alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
República de l'Extrem Orient

La República de l'Extrem Orient (en rus: Дальневосто́чная Респу́блика ДВР, Dalnevostótxnaia Respúblika DVR o més curt Dalni Vostok, o República Chita) fou un estat sobirà que va existir del 1920 al 1922 a la part oriental de Sibèria, més enllà del llac Baikal i fins a Vladivostok i Txukotka. Ocupava els moderns territoris de Khabàrovsk, Primórie i Transbaikal, la província de l'Amur, la província autònoma dels Hebreus i part de Buriàtia. Abans d'octubre del 1920 la capital fou Verkhneúdinsk (actualment Ulan Udè), i després d'aquesta data va passar a Txità.

Història 
Les forces progressistes de la regió del Transbaikal, l'Amur i el Primórie (o Litoral) van decidir formar un nou govern per a la regió que tindria el suport dels bolxevics, que esperaven utilitzar-lo per trencar el bloqueig occidental, com un govern interposat acceptable pels occidentals. Es va convocar un Congrés extraordinari de representants (6 de febrer de 1920). El país estava ocupat pels japonesos, que donaven suport al govern cosac de l'ataman Grigori Semiónov al Transbaikal i a l'Amur, però a començament d'any les forces dels aliats s'havien retirat de l'Extrem Orient i havien deixat sols els japonesos i els xinesos, i ara els aliats occidentals pressionaven per a la retirada d'aquests (especialment els Estats Units).

Una matança de japonesos a Nikolàievsk (al març) va provocar l'ocupació del nord de Sakhalín pel Japó, però no va retardar-ne l'evacuació (a l'abril). En retirar-se els japonesos, les forces de Semenov, privat de protecció, es van veure obligades a evacuar el Transbaikal i l'Amur. Els japonesos van limitar la seva presència a la província Litoral (Primórie). Semenov es va retirar amb les seves forces cap a Manxúria (on serà afusellat el 1946), i va deixar el camp lliure als polítics d'esquerra. El lloctinent de Semenov, Ungern Von Sternberg, es va endinsar cap a Mongòlia, on va aconseguir el poder.

El 6 d'abril de 1920, un govern republicà independent es va instal·lar al Transbaikal i, al cap de pocs dies, va ocupar Txità, d'on es retiraven els japonesos.

Sota pressió dels aliats, l'evacuació japonesa fou completada dos anys després, a l'abril de 1922, i la república va assumir el control dels territoris evacuats (la regió de Primórie) entrant a Vladivostok el 22 d'octubre de 1922.

Després d'això la república ja no era útil als bolxevics. L'Assemblea Nacional reunida a Txità (14 a 19 de novembre de 1922) va ordenar-ne la dissolució el 15 de novembre de 1922, i va passar a formar part de la Rússia soviètica. Va administrar la zona un Comitè Revolucionari de l'Extrem Orient fins a la integració normal a l'administració soviètica.

La bandera de la República va quedar establerta a la Constitució de la República adoptada el 17 d'abril de 1921 i era vermella amb un cantó blau amb tres lletres ciríl·liques (les inicials de la república).

Referències

Vegeu també 
 Districte Federal de l'Extrem Orient

Revolució Russa
Extrem Orient
John Fenn

John Bennett Fenn (Nova York, EUA 1917 - † 2010) és un químic i professor universitari nord-americà guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 2002.

Biografia 
Va néixer el 15 de juny de 1917 a la ciutat de Nova York. Va estudiar química al Berea College, on es graduà el 1947. Posteriorment es va doctorar per la Universitat Yale l'any 1940, i des de 1952 es dedica a la docència. Entre aquell any i 1967 fou professor de química a la Universitat de Princeton, i entre 1967 i 1987 ho fou d'enginyeria química a Yale. Actualment exercerix com enginyer de recerca a la Universitat de Virgínia.

Recerca científica 
El 1988 va publicar el mètode de ionització per electroesprai (Electro-spray ionization en anglès, o ESI), una nova tècnica basada en l'espectroscòpia de masses que permet detectar i analitzar proteïnes. Aquest descobriment va permetre comprendre millor els processos vitals i augmentar ràpidament la velocitat amb la qual els nous compostos farmacèutics complexos podrien ser avaluats, conduint directament al desenvolupament de les medicacions per aturar l'avanç de la sida (inhibidors de proteasa) desenvolupada a la dècada del 1990.

L'any 2002 fou guardonat, juntament amb el japonès Koichi Tanaka, amb la meitat del Premi Nobel de Química, mentre que l'altra meitat del premi fou pel químic suís Kurt Wüthrich. Els tres químics foren guardonats pel desenvolupament de mètodes d'identificació i d'anàlisi estructural de macromolècules biològiques, si bé els dos primers especialment foren guardonats pel desenvolupament de mètodes suaus de desorció iònica per a les anàlisis espectromètriques totals de macromolècules biològiques, i el tercer pel desenvolupament de l'espectroscòpia de ressonància magnètica nuclear per a determinar l'estructura tridimensional de macromolècules biològiques en una solució.

Enllaços externs 

 

Fenn, John
Fenn, John
Espectrometria de masses
Alumnes de la Universitat Yale
Naixements del 1917
Morts a Virgínia
Professors de la Universitat Yale
Científics novaiorquesos
Angulema

Angulema o Angolema (en francès i oficialment, Angoulême; en saintongès, Engoulaeme; en occità, Engoleime) és una ciutat de França al departament del Charente i a la regió de la Nova Aquitània, travessada pel riu Charente. S'hi celebra el Festival del Còmic d'Angulema.

Història 
Angulema és l'antiga Iculisma. Fou destruïda a mitjan  pels normands. El comtat es va crear cap al 838.

Fills il·lustres 
 Léonard Mathieu (1754-1801) organista i compositor.
 Frédéric Brisson (1821-1900), pianista i compositor

Llocs d'interès 
 Centre National de la Bande Dessinée et de l'Image

Referències
Sonnois

Sonnois és una comarca de França de la regió de la Normandia que va constituir una senyoria des de finals del  fins que fou incorporada a la corona el 1589.

Vegeu també 
 Senyoria de Sonnois

Geografia de Normandia
え

En l'escriptura japonesa, els caràcters え (hiragana) i エ (katakana) ocupen el quart lloc en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre l'う i l'お; i el 34è en el poema iroha, entre こ i て. En la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojuon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la primera columna (あ行, "columna A") i la quarta fila (a la que dona nom: え段, "fila E").

El caràcter え prové del kanji 衣, mentre que エ prové de 江.

L'antic caràcter ゑ (we), així com moltes aparicions del caràcter へ (he) en posició no inicial han estat substituïts en el japonès modern per え. La partícula de direcció へ es pronuncia "e", però no s'escriu え.

Es fa servir un caràcter de menors dmiensions, ぇ, ェ; per a la formació de nous sons que no existeixen en el japonès tradicional, com ヴェ (ve).

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, え, エ es romanitzen com a "e".

Escriptura 

El caràcter え s'escriu amb dos traços:
 Curt traç diagonal cap avall a la dreta.
 Traç compost per una línia horitzontal, una diagonal cap avall a l'esquerra i una corba que s'assembla a la línia de sobre la ñ castellana o l'õ portuguesa (~).

El caràcter エ s'escriu amb tres traços:

 Traç horitzontal d'esquerra a dreta.
 Traç vertical de dalt a baix que enceta en el punt central del primer traç.
 Traç horitzontal paral·lel al primer i que toca al segon.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「英語のエ」 (la e de eigo, on eigo és l'anglès) 
 Codi Morse: －・－－－

E
Desplaçament (cinemàtica)

En física, el desplaçament és el vector que defineix la variació entre el punt inicial i el final. El vector va des del punt de referència fins a la posició actual. El desplaçament només coincideix amb l'espai recorregut pel mòbil quan la trajectòria és una línia recta. Hi ha tres sistemes de referència: Lineal o espai unidimensional, pla o espai bidimensional, espacial o espai tridimensional. El vector desplaçament en l'espai unidimensional coincideix en direcció amb la trajectòria en un moviment lineal. El vector desplaçament en l'espai bidimensional no coincideix amb la trajectòria, i és la diferència entre els vectors posició r2 i r1. En el moviment en l'espai, el vector desplaçament en l'espai tridimensional tampoc coincidís amb la trajectòria. Té com a origen l'extrem del vector posició r1 i com a extrem el mateix que el vector posició r2.

Si un mòbil passa d'una posició inicial  a una posició final , es diu que el mòbil s'ha desplaçat. Aquest moviment es defineix com a vector desplaçament , al vector que uneix  amb .

Si =0, significa que no s'ha produït desplaçament (tot i que pot haver-se produït moviment).

Quan el moviment es produeix en una línia, el desplaçament es pot representar amb un escalar. Un valor positiu indica un desplaçament cap a la dreta, i un valor negatiu, un desplaçament cap a l'esquerra.

La fórmula del desplaçament per entendre-la millor és:
d(A,B)= posició final-posició inicial.

Per exemple: si un noi va des del punt 0 (una punta del passadís) fins a l'altra punta, un punt situat a 20 metres, el desplaçament serà:
 d(A,B)= posició final-posició inicial [seguint la fórmula de dalt]
 d(A,B)= 20-0= 20 m

Per tant, el noi s'ha desplaçat 20 m

Cos rígid 
Al tractar amb el moviment d'un cos rígid, el terme desplaçament també pot incloure les rotacions de el cos. En aquest cas, el desplaçament d'una partícula de el cos es diu desplaçament lineal (desplaçament al llarg d'una línia), mentre que el moviment circular del cos es diu desplaçament angular.

Cinemàtica
Independentisme

En la política, l'independentisme, separatisme o secessionisme és l'opció política que defensa la independència (separació d'un estat més gran) d'un poble a partir d'una nacionalitat o una nació sense estat.

Independentisme és un terme neutre, que es limita a indicar objectivament la finalitat del moviment a què s'aplica: atènyer la independència d'un territori; normalment l'usen els partidaris de la independència, així com aquells observadors que tenen voluntat d'anàlisi objectiva. Separatisme és un terme pejoratiu, que comporta una valoració negativa de l'objectiu independentista, jutjat com a separador d'allò que està presumptament unit; normalment l'usen aquells que s'oposen a l'independentisme.

L'ONU reconeix el dret a independitzar-se a partir del principi d'autodeterminació. Segons algunes interpretacions, només els pobles internacionalment considerats com a colonitzats s'hi poden acollir. A la pràctica, però, en el  nombroses nacions europees han assolit la independència sense trobar-se en aquesta situació, com és el cas de Noruega, les repúbliques bàltiques d'Estònia, Letònia i Lituània o Eslovàquia, entre altres. En canvi, d'altres nacions que no han estat colonitzades aquest dret els ha estat denegat, tot i les mobilitzacions socials; com per exemple, Catalunya, Païs Basc, Galícia, Baviera o Escòcia o Flandes, entre molts d'altres 

En la història moderna, la independència ha esdevingut la via majoritària de formació d'estats nous i la causa per la qual en el  el nombre d'estats sobirans no ha parat de créixer.

Referències

Bibliografia 
 Avery, Graham (2012): HC 643 The foreign policy implications of and for a separate Scotland.
 Avery, Graham (2014): L'independentisme i la Unió Europea.
 Connolly, Christopher K. (2013): Independence in Europe: Secession, Sovereignty, and the European Union .
 Vaubel, Roland (2013): The Political Economy of Secession in the European Union .

Vegeu també 
 Independència
 Llista de moviments independentistes
 Independentisme català
 Vot amb els peus

Enllaços externs 

 Santiago Montero Díaz Los separatismos  Cuadernos de Cultura, València 1931.
Acreció

En astrofísica, el terme acreció és usat com a mínim per a dos processos diferents. Es coneix com el fenomen de creixement d'un cos per agregació de cossos menors. S'utilitza principalment per a explicar fenòmens com els discs d'acreció o l'acreixement d'un planeta a partir de planetesimals.

La primera i més comuna de les accepcions esmentades és el creixement d'un objecte massiu per atreure gravitacionalment més matèria, típicament matèria gasosa en un disc d'acreció. Els discs d'acreció són comuns al voltant d'estrelles més petites o restes estel·lars en un sistema binari o de forats negres en els centres de les galàxies espirals. Algunes dinàmiques en el disc són necessàries per a permetre al gas orbitant perdre impuls angular i la caiguda en l'objecte central massiu. Ocasionalment, això pot resultar en la fusió de la superfície estel·lar.

El segon procés és una cosa anàloga a la de la ciència atmosfèrica. En la teoria nebular, acumulació es refereix a la col·lisió i l'adherència de pols microscòpica i refrigerada per partícules de gel electroestàticament, en els discos protoplanetaris de gas i sistemes de gegants protoplanetes, que finalment porten a planetesimals que gravitatòriament acreten partícules més petites i altres planetesimals.

L'ús del terme disc d'acumulació per al disc protoplanetari, per tant, condueix a la confusió sobre el procés d'acreció planetària, encara que en molts casos és molt possible que tots dos processos d'acreció estan passant simultàniament. T Tauri és un exemple d'aquest fenomen.

Els protoplanetes de Júpiter probablement tenien discos propis, en estreta analogia amb el sistema solar en conjunt. Un protoplaneta jovià pot acretar gas del seu disc protoplanetari que l'envolta, com en el primer procés. Al mateix temps, les partícules de pols i gel en el disc s'acretarien en llunes i sistemes d'anells, com en el segon procés.

Referències 

Fenòmens astronòmics
Propretor

El propretor (en llatí pro praetore) era una magistratura a l'antiga Roma. Tal com passava amb els procònsols, era en principi una delegació del poder del pretor només en els llocs on estava legalment permesa, és a dir, fora de la ciutat de Roma. Normalment més que una delegació de poder, era una pròrroga del càrrec que havia tingut anteriorment el pretor (prorrogatio). El càrrec de propretor sembla que era més antic que el de procònsol.

El títol de propretor es donava en els seus inicis als que tenien comandament a l'exèrcit en virtut de l'imperium. El concepte de propretor com a cap de l'exèrcit per delegació no va desaparèixer mai, i així, quan el comandament militar s'havia de donar a algú que no havia exercit mai una magistratura, o alguna de menor, se li donava el títol de pro praetore. Marc Antoni, només tribú, va rebre de Juli Cèsar el títol de propretor quan va assumir el comandament d'Itàlia, i August, que no havia ocupat cap magistratura, es va fer nomenar propretor pel senat per poder dirigir els exèrcits contra Marc Antoni.

La propretura com a càrrec permanent es va originar per les necessitats de tenir governs provincials estables. Quan el nombre de províncies romanes va sobrepassar les quatre províncies originals, s'anomenaven pretors per a governar-les, i es prorrogaven els mandats del pretors per a aquest govern. Més endavant, els cònsols van assumir el govern de les províncies, i els propretors governaven només allà on no eren necessàries gaires forces militars. Quan assumien el càrrec, els propretors celebraven les mateixes cerimònies que quan eren investits per l'imperium, especialment les cerimònies religioses i la presa d'auspicis, i havien de seguir les prescripcions de la Lex curiata (les lleis romanes que eren votades pels comicis a les cúries).

Un pretor tenia doncs un mandat biennal, el primer com a pretor pròpiament dit i el segon com a propretor governador d'una província. Aquesta forma de comandament va ser reconeguda per primera vegada per la llei Cornelia de provinciis ordinandis establerta per Sul·la. L'any 52 aC un senatusconsultum va establir que un pretor no podia ocupar el càrrec de propretor en una província fins a cinc anys després d'haver cessat en el càrrec anterior.

Sota l'Imperi es van dividir les províncies en senatorials i imperials. Les províncies militars es van donar als propretors, que portaven el títol de governadors, i les no militars les comandava un procònsol, acompanyat sempre d'un legati pro consulis pro praetore, un legat del procònsol amb el títol de propretor.Aquest càrrec també s'anomenava senzillament propretor. Les províncies importants, com ara la d'Àsia, que sempre estaven governades per procònsols, tenien tres legats propretors, i d'altres de menys nivell, com la Bètica, només en tenien un. Els procònsols els triaven, i havien de tenir l'aprovació de l'emperador.

Referències

Vegeu també 
 Promagistrat
 Procònsol
 Proqüestor

Enllaços externs 
 

Magistratures romanes
Publicà

Els publicans (publicani en llatí plural) eren capitalistes i homes de negocis a l'antiga Roma.

L'Estat romà va començar aviat a cedir els impostos indirectes, despeses i operacions complicades als publicans que per una suma líquida prefixada, realitzaven l'administració pel seu propi compte. Aquest sistema probablement s'utilitzava per al cobrament de les antigues taxes portuàries (vectigàlia) d'Òstia que es cobraven sobre els béns exposats a la venda. (promercale), i sens dubte s'organitzava així el monopoli de la sal, que es va originar l'any 508 aC. A aquest sistema hi accedien els rics i els enriquits, que oferien seguretat a l'Estat. Els publicans van constituir una classe que amb el temps va ser bastant nombrosa.

Els publicans o les seves associacions (collegium), van tenir el monopoli dels diners i del poder econòmic: la renda del sòl d'Itàlia, i del millor sòl de les províncies; la renda dels préstecs; els guanys comercials en tot el territori romà; i (quan ho tenien arrendat) la part corresponent de les rendes del Tresor públic. Alguns publicans van acumular capitals immensos, de fins a cent milions de sestercis, quan una fortuna senatorial mitjana era d'uns tres milions de sestercis, i la d'un cavaller mitjà de dos milions de sestercis.
Els mercaders italians eren milers en totes les províncies, però, com a excepció, en la Hispània Citerior i en l'Ulterior eren poc nombrosos.

L'explicació de l'existència d'aquesta classe d'intermediaris es troba en la incapacitat del govern romà, tal com estava constituït, per recaptar els tributs per si mateix. La ràpida successió de magistrats i l'absència de funcionaris permanents a Roma expliquen el fet de posar aquestes fonts de riquesa en mans dels publicans, cosa que perjudicava tant als petits propietaris com a l'estat. Abans de què es consolidessin els poders del senat i fossin reconeguts per tothom, no hi havia cap òrgan administratiu permanent a Roma, i quan es van establir els poders del senat, ja hi havia establert aquest sistema d'intermediaris.

Referències

Vegeu també 
 Coactor

Classes socials romanes
Oficis romans
Escut de Bulgària

L'escut de Bulgària és de gules, amb un lleó rampant d'or, timbrat amb la corona històrica búlgara. Com a suports, el flanquegen dos lleons rampants d'or coronats, que descansen sobre dues branques de llorer travessades i una cinta amb els colors de la bandera nacional, on es llegeix el lema Săedinenieto pravi silata ('La unió fa la força') en caràcters ciríl·lics.

El lleó rampant com a símbol de Bulgària ja es troba documentat des de final del .

Història de l'escut actual 
Després de set anys de discussió, el 31 de juliol de 1997 el Parlament va aprovar el nou escut nacional entre tres propostes finals. L'escut va substituir el que havia estat vigent fins al 1991, de model socialista. Entre 1991 i 1997 Bulgària no va tenir escut oficial.

Les discussions s'iniciaren quan els socialistes es van oposar a la reintroducció de la corona de la dinastia de Saxònia-Coburg-Gotha, deposada després de la Segona Guerra Mundial, el 1947; aquell any una estrella roja havia reemplaçat la corona.
El juliol de 1996 el Partit Socialista, llavors al govern, va aprovar un escut amb el lleó sense corona, però el president Jélev va vetar la decisió.

Finalment es va arribar a un acord entre els socialistes (a l'oposició) i altres partits, que va permetre establir un lleó coronat, encara que la corona fixada és la de l'últim emperador medieval Ivan Segimon (1371-1393). A l'escut s'hi va reintroduir el lema «La unió fa la força».

Escuts usats històricament

Vegeu també 
 Bandera de Bulgària

Bulgaria
Bulgària
Trànsit de Mercuri

Un trànsit de Mercuri és el pas del planeta Mercuri per davant del Sol, vist des de la Terra. Es produïx quan el Sol, Mercuri i la Terra es troben alineats i en aqueix ordre. Si Mercuri i la Terra orbitaren en el mateix pla, veuríem passar Mercuri pel disc solar cada vegada que Mercuri aconsegueix la mateixa longitud heliocèntrica de la Terra, és a dir, cada vegada que estigués en conjunció inferior, i com el període sinòdic és d'uns 116 dies ocorreria per terme mitjà unes tres vegades per any. Però Mercuri es mou en un pla que forma 7° amb l'eclíptica i, perquè aquest trànsit o pas es produïsca, ha d'estar prop dels nodes de l'òrbita, a més d'estar en conjunció inferior.

La Terra travessa cada any la línia de nodes de l'òrbita de Mercuri el 8-9 de maig i el 10-11 de novembre; si en aqueixa data coincideix una conjunció inferior, hi haurà pas. Hi ha una certa periodicitat en aquests fenòmens, encara que obeeix a regles complexes. És clar que ha de ser múltiple del període sinòdic. Mercuri sol transitar el disc solar, com a mitjana, unes 13 vegades per segle en intervals de 3, 7, 10, 13 anys.

No es tenen referències de passos anteriors a l'invent del telescopi. El primer a observar un trànsit de Mercuri va ser Pierre Gassendi, en un pas que Kepler havia previst per al 7 de novembre del 1631. Durant un pas, el planeta penetra en el disc per l'est i ix per l'oest, i es tracta d'un moviment retrògrad, tal com ens explica la teoria heliocèntrica de Copèrnic. Urbain Le Verrier, estudiant les observacions dels passos de Mercuri des del 1631 fins a mitjans del , va descobrir l'avanç del periheli de Mercuri que tantes implicacions ha tingut en la teoria de la relativitat d'Einstein i en la història de l'astronomia.

Els passos de Mercuri pel disc solar en el passat  són els següents:

Es poden saber els passos del segle pròxim només sumant 46 anys, però açò és només aproximat perquè el trànsit del 1937, que quasi va ser només un acostament, no es va repetir el 1983. Un període de 217 anys és més exacte, però és tan llarg que no té utilitat.

Els passos de Mercuri pel disc solar en el  són els següents:

Fenòmens astronòmics
Mercuri
Estat lliure de Kamtxatka

L'Estat lliure de Kamtxatka va ser un projecte d'estat antibolxevic, amb suport del Japó, que es va intentar el 1921 i no va reeixir.

Després de la revolució de febrer de 1917, els menxevics van crear un comitè peninsular que va assumir el govern de la regió, però després de la Revolució d'Octubre els comerciants més radicals van prendre el poder i van establir el Consell regional de Kamtxatka, que va adoptar com a bandera una de vermella amb la inscripció ciríl·lica "Consell regional" (27 de febrer de 1918). Va passar un altre cop als blancs el 12 de juliol de 1918 i hi van governar fins al 10 de gener de 1920, quan els bolxevics van arribar a la capital, Petropàvlovsk, i van dominar la regió, on es va crear un Comitè Popular revolucionari de Kamtxatka.

Un líder blanc, Gapónovitx, amb suport japonès, va intentar prendre el poder el 1921 i establir un estat independent. Aquest estat s'havia de dir "Estat lliure de Kamtxatka" i se li va dissenyar un escut i una bandera. Aquesta darrera tenia dos models: un com a bandera de guerra, que es basava en l'escut de la península del temps dels tsars (atorgat el 1843), i era blanca amb tres muntanyes (o volcans) negres i tres discos vermells; i una altra com a bandera civil i d'estat, que era de tres franges horitzontals, blanca, vermella i negra.

L'intent va fracassar l'octubre de 1921, però al cap de pocs dies el govern blanc de Spiridon Merkulov, amb seu a Vladivostok, va ocupar la regió i va obligar els comunistes a fugir a les muntanyes (octubre de 1921). Merkulov va fer arrestar els comunistes que va trobar, però també els separatistes de Gapónovitx. El 10 de novembre de 1922, els bolxevics van reconquistar Petropàvlovsk i tota la península va passar a control soviètic.

Enllaços externs 
 Kamchatka a Russian Civil War Polities 

Revolució Russa
Atemptat contra Joan Prim i Prats

L'atemptat contra Joan Prim i Prats, conegut com a general Prim, va tenir com a conseqüència la seva mort.

Descripció dels fets 
Quan el cotxe de cavalls en què viatjava el general Prim amb Ángel González Nandín i el general Moya sortia del carrer del Turco (actualment carrer del Marqués de Cubas), a Madrid, tres cotxes bloquejaren al de Prim i uns individus armats amb trabucs varen obrir foc després d'encerclar el vehicle. Els trets varen ser a boca de canó sobre Prim i els dos altres ocupants. El general va rebre ferides a l'espatlla, el braç esquerre i la mà dreta, i la cara li va quedar plena de grans de pólvora, i ferint González Nandín.

Tot i que les ferides de Prim no eren massa greus, el fet que se l'infectessin li va provocar la mort tres dies després.

José Paúl y Angulo va dirigir l'escamot de republicans, instigat per Francisco Serrano y Domínguez, regent d'Espanya, o Antoni d'Orleans, el duc de Montpensier.

Referències 

Atemptats a Madrid
1870
Història política d'Espanya
Atemptats del segle XIX
Problema del polissó

En l'anàlisi econòmica i política, el problema del polissó (en anglès s'usa el terme free-rider) és una situació en la qual hi ha individus que opten per no contribuir a la producció o sosteniment d'un bé o servei perquè tant si col·laboren com si no, no se'ls podrà excloure del consum. S'anomenen polissons els individus que es comporten d'aquesta manera.

Com que la noció de justícia és sempre subjectiva, l'existència de polissons només es considera un problema econòmic quan porta a la no producció o sub-producció de béns públics (això suposa una situació ineficient de Pareto) o a un ús excessiu dels béns o recursos comunals.

Un exemple típic de problema del polissó és la defensa nacional: cap persona pot ser exclosa de ser defensada. Per tant, un individu polissó té incentius a no pagar per aquest servei, ja que tot i no pagar-lo estarà tan protegit com la resta de ciutadans (que sí que han pagat aquest servei). Per evitar això, és freqüent que els governs financin la defensa nacional mitjançant impostos en comptes de, per exemple, donacions voluntàries.

En termes generals, el problema és especialment important en el cas de béns l'accés als quals no pot ser exclòs.

Referències

Vegeu també 
 Bé públic
 Vot amb els peus

Teoria econòmica
Tributum

El Tributum era un impost sobre la terra a l'antiga Roma per costejar l'exèrcit.

La guerra amb Veïs (406 aC-396 aC) i l'incendi de Roma pels Gals (390 aC) van constatar que ja no n'hi havia prou amb mobilitzar els soldats a l'estiu, sinó que van haver de restar mobilitzats també a l'hivern. Les Assemblees Centuriades semblaven decidides a rebutjar noves guerres. Per resoldre els problemes derivats d'aquesta situació, el Senat va decidir el pagament d'una quantitat (sou, derivat de solidus) als soldats, amb càrrec a les rendes públiques indirectes i al producte dels dominis estatals, cessant de costejar a l'exèrcit les tribus, les quals sol pagaven la taxa (Tributum) quan existia insuficiència de fons en l'Erari, considerant-se com un emprèstit forçós reemborsable després.

Però com els dominis estatals eren poc rendibles i el Tresor no disposava de fons per al pagament del sou, la recaptació del Tributum es va generalitzar, i va colpejar les febles economies dels pagesos mitjans i petits, que, al costat de la càrrega de lliurar braços a l'exèrcit, havia de pagar unes quantitats o prestacions que, fins i tot sent recuperables, de moment els deixaven a la misèria.

Impostos romans
Lleis Liciniae-Sextiae

Les lleis Liciniae-Sextiae proposades pels tribuns Caius Licinius i Lucius Sextius, que van establir l'abolició dels tribuns amb potestat consular a l'antiga Roma. Ordenava que els tribuns militars fossin nomenats pels cònsols en lloc de pels comicis, i que almenys un dels tribuns fos plebeu. Com que la van presentar a aprovació els tribuns de la plebs Gai Licini Estoló i Luci Sexti Sextí Laterà, va ser coneguda també com la llei Licinia Sextia de magistratibus.

D'acord amb aquestes lleis, els plebeus podrien ser també sacerdots al col·legi dels Decemvirs Sagrats, un dels grans col·legis sacerdotals juntament amb el dels Pontífexs i el dels Àugurs. Els plebeus podrien també pasturar el seu bestiar als terrenys comunals, i que ningú podria usar aquests terrenys de pastura comuns (Ager publicus) amb ramats de més de cent bous o de cinc-cents moltons; cap parcel·la cedida a títol d'ocupació podria excedir de cinc-centes jugades (126 hectàrees); els propietaris de terres estaven obligats a fer servir sempre treballadors lliures en nombre proporcional als esclaus, i els interessos pagats pels pagesos serien imputats a capital, podent-se pagar la resta en determinats terminis.

L'aprovació d'aquestes lleis es va produir l'any 367 aC i van suposar de fet l'abolició del patriciat, l'equiparació legal dels plebeus i patricis en gairebé tots els aspectes, amb l'excepció de l'accés a dos col·legis sacerdotals i algunes funcions menors que van seguir reservats als patricis.

Els cònsols van perdre algunes atribucions:
 Les funcions judicials van ser atribuïdes a un Pretor, que seria patrici.
 Els assumptes de mercats, policia i festes cíviques, van ser atribuïdes als edils curuls, càrrec en principi reservat als patricis, però al que aviat van tenir accés els plebeus.

Ja un any abans d'aquestes lleis, el 368 aC, es va establir que un plebeu podia exercir el comandament de la cavalleria.

Les lleis van obrir la porta a molts càrrecs als plebeus: des del 356 aC els plebeus van poder accedir a la Dictadura. Van tenir accés a la censura civil el 351 aC, i a la pretura l'any 283 aC. En un moment indeterminat es va establir que un dels dos censors seria necessàriament plebeu.

L'any 339 aC el Senat va perdre el dret a ratificar o rebutjar les lleis votades en el comicis centuriats segons la llei Publilia de legibus. El 300 aC els plebeus van obtenir l'accés al Col·legi de Pontífexs, que va augmentar a vuit el nombre dels seus components, i al Col·legi d'Àugurs que van passar a nou, amb un nombre de llocs equivalent entre patricis i plebeus.

L'únic privilegi que van conservar els patricis era el vot en primer lloc en el Comicis Centuriats, i s'acostumava a donar el cas que el sentit dels primers vots generalment arrossegava als següents.

Referències

Enllaços externs 
Plana en llatí i anglès 

Lleis romanes sobre els cònsols
Assemblea romana

L'Assemblea romana és una reunió de ciutadans de l'antiga Roma per aprovar lleis o nomenar càrrecs. Durant la República Romana les Assemblees van conservar el poder, però des del 449 aC (305 de Roma) la Llei va establir idèntic valor per al comicis centuriats i els tribunats, el canvi en l'elecció de cònsols i censors, que correspondria exclusivament a les Centúries, on no es votava per individus com a les Tribus, sinó segons la riquesa (per votar en els dos comicis calia ser propietari). Les modificacions legals de Quint Fabi Màxim Rul·lià van assegurar la preeminència dels propietaris a les tribus (que havien passat a ser 31 des de l'any 241 aC), i va establir el servei militar per als homes lliures no propietaris, als quals es va permetre entrar en les centúries.

Amb el temps els càrrecs electius nomenats per les Assemblees van augmentar. El 362 aC el poble designava als tribuns d'una de les legions. El 301 aC ja designava als de quatre legions. Les Assemblees van augmentar les seves atribucions: concessió dels honors del triomf als generals victoriosos, anul·lació dels Senatus consultum, declaracions de guerra, i cap al 287 aC els tractats de pau i aliança. Però aquest augment d'atribucions no corresponia a l'augment en influència, puix que eren els magistrats que dirigien el comicis els que en determinaven el resultat (el magistrat era el que convocava l'Assemblea i presentava la proposició).

Dret romà
Magistratura curul

Una magistratura curul era, a l'antiga Roma, la que permetia als magistrats seure en una cadira especial anomenada cadira curul (sella curulis), cadira que acompanyava el magistrat.

Eren magistrats curuls durant la república els cònsols, pretors, censors i edils curuls, Aquestes magistratures s'anomenaven curuls per aquesta causa, i es consideraven per damunt de les altres magistratures). També hi tenien dret el dictador, el magister equitum (magistrats extraordinaris) i el flamen dialis (sacerdot). Ja durant l'Imperi hi tenia dret l'emperador, els augustals, i segurament el prefecte urbà. La Lex Ovinia del  va reconèixer el dret a ser senador als que havien exercit una magistratura curul.

Des de l'any 342 aC (412 de la fundació de Roma) es va prohibir la reunió en una mateixa persona de diversos càrrecs curuls i el desenvolupament de la mateixa magistratura abans de deu anys d'haver-la desenvolupat per primera vegada, segons la llei Genutia de magistratibus. La censura (que de fet havia passat a ser la magistratura principal, encara que no era la més important de dret) no podia ocupar-se dues vegades, segons la Lex Martia de magistratibus. Encara que aquestes disposicions van ser infringides en alguna ocasió, en general es van respectar.

Els tribuns de la plebs, que quan es va crear el càrrec no eren magistrats curuls, van tenir aquesta consideració des de poc després de la seva creació. Més tard van obtenir el dret d'assistir a les reunions del Senat sense vot i, posteriorment, el dret de convocar-lo i presentar mocions i fer votar senatusconsultum, segons la llei Atinia de tribunis.

Referències 

Magistratures romanes
Orde senatorial romà

L'orde senatorial romà era el cos de Senadors de l'antiga Roma

Amb la República la designació de les vacants del Senat, va passar als cònsols i després als Censors. El seu funcionament va ser regulat per la Llei Ovinia, i les promocions a l'Orde Senatorial (Ordo Senatorius) van quedar obertes a tots els ciutadans que haguessin estat abans Edil Curul, Pretor o Cònsol (els cònsols ja tenien dret a ser Senadors amb vot). El Censor estava obligat a incloure a la llista de nous senadors als cònsols que havien deixat el càrrec, llevat que per precepte legal poguessin proclamar la seva exclusió motivada. Però a causa del fet que els ciutadans que podien ocupar un lloc al senat no eren suficients per a cobrir les baixes que es produïen per mort o exclusió i el nombre de senadors no podia baixar per sota de tres-cents, els censors podien elegir lliurement entre aquells que no havien exercit una magistratura de les citades, si bé els designats devien haver-se distingit pel seu valor, haver matat a un cap enemic o salvat a un ciutadà romà. A aquests senadors se'ls anomenava Subalterns (Senatores Pedarii), i tenien dret a vot però no podien participar en la discussió.

El Senadors, encara que teòricament supeditat a les Assemblees, eren els que dominaven en matèria de legislació, d'elecció i de govern. Els projectes de llei eren sotmesos prèviament al Senat. El Senadors, al disposar del poder executiu, podien posar o no en execució un plebiscit votat. Fins i tot van poder legislar sense que les lleis fossin ratificades per l'Assemblea en "els casos urgents", sense perjudici d'ulterior ratificació, que sovint ja no era demanada.

Els Senadors es van adjudicar la designació del Dictador (el seu nomenament corresponia abans als Cònsols), i van assumir també la pròrroga de càrrecs (el cònsol cessant que no es trobava a Roma al moment del cessament, seguia en funcions com procònsol; el mateix ocorria amb els pretors que continuaven com propretores). Això va portar, en la pràctica, a una reelecció encoberta (des del 307 aC = 447 de Roma, un Senatus consultus era suficient per prorrogar una magistratura). A més, a les eleccions, l'aristocràcia recolzava als candidats del Senat.

El Senadors decidien sobre la guerra, la pau, les aliances, la fundació de colònies, les assignacions de terres públiques, els treballs públics, el sistema de rendes, l'assignació de departaments als magistrats, el contingent de l'exèrcit, el pressupost dels departaments, etc. Els qüestors no podien fer cap pagament sense un senatus consultus (amb algunes excepcions per als cònsols).
Deditici

Deditici era el nom d'una de les tres classes de lliberts. No eren esclaus ni ciutadans, ni tenien dret llatí, almenys fins al temps d'Ulpià, i el seu estat era equivalent als de pobles conquerits que no perdien la seva llibertat individual, però perdien l'existència política com a comunitat. Sembla que el seu origen prové de la llei Aelia Sanctia, que determinava que si un esclau havia estat castigat pel seu amo i després venut o lliurat a una escola de gladiadors, si se li concedia la manumissió passava a ser un deditici.

El dediticis peregrins eren aquells que anteriorment s'havien revoltat contra Roma però s'havien rendit voluntàriament i estaven sotmesos incondicionalment als seus vencedors. Encara que la majoria de les ciutats sotmeses a discreció ho van ser després de la Primera Guerra Púnica, probablement la institució és anterior.

Roma es reservava la sobirania eminent sobre aquestes ciutats, però els tornava l'usdefruit, amb excepció de l'Ager publicus. Roma va reconèixer l'autonomia d'alguna d'aquestes ciutats però les seves terres van quedar sotmeses al delme de la collita, i en cas d'exempcions, aquestes es donaven a títol personal (per exemple als habitants d'una ciutat encara que cultivessin terres en una altra ciutat). El delme es pagava generalment en espècies i el benefici permès al recaptador era limitat.

Referències 

Classes socials romanes
Lliberts romans
Ciutats dependents de Roma

Les ciutats dependents de Roma eren les ciutats conquerides per Roma i sotmeses als seus dictats.

Aquestes ciutats, amb el seu territori rural inclòs, no tenien dret a declarar la guerra pel seu compte, però havien de declarar la guerra forçosament en cas que Roma ho fes. També tenien prohibit fa convenis de cap tipus amb altres Estats o Ciutats. A més no podien encunyar moneda i eren les monedes romanes les que tenien curs legal a totes les ciutats dependents de Roma.

Hi havia diversos tipus de ciutats vinculades a Roma: ciutats de dret romà; ciutats llatines; ciutats sense vot i ciutats confederades no llatines.

Algunes ciutats van rebre el dret complet de ciutadania romana (civitas optimo juri), especialment les antigues ciutats aliades de la Lliga Llatina, les ciutats sabines i gran part de les del País dels volscs. Al seu costat hi havia les colònies que gaudien del dret de ciutadania.

Les ciutats subjectes anomenades Llatines eren les altres ciutats de la Lliga Llatina que no havien rebut el dret de ciutadania, i les colònies de dret llatí (és a dir les colònies que no tenien dret de ciutadania). Els llatins i els romans eren iguals en les seves relacions privades, en els negocis, el comerç i les successions.

Hi havia en tercer lloc les ciutats amb dret de civitas però sense vot (civitas sine suffragio), que encara que podien anomenar-se ciutadans, havien de suportar totes les càrregues cíviques (reclutament militar, impostos ordinaris, serveis i contribucions especials) sense compensació (sense dret a votar). Aquestes ciutats estaven administrades per als assumptes judicials per un Prefecte anual designat pel Pretor de Roma. La seva administració civil estava en mans dels seus propis magistrats locals, generalment de l'aristocràcia.

Finalment hi havia les ciutats confederades no llatines, de les quals els drets quedaven establerts pels tractats particulars concertats amb cadascuna d'elles. Aquestes ciutats subministraven contingents a l'exèrcit en quantia prefixada per endavant, sent l'equipament del contingent a càrrec de la ciutat. Igualment aquestes ciutats estaven governades per magistrats locals sorgits de l'aristocràcia.

Administració romana
Govern romà d'Itàlia

El Govern romà d'Itàlia fou l'administració que s'estenia a tota la península sotmesa a Roma.

Per controlar els contingents militars de les ciutats subjectes a Roma, es van instituir uns qüestors anomenats Itàlics, amb competència censorial per a les ciutats subjectes, encarregats d'assegurar el servei de la Marina, recaptar les rendes dels dominis de l'Estat i vigilar la lleva dels contingents.

Els magistrats suprems de cada ciutat estaven obligats a fixar el cens de la seva àrea de govern, cada quatre o cinc anys (igual com els censors romans).

L'establiment de colònies llatines (de dret llatí i poblades per romans i llatins) en terres no pròpiament llatines, va fer avançar el llatí per tota la península italiana, encara que mai va ser imposat com a llengua oficial.

Administració romana
Llibre romà

El llibre romà o els llibres que es conserven dels romans, són documents que es conserven (o es coneixen fragmentàriament) que formaven part de la cultura romana i que van influir en les cultures posteriors. Serveixen també per conèixer la història romana, el dret, la medicina, la història natural i l'administració tant de la República com de l'Imperi.

El llibre més antic conservat, a part de les inscripcions, és el que recull les Lleis de les dotze taules, que devia de ser gravat cap a l'any 450 aC, i on hi va intervenir el decemvir Api Claudi. Aquest codi legal era també un manual escolar i un llibre de lectura, segons Ciceró.

El llibre dels Fasti recopilava els registres oficials, els calendaris de les festes religioses i profanes. Hi havia un tipus de fasti que no eren calendaris pròpiament dits, sinó una llista de commemoracions. Aquestes llistes es coneixen amb el nom de Fasti Annales per a distingir-les de les anteriors o Fasti Sacri. Eren una recopilació dels magistrats de cada any i unes breus anotacions dels fets més destacats. Incloïen una llista de cònsols, dictadors, censors i altres magistrats. Els Pontífex Màxims elaboraven uns llistats amb formules religioses anomenats Indigitamenta, que eren tant unes invocacions i oracions com uns llistats actualitzats de les divinitats a les que rendir culte.

Cada ciutat llatina posseïa, per la seva part, el seu propi registre oficial. Els Llibres sibil·lins, encara que escrits en grec, es consultaven per prendre decisions. Estaven custodiats per les sibil·les i eren rigorosament inaccessibles, però els partits havien aconseguit obtenir còpies que feien circular amb interpretacions favorables, manipulant adequadament els seus presagis els dos bàndols. El poble creia cegament en els presagis, i ignoraven la seva manipulació. Al costat dels Llibres sibil·lins va florir l'astrologia, afavorida per la doctrina estoica que considerava els astres com a cossos divins, tendia a suplantar certes formes d'endevinació (auspicis dels àugurs, interpretacions dels harúspexs) ampliant-se la tendència pels contactes amb Orient (especialment sirians i perses).

Es conserven també exemples de literatura religiosa, com els Carmen Arvales que cantaven els Arvales, que eren invocacions per demanar fecunditat a la terra. Les sortes o oracles, les Carmina Marciana, atribuïdes al profeta Marci () i altres presagis, que formaven part de la cultura escrita comú al poble romà.

Referències 

Documents oficials
Dret administratiu
Dret romà
Llibres en llatí
Objectes romans
Albon

Albon (Droma), municipi francès, al departament de la Droma.
 Comtat d'Albon, jurisdicció feudal de la regió de Viena (Viennois) i Grenoble.
 Albon-d'Ardèche, municipi francès al departament de l'Ardecha.
Ili-Altai

Ili-Altai és el nom que es dona a un semiestat blanc establert a Sinkiang a la Xina.

El maig de 1920 destacaments de russos blancs van ocupar una part de la regió de l'Ili. El governador del districte xinès de Tarbagatay a la província de Sinkiang (o Turquestan Oriental) Yuan Tseng Hsing, es va interessar davant el comandant bolxevic del Turquestan per una possible ajuda en la lluita contra els blancs, que havien ocupat algunes ciutats. Aquests destacaments estaven manats per Novikov i Bakitch, aquest darrer antic comandant dels Cossos Blancs de l'exèrcit d'Orenburg.

Un any després (1921) tropes bolxevics van alliberar el districte de Blancs. Bakich va fugir al districte d'Altai (Shara-Sume) al mateix Turquestan Oriental. La ciutat de Shara-Sume fou ocupada i es va autoproclamar governador del districte. A petició de les autoritats xineses de Sinkiang els bolxevics van entrar un altre cop al territori i a finals de setembre de 1921 van expulsar a Bakich del districte; va fugir a Mongòlia on fou capturat per l'exèrcit popular mongol.

La bandera de la unitat de Bakich (com a part de l'"Exèrcit d'Orenburg") a Shara-Sume fou vermella amb un petit tricolor rus de vora daurada al cantó.

Referències 
Documents of Exterior politics of USSR. Vol. IV

Revolució Russa
お

En l'escriptura japonesa, els caràcters お (hiragana) i オ (katakana) ocupen el cinquè lloc en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre え i か; i el 27è en el poema iroha, entre の i く. A la taula a la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la primera columna (あ行, "columna A") i la cinquena fila (a la que li dona nom: お段, "fila O").

Tant お com オ provenen del kanji 於.

El caràcter を (wo), que actualment només es fa servir com a partícula, així com moltes aparicions del caràcter ほ (ho) en posició no inicial han estat substituïts en el japonès modern per お.

s'empra un caràcter de menor mida, ぉ, ォ; per a la formació de nous sons que no existeixen en el japonès tradicional, com ツォ (tso).

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, お, オ es romanitzen com "o".

Escriptura 

El caràcter お s'escriu amb tres traços:
 Traç horitzontal d'esquerra a dreta.
 Traç compost per una línia vertical, una petita línia diagonal cap amunt a l'esquerra i una corba oberta.

El caràcter オ s'escriu amb tres traços:

 Traç horitzontal d'esquerra a dreta.
 Traç vertical de dalt a baix que talla el primer traç.
 Encetant a en la intersecció, traç diagonal cap abaix a l'esquerra.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「大阪のオ」 ("l' o d'Osaka") 
 Codi Morse: ・－・・・

O
Moviment diürn

El moviment diürn és el moviment de l'esfera celeste observat en el transcurs d'un dia.
Fins a la revolució copernicana, els astrònoms creien que es tractava d'un moviment real de les estrelles; des de Copèrnic, sabem que és la Terra la que gira al voltant del seu eix en 23 h 56 m 4 s; això no obstant, es continua amb la mateixa concepció ptolemaica assumint que es tracta de moviments aparents i que la que realment gira és la Terra.
Situat en el pla de l'horitzó i en el transcurs d'un dia, un observador veu els astres pegar una volta al voltant de l'eix del món, en direcció est-oest.

L'únic punt que roman fix és el pol nord celeste; la resta de les estrelles pareix girar en cercles concèntrics al voltant d'aquest. El pol nord està situat en la direcció del punt cardinal nord i a una altura que coincideix amb la latitud de l'observador. En el pol nord, un observador veuria l'estrela polar en el zenit. Per a un observador situat en l'equador terrestre, el pol nord està sobre l'horitzó. En latituds intermèdies, per exemple a 40º, el pol celeste es troba a una altura de 40º sobre l'horitzó.

Entre les estreles més pròximes al pol nord, la més fàcilment visible és l'estrela polar, que es troba a un grau d'aquest, i descrivint un cercle al seu voltant. El radi de tal cercle és dues vegades la grandària de la nostra Lluna.

S'anomenen estreles circumpolars aquelles estreles que, per estar molt prop del pol, descriuen un cercle complet al seu voltant sense tallar l'horitzó, per la qual cosa són sempre visibles.
La resta de les estreles, inclòs el sol i els planetes, descriuen només part d'un cercle, tallant l'horitzó en dos punts: l'ortus i l'ocàs.

En aquest moviment diürn, les estreles conserven les seves posicions i participa tota l'esfera celeste en tal moviment.

Els antics van agrupar les estreles en distintes constel·lacions, dividint el cel en regions.

Vegeu també 
 Moviment directe.
 Moviment retrògrad.

Fenòmens astronòmics