, cònsol el 232 aC
 Marc Emili Lèpid, pretor el 218 aC 
 Marc Emili Lèpid, pretor el 213 aC
 Marc Emili Lèpid, tribú dels soldats el 190 aC
 Marc Emili Lèpid, cònsol 187 aC
 Marc Emili Lèpid, cònsol el 158 aC 
 Marc Emili Lèpid Porcina, cònsol el 137 aC 
 Marc Emili Lèpid, cònsol el 126 aC 
 Marc Emili Lèpid, pare de Lèpid el triumvir, cònsol el 78 aC
 Marc Emili Lèpid, cònsol el 66 aC 
 Marc Emili Lèpid, conegut simplement com a Lèpid o Lèpid el triumvir, cònsol i triumvir
 Marc Emili Lèpid, conspirador contra August
 Marc Emili Lèpid, cònsol l'any 6
 Marc Emili Lèpid, cònsol l'any 11
 Marc Emili Lèpid, executat l'any 39
Nit

La nit (del llatí nox, noctis) és el període entre l'ocàs del Sol i l'ortus de l'endemà. Es deu a la manca d'insolació temporal sobre la meitat de la Terra a causa de la rotació d'aquest planeta entorn del Sol, de manera que les persones situades sobre la superfície de la Terra on no hi toca el sol estan en foscor.

La refracció per l'atmosfera dels raigs lluminosos del Sol motiva que vegem llum quan el Sol ja s'ha posat: crepuscle vespertí. Dita refracció allarga el dia i escurça la nit.

Mesurat des del migdia l'ocàs es caracteritza per un angle horari H on
cos(H) = −tan(F) ⋅ tan(D)
sent F la latitud del lloc i D la declinació solar. L'ortus ocorre a un angle horari −H.

El dia dura 2H i la nit 24 − 2H.

La duració del dia i la nit va canviant en el transcurs de l'any essent la duració del dia de 12 hores (en totes les latituds) en els equinoccis més de 12 hores a la primavera i estiu, aconseguint el dia més llarg en el solstici d'estiu, on també ocorre la nit més curta. Al contrari el dia dura menys de 12 hores a la tardor i hivern, havent-hi en el solstici d'hivern el dia més curt i la nit més llarga.
Este efecte s'accentua més quan major és la latitud. En l'equador sempre duren el mateix. Hi ha dia o nit permanent en alguna època de l'any, en les regions polars tant de l'hemisferi nord o sud caracteritzades per estar a una latitud que en valor absolut és major que  Esta és precisament la definició de casquet polar.

La nit és l'escenari típic de les històries de por, ja que la nit se sol associar al perill, als bandits i animals perillosos que s'oculten després de la foscor. Així mateix, es diu que criatures fantàstiques com els homes llop i els vampirs són més poderosos a la nit. Fins i tot hi ha criatures fantàstiques malvades de què es diu que no suporten la llum solar. A diverses mitologies existeix un déu de la nit, com Nyx, deessa primordial de la nit a la mitologia grega.

Biologia 
La majoria dels éssers vius tenen un període de repòs a la nit, sovint amb canvis profunds en el metabolisme, com ara: reducció de la freqüència cardíaca, disminució de la temperatura corporal (animals homeotèrmics) o substitució de la fotosíntesi per la respiració (plantes superiors).

Els éssers que tenen el període nocturn com a més actiu, com ara ratpenats, amfibis, etc., s'anomenen noctàmbuls.

La nit és, per a algunes tribus, l'hora de la foscor i, per tant, esperen que torni a sortir el sol per poder pescar, caçar, etc.

La nit en la cultura romana 
En els romans la nit era dividida en prima fax (lit. primera taxa, moment d'encendre els llums), concubium (lit. unió carnal; primer son), nox intempesta (mitja nit, moment impropi a l'acció), nox media (lit. mitja nit), gallicinium (a l'hora que els galls anuncien l'alba amb llurs cants).

Vegeu també 

 Dia

Dia
Estrabó

Estrabó va ser un geògraf i escriptor grec nascut a Amàsia a mitjans del segle I aC vers 62 aC, mort cap a l'any 20 dC.

Molt viatger, va recórrer totes les terres de l'Ecumene. Conservem una gran part de la seva obra mestra, Geografia, en 17 volums, on relata tant la situació geogràfica com aspectes humans.

Biografia 

Descendia per part de la seva mare d'una família grega notable, en la qual va figurar el seu avi Moafernes, que es va separar de Mitridates VI Eupator i va negociar pel seu compte amb Lucul·le. Va estudiar a Nisa de Cària, on va tenir per mestres el retòric i gramàtic Aristodem de Nisa el Jove, el filòsof peripatètic Xenarc de Selèucia, i Tirannió. Va completar la seva instrucció amb llargs viatges per Grècia, Itàlia i Egipte; i va conèixer altres llocs mitjançant relats de viatgers de la seva època. Amb les seves mateixes experiències i els relats compilats, va escriure una Geografia (Geographica) dividida en 17 llibres (pràcticament tots conservats) dels quals el III està dedicat a la península Ibèrica. En les seves descripcions, dona preferència al clima, produccions, moralitat, usos, costums, religió, institucions, etc. Durant la descripció de les Gàl·lies, esmenta sovint els grecs Hiparc, Eratòstenes, Polibi i Homer, i Juli Cèsar. 

Estrabó va poder obtenir les seves dades sobre la Hispània Citerior de Marc Vipsani Agripa († 12 aC), que com a comandant de la flota romana havia pres part en les Guerres càntabres, i també de l'historiador grec Timàgenes, nascut a Alexandria i traslladat a Roma el 55 aC (primer com a presoner de guerra, però que després, ja lliure, va obrir-hi una escola de retòrica).

Obres

Geographica del qual el pla general és
 Llibres I - II: justificació teòrica, de les fonts i defensa d'Homer.
 Llibres III - X: geografia d'Europa (destaquen els tres llibres dedicats a Grècia, el llibre III està dedicat a Ibèria).
 Llibres XI - XIV: geografia d'Àsia menor.
 Llibres XV - XVI: geografia de l'Orient.
 Llibres XVII: geografia d'Àfrica (Líbia i Egipte).

Va escriure també una extensa obra històrica per complementar Polibi, però s'ha perdut gairebé del tot.

Referències

Vegeu també 
 Indus (Cària)

Enllaços externs 

Persones d'Amasya
Cartògrafs de l'antiga Grècia
Geògrafs romans
Escriptors de la Grècia romana
Escriptors turcs
Migdia

El migdia es l'hora en què el sol és en el punt més alt, corresponent a les 12:00 hores, és a dir, quan es troba en el meridià. És el moment en què el Sol està al seu zenit i divideix el dia en dues parts iguals.

Quan el Sol és perpendicular a l'equador, en l'equinocci de tardor i primavera, forma un angle recte a la tangent de l'equador i a qualsevol meridià terrestre.

Significats del mot 
El terme migdia –i el seu sinònim, migjorn– fan referència a les dotze del dia i, més àmpliament, a la part del dia compresa entre el matí i la tarda.

Secundàriament també fa referència al sud, el punt de l'horitzó oposat al nord, és a dir, a la zones meridionals. I, doncs, així designa també el vent del sud, les comarques, terres o costes del sud...

Etimologia 
La paraula migdia deriva del llatí vulgar –o llatí parlat– medio die, amb el mateix significat. La forma clàssica, en canvi, és meridie.

Referències 

Dia
Horitzó d'esdeveniments

Un horitzó d'esdeveniments és una frontera en l'espaitemps per a un observador determinat, més enllà de la qual cap informació, llum inclosa, pot arribar-hi. L'exemple més famós n'és el del forat negre, el qual, per a un observador distant i estacionari (com algú que es troba a la Terra), està envoltat per un horitzó d'esdeveniments. N'és una superfície esfèrica que es troba al radi de Schwarzschild (també anomenat radi gravitacional o radi d'un forat negre).

La llum emesa des de dintre de l'horitzó d'esdeveniments mai arribarà a l'observador estacionari que està fora de l'horitzó, per això el nom de forat negre. S'ha d'advertir la dependència de l'observador en el concepte d'horitzó d'esdeveniments. Per exemple, un observador en caiguda lliure cap a un forat negre no experimenta un horitzó d'esdeveniments.

L'horitzó d'esdeveniments per a un observador que està a la part de fora realment actua com un horitzó, és a dir, veu com s'aproxima a l'horitzó un objecte que cau, però quan hauria d'arribar-hi, no ho fa. Segons les seues observacions, l'objecte va cada vegada més a poc a poc cap a l'horitzó, al mateix temps que es fa de color roig cada vegada més. A més, la intensitat de l'objecte que cau ràpidament es fa zero. En un temps finit, l'observador extern rebrà l'últim fotó de l'objecte que cau. Mai no tornarà a veure com l'objecte passa a través de l'horitzó d'esdeveniments.

Lhoritzó d'esdeveniments és una cosa distinta de l'horitzó de partícules.

Referències

Vegeu també 
 Event Horizon Telescope

Forats negres
Jofré V d'Anjou

Jofré V d'Anjou (24 d'agost de 1113 -7 de setembre de 1151) era fill de Folc V el Jove, comte d'Anjou (i rei de Jerusalem), i d'Eremburga del Maine.

El 1129 va rebre del seu pare els comtats d'Anjou, Maine i Turena. El 17 de juny de 1124 es va casar amb Matilde d'Anglaterra, filla i hereva d'Enric I d'Anglaterra, viuda de l'emperador Enric V d'Alemanya.

Primer va fer front a una revolta de senyors encapçalada per Lisard senyor de Sable i Guiu IV de Laval. Va entrar al Thouars i va obligar el vescomte Aimeric VI a sotmetre's. També es van sotmetre els senyors de Blaison, Parthenay i Mirabeau. Finalment Peloquin senyor de l'Ile Bouchard també es va sotmetre.

Enric I va morir el 1135 però la corona d'Anglaterra i el ducat de Normandia van passar a Esteve de Blois tot i les reclamacions de Jofré, que va atacar Normandia i va conquerir Lisieux el 1136, però va ser ferit i després va seguir una treva.

A partir del 1141 va iniciar la conquesta de Normandia que es va produir en tres anys. El 1144 fou reconegut per tots els senyors.

El 1145 el seu germà Elies es va revoltar reclamant el comtat del Maine i va ser fet presoner i va morir engarjolat (15 de gener de 1151). També va sotmetre al senyor de Montreuil-Bellay, Girau de Berlai. El 1150 va cedir el ducat al seu fill Enric. L'agost del 1151, per mitjà d'un tractat, va cedir el Vexin normand al rei de França.

Va morir a Chateau du Loir el 7 de setembre de 1151 i el va succeir el seu fill gran Enric I (Enric II d'Anglaterra) nascut el 5 de maig de 1133.

Comtes d'Anjou
Comtes del Maine
Comtes de Mortain
Ducs de Normandia
Morts al País del Loira
Participants cristians en la Segona Croada
Casa de Plantagenet
Folc V d'Anjou

Folc V d'Anjou dit “el Jove” fou comte d'Anjou, de Tours, de Maine i rei de Jerusalem - com a Folc I - del 1131 al 1143, com a fill i successor de Folc IV el Tauró el 1109.

El primer que va fer quan va arribar en arribar al poder del comtat d'Anjou fou assegurar-se la submissió del senyor d'Amboise; després va ocupar l'Île Bouchard el 1109 i Brissac el 1112. Des del 1113 es va aliar a Enric I d'Anglaterra i Normandia i el 1114 el va ajudar a dominar un vassall rebel al Perche. El 1116 es va tornar a aliar a França i va fer algunes conquestes a Normandia i entre elles el desembre de 1118 el castell d'Alençon; al mateix temps també va ocupar Montbazon el 1118. El 1119 va tornar a l'aliança anglesa.

El 1120 va peregrinar a terra Santa i en tornar, i havent mort Guillem Adelin, l'hereu d'Enric I va fer aliança amb el rei de França. El 1124 va ocupar Montreuil-Bellay. Es va casar amb Ermengarda, filla i hereva del comte Elies del Maine. Al morir el rei Enric V d'Alemanya, la vídua Matilde, hereva de Normandia i Anglaterra, es va casar amb Jofré, fill de Folc V, originant la dinastia dels Plantagenet.

El 1129, Folc va abdicar i renunciar a les seves possessions franceses d'Anjou, Maine i Turena en favor del seu fill Jofré V d'Anjou i es va casar amb l'hereva de Jerusalem Melisenda, filla de Balduí II de Jerusalem. El 1131, en morir Balduí, heretà el regne de Jerusalem, on se'l va conèixer com a Folc d'Anjou. Com a rei, va solucionar un litigi sobre el principat d'Antioquia i més tard va combatre Hug II de Jaffa, l'amant de la seva dona.

El 1137, es va aliar amb els romans d'Orient contra Imad al-Din Zengi I de Mossul i va ajudar Damasc a resistir Zengi, aixecant el setge que Muín-ad-Din Únur estava patint a Homs, i sent derrotat a la batalla de Ba'rin. Va ordenar la construcció de la fortalesa anomenada Krak de Moab, que defensava el sud del regne.

Va morir el 1143 en caure d'un cavall i el va succeir el seu fill Jofré V d'Anjou al Comtat d'Anjou i per Melisenda de Jerusalem i Balduí III de Jerusalem al Regne de Jerusalem.

Referències 

Comtes d'Anjou
Comtes del Maine
Reis de Jerusalem
Angevins
Morts a Acre
Comtes de Jaffa i Ascaló
Enric II el Jove

Enric el Jove Plantagenet, (28 de febrer, 1155 - 11 de juny, 1183) era el segon dels cinc fills d'Enric II d'Anglaterra i Elionor d'Aquitània. Fou hereu d'Anglaterra, duc de Normandia i comte d'Anjou, Maine i Turena.

El 1169 es va procedir al repartiment dels béns d'Enric II d'Anglaterra entre els seus fills: el gran, Enric va rebre Anglaterra, Normandia, Anjou, Maine i Turena; el segon Ricard Cor de Lleó va rebre Poitou, Perigord, Llemosí i Gascunya; i el tercer Jofré que es va casar amb l'hereva de Bretanya, Constança. Quan poc després va néixer un quart fill no li tocava res, i per això va ser conegut com a Joan sense terra. El 1172 el rei Enric II va decidir dotar al seu quart fill, amb els senyorius de Chinon, Loudun i Mirebeau, que s'havien de segregar de la part que havia correspost en el repartiment de 1169 al fill gran Enric. Aquest va haver d'acceptar però es va molestar i no va tardar a revoltar-se.

Des 1173 els fills del rei Enric, Ricard i Jofré amb el suport de Guillem el Lleó d'Escòcia, de Felip de Flandes i de Mateu de Boulogne, es van revoltar. El rei Lluís VII de França havia instigat també als fills a la revolta, igual que la mare dels tres Elionor d'Aquitània. A França els va ajudar el comte d'Angulema, i els senyors de Mauléon, Taillebourg, Lezay, Rochefort i Lusignan. Però els aliats no van actuar coordinats i Guillem el Lleó fou fet presoner i va haver de signar el tractat de La Falaise (1174). Enric va passar al Poitou l'estiu del 1174 i va ocupar el centre de la rebel·lió, la ciutat de Saintes, així com d'altres castells. Els senyors del Poitou es van sotmetre. El setembre de 1174 Enric II va signar amb Lluís VII de França la pau de Montlouis (prop de Tours). Va perdonar als seus fills però va enviar a la seva dona Leonor a Anglaterra en residència vigilada

El 1183 Enric i son germà Jofré es van aliar per fer la guerra a l'altre germà Ricard cor de Lleó de Poitou, però ben aviat els tres germans van acordar la pau.

El 1183 Enric el Jove va morir de disenteria. Prop de Castell de Martel a la Turena, durant la rebel·lió contra el seu pare i el germà Ricard. Es diu que en el seu llit de mort demanava que es reconciliés amb el seu pare, però el rei Enric II, que tenia por d'un truc, es negava a veure'l. Després d'algun drama, Enric el Jove va ser enterrat finalment a la catedral de Rouen, on la seva tomba es pot veure al costat oposat de l'altar del seu germà petit, Ricard el Jove, amb qui estava sempre barallat.

Referències 

Comtes d'Anjou
Reis d'Anglaterra
Knights Bachelor
Morts a la regió d'Occitània
Morts de disenteria
Comtes anglesos
Comtes britànics
Polítics londinencs
Lea De Mae

Lea De Mae, nascuda Andrea Absolonova (Praga, 26 de desembre de 1976 - Praga, 9 de desembre de 2004) va ser una actriu pornogràfica txeca molt popular en el cinema X europeu, a finals del  i començaments del .

Rossa d'ulls blaus, formes generoses i 1,70 metres d'alçada, va formar part de l'equip nacional txec de natació (salts de trampolí) i va patir una greu lesió de columna mentre s'entrenava per als Jocs Olímpics d'Atlanta de 1996.

A finals de 1999 va decidir debutar en el cinema pornogràfic. Es va iniciar amb la productora sueca instal·lada a Catalunya Private, però ben aviat va viatjar a Califòrnia per a tenir accés al cinema X estatunidenc, on va triomfar ràpidament, tot exhibint les seves habilitats i manca de prejudicis a l'hora de l'abordatge d'escenes amb pràctiques de sexe anal i doble penetració.

El juliol de 2004 li va ser diagnosticat un estrany tumor cancerós al cervell, que finalment va posar fi a la seva vida el 2004, quan només tenia 27 anys.

La seva carrera com a actriu porno comprèn prop de 100 films, entre els quals cal destacar: Face Dance Obsession (1999), Private XXX 8 (2000), North Pole #16 (2001) amb Peter North, Anal Addicts 2 (2001), Naughty Little Nymphos #04 (2001), World Class Ass (2002), Wet Dream Cum True 2 (2003), Serial Fuckers #05 (2004) del català Max Cortés, i Hot Rats (2004).

Premis i nominacions 
 2003 Nominada a l'AVN Award – Millor actriu estrangera de l'any
 2003 Nominada a l'AVN Award – Millor escena de sexe anal, Video – Buttfaced! 3
 2004 Nominada al Ninfa Prize – Millor actriu de repartiment – Hot Property

Filmografia selectiva 
 Silvia's Diary (2000)
 Teen Angel (2000)
 Academy (2000)
 12 Strokes To Midnight (2001)
 American Girls (2002)
 A Train (2002)
 La Candidate (2002)
 Chasin Pink 6 (2002)
 World Class Ass (2002)
 Le parfum du désir (2003)
 The Private Life of Lea de Mae (2003)
 Luxure (2003)
 Broken English (2004)
 Hot Rats (2004)
 Heels & Hose 2 (2004)
 Lip Lickers (2004)
 Lady Lust (2005)
 Never Been Touched'' (2005)

Referències

Enllaços externs 
 Diari de la seva malaltia i els seus últims dies  
 Diari Lea De Mae  

Lea de Mae
Morts a Praga
Artistes de Praga
Artistes txecoslovacs
Naixements del 1976
Morts de càncer a la República Txeca
Morihei Ueshiba

Morihei Ueshiba (植[Ue]芝[shiba]
盛[Mori]平[hei], Tanabe, Japó, 14 de desembre de 1883 - 26 d'abril de 1969), també conegut com a O Sensei (翁[Ō]先[Sen]生[sei]) pels aikidoka, va ser el fundador de l'aikido i del Masakatsu Bo Jutsu. Fou cuidat fins a la mort per Morihiro Saito.

Alumnes més coneguts 
Entre els alumnes més coneguts podem citar Tadashi Abe, Hikitsuchi Michio, Morihiro Saito, Nobuyoshi Tamura i Gozo Shioda.

Vegeu també 
 Seiseki Abe
 Daito Ryu

Referències

Bibliografia 
 Aikido. La práctica. Kishomaru Ueshiba, Editorial Eyras (en espanyol) 
 BUDO. Las enseñanzas del fundador del Aikido. Morihei Ueshiba. Editorial Eyras (en espanyol) 
 El Espíritu del Aikido. Kishomaru Ueshiba, Ed. Eyras (en espanyol) 
 Paz Abundante. John Stevens, Editor Kayros (en espanyol) 
 Aikido. Recherche du geste Vrai. Gérard Blaize, Editorial Sedirep (en francès)

Enllaços externs 

 Entrada a l'Enciclopèdia de l'Aikido, en anglès 

 
Morts a Tòquio
Persones de la Prefectura de Wakayama
Morts de càncer de fetge
Morts de càncer al Japó
Morts el 1969