alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Sklon dráhy

Sklon dráhy (cizím slovem inklinace) je jedním z elementů dráhy, popisujících pohyb kosmického tělesa (přirozeného, např. planety, komety apod., nebo umělého) v kosmickém prostoru. Vyjadřuje úhel, který svírá oběžná rovina se základní rovinou příslušné souřadné soustavy. Značí se i a vyjadřuje se ve stupních, řidčeji v radiánech (rad).

Charakteristika 
Pro kosmická tělesa obíhající kolem Slunce (např. planety nebo meziplanetární sondy) určuje základní rovinu ekliptika, pro kosmická tělesa obíhající kolem planet (např. jejich měsíce nebo umělé družice) je touto rovinou rovník příslušné planety. U těles, obíhajících kolem jiných hvězd než je Slunce, je touto rovinou rovina tečná k nebeské sféře v bodě průmětu obrazu této hvězdy na nebeskou sféru.

Obíhá-li kosmické těleso kolem Slunce ve stejném smyslu, jako obíhají planety, nebo kolem planety ve stejném smyslu, jako tato rotuje kolem své osy (tedy po tzv. přímé čili prográdní dráze), je hodnota sklonu v rozmezí 0° < i <90°; v opačném případě (tedy při oběhu pro zpětné čili retrográdní dráze, je hodnota sklonu v rozmezí 90° < i ≤180°. Dráhy se sklonem 0° se nazývají rovníkové dráhy, se sklonem 90° se nazývají polární dráhy.

Elementy dráhy
Boleslav III.

Boleslav III. Ryšavý (okolo 965 – 1037, Polsko) byl český kníže v letech 999–1002 a nakrátko znovu v roce 1003.

Původ 
Boleslav III., nazvaný už souvěkým kronikářem Dětmarem z Merseburku Ryšavý, byl syn Boleslava II. Pobožného, bratr knížat Jaromíra a Oldřicha. Ačkoliv Kosmas píše, že Boleslavovou matkou byla údajně jako u jeho mladších bratrů kněžna Emma, dnes mají historici většinou za to, že jeho matka byla první manželka Boleslava II., zatímco Emma byla manželkou druhou nebo spíše až třetí.

Boleslavova násilnická vláda zahájila první vážnou krizi přemyslovského státu (ačkoliv jeho nástupnické právo coby nejstaršího syna nejspíš nikdo nezpochybňoval, rozhodl se pro pokus zbavit se svých bratrů coby konkurentů) podpořenou vznikem nových státních útvarů Polska a Uher. V roce 999, kdy se Boleslav III. ujal vlády, patřila z říše jeho otce a děda k českému státu už jen Čechy, ostatní území patřila už k Polsku a Uhersku.

Ke krizi kromě územních ztrát přispělo i spojenectví císaře Oty III. a polského knížete, bratrance Boleslava III. a jeho bratří, Boleslava Chrabrého.

Boje o moc 
 1001 – útěk Jaromíra (na příkaz knížete vykastrován) a Oldřicha, který měl být na Boleslavův příkaz zavražděn, do Bavorska;
 1002 – povstání proti Boleslavovi (vedeno Vršovci), Boleslav III. uprchl k Jindřichu Nordgavskému (otci Jitky, pozdější manželky knížete Břetislava I.). Boleslav III. jím byl krátce zajat, poté se uchýlil k Boleslavu Chrabrému do Polska;
 1003 (leden) – po smrti Vladivoje byl Boleslav III. Boleslavem Chrabrým znovu dosazen na český knížecí stolec. Slíbil Boleslavu Chrabrému, že se zúčastní povstání proti římskoněmeckému králi Jindřichovi II.;
 1003 (9. únor) – kníže slíbil odpouštění svým dřívějším odpůrcům, ale nařídil vyvraždění Vršovců a svého zetě z tohoto rodu prý zabil vlastníma rukama (tuto příhodu zaznamenal saský letopisec Dětmar z Merseburku). Tento čin vyvolal povstání. Boleslav Chrabrý povolal svého chráněnce do Polska, oslepil jej a uvěznil. Na jaře 1003 vpadl Boleslav Chrabrý do Čech, které ovládal do podzimu 1004, kdy byl vypuzen římským králem Jindřichem II. (pozdějším císařem). Zbylé tři desítky let života prožil svržený Boleslav III. v polském vězení, kde také roku 1037 „od nikoho neželen i umřel“.

Boleslav III. neměl mužského dědice, není známé ani jméno jeho manželky. Zřejmě měl jen dceru, manželku výše zmíněného Vršovce. Je tedy možné, že Boleslav měl vnuka, což mohl být jeden z důvodů, proč kníže Oldřich nařídil druhé vraždění Vršovců. Na druhou stranu Dětmar z Merseburku tvrdí, že se tak stalo kvůli tomu, že Vršovci podporovali prostředního z bratrů Jaromíra.

Genealogie

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 Boleslav III. na e-stredovek

Česká knížata
Katoličtí panovníci
Přemyslovci
Narození v 10. století
Úmrtí v roce 1037
Muži
Vladivoj

Vladivoj (981 – leden 1003) byl český kníže v letech 1002–1003.

Původ 
Jeho původ není jasný, ale pravděpodobně byl synem Doubravky Přemyslovny a polského knížete Měška, mladší bratr polského knížete a krále Boleslava Chrabrého. Tento předpoklad vyslovil již v roce 1895 Oswald Balzer. Snad mohl být nějakým zapomenutým potomkem přemyslovského rodu, jedná se ovšem pouze o spekulaci zakládající se na tom, že v dané době mohl na knížecí stolec usednout pouze Přemyslovec.

Doubravka Přemyslovna Měškovi porodila syna Boleslava a dceru Dorotu, u Vladivoje ovšem tato jistota chybí. Zřejmě však byl příbuzným Přemyslovců a zároveň Piastovec. Měškovi synové (přinejmenším Boleslav Chrabrý) by byli v tom případě z matčiny strany vnuky českého knížete Boleslava I. a bratranci Boleslava III., Jaromíra a Oldřicha.

Na českém trůně 
Po útěku Boleslava III. byl Vladivoj dosazen Boleslavem Chrabrým na český knížecí stolec. Podle kronikáře Dětmara Merseburského byl v Čechách přijat „jednomyslně pro příbuzenství a velkou sympatii“. V Čechách ovšem tou dobou existovaly přinejmenším dvě skupiny velmožů, z nichž jedna byla proněmecká a druhá propolská, první z nich byla v dané době zřejmě v menšině.

V listopadu 1002 Vladivoj v Řezně přislíbil, údajně „v důsledku moudré rady“, věrnost králi Jindřichovi II. a odměnou obdržel Čechy v léno. Stal se tak prvním českým vladařem, který si nechal Čechy udělit od římského panovníka, což byla významná změna poměru českých panovníků v Svaté říše římské. Římští panovníci na základě tohoto Vladivojova úkonu v 11. a 12. století (až do vydání Zlaté buly sicilské) opakovaně zasahovali do nástupnictví jednotlivých knížat z rodu Přemyslovců. Historička Barbara Krzemieńska je toho názoru, že Boleslav Chrabrý v této době už zřejmě obsadil Moravu a Vladivoj si lenním slibem chtěl pojistit alespoň český trůn (navíc se poté nemusel obávat Jindřichova vojska).

Vladivoj razil vlastní denáry. Podle kronikářů  byl Vladivoj notorický alkoholik, „vždy žízní trápen byl tak, že ani hodinu bez pití trvati nemohl“, a již počátkem roku 1003 se upil k smrti. Po smrti Vladivoje byl díky vojenské pomoci Jindřicha II. na český knížecí stolec dosazen kníže Jaromír, brzy však musel prchnout před Boleslavem III. a Boleslavem Chrabrým.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 

 Heslo v encyklopedii KDO BYL KDO v našich dějinách do roku 1918 
 Vladivoj na e-stredovek

Česká knížata
Piastovci
Přemyslovci
Katoličtí panovníci
Narození v 10. století
Úmrtí v roce 1003
Muži
Membrána (rozcestník)

Membrána (latinsky membrana, někdy také blána nebo diafragma) je tenká struktura tvořící rozhraní mezi prostředími. Pro membrány je typická pružnost a často také schopnost selektivní propustnosti.

 biologická membrána či též biomembrána je membránová struktura, která tvoří součást živých systémů
 buněčná membrána, obecně membrána v buňce
 cytoplasmatická membrána tvořící povrch buňky
 jaderná membrána obklopující buněčné jádro
 endomembránový systém obklopující vnitřní organely
 tonoplast obklopující vakuolu
 vnitřní membrána a vnější membrána, pokud je buňka nebo organela obalena více membránami
 anatomické membrány, součásti mnohobuněčných organismů
 mezikostní membrána
 slizniční membrána
 ušní bubínek
 hyalinní membrána
 syntetické membrány
 reproduktor
 mikrofon
 membránové čerpadlo
 filtrace
 dialýza
 ve fyzikální teorii superstrun a příbuzných teoriích (M-teorie) je membrána označení pro 2-bránu, tedy speciální p-bránu se dvěma prostorovými rozměry
Stará Kastilie

Stará Kastilie (španělsky Castilla la Vieja), původně plným názvem Království Stará Kastilie (španělsky Reino de Castilla la Vieja), je název historické španělské provincie o rozloze 66 097 km², rozdělené dnes mezi autonomní společenství Kantábrie, Kastilie a León a La Rioja. Hlavním městem Staré Kastilie, jejíž území bylo jádrem středověkého království Kastilie, byl Burgos. Královským dekretem z 30. listopadu 1833 bylo území této historické provincie rozděleno mezi provincie Ávila, Burgos, Logroño, Palencia, Santander, Segóvia, Soria a Valladolid. Dalším královským dekretem z 30. listopadu 1855 byly provincie Palencia a Valladolid přičleněny k Leónu, čímž se území Staré Kastilie zmenšilo na 49 935 km².

Podle Kastilského federálního paktu ze 3. června 1869 se území Staré Kastilie a Leónu mělo přeměnit ve stát Starou Kastilii, jenž měl být spolkovým státem federativní první Španělské republiky. Tento záměr byl po obnovení monarchie ve Španělsku odsouzen k nezdaru.

Roku 1978 pak byla většina území Staré Kastilie (bez tehdejších provincií Santander a Logroño, které se staly autonomními společenstvími Kantábrie a La Rioja) sloučena s Leónem do autonomního společenství Kastilie a León, vybaveného rozsáhlou autonomií.

Externí odkazy 
 

Historická území Španělska
Dějiny Kastilie a Leónu
Délka vzestupného uzlu

Délka vzestupného uzlu je jedním z elementů dráhy, popisujících pohyb kosmického tělesa (přirozeného, např. planety, komety apod., nebo umělého) v kosmickém prostoru. Vyjadřuje úhel, který svírá průvodič polohy tělesa nacházejícího se ve vzestupném uzlu své dráhy se směrem osy +x v základní rovině příslušné souřadné soustavy. Značí se Ω a vyjadřuje se ve stupních, řidčeji v radiánech (rad). Tento úhel se vždy měří v základní rovině souřadné soustavy ve směru od osy +x k ose +y (při pohledu „shora“, tj. od kladných hodnot souřadnice z); může proto nabývat hodnot v rozmezí 0° ≤ Ω <360 °.

Pro kosmická tělesa obíhající kolem Slunce (např. planety nebo meziplanetární sondy) je touto základní rovinou rovina ekliptiky, pro kosmická tělesa obíhající kolem planet (např. jejich měsíce nebo umělé družice) je touto základní rovinou rovina rovníku příslušné planety. V obou případech je za směr osy x brán směr k jarnímu bodu, osa +z kolmá k základní rovině míří do severního poloprostoru a osa +y ležící v základní rovině doplňuje systém na pravotočivý.

Elementy dráhy
Argument šířky pericentra

Argument šířky pericentra je jedním z elementů dráhy, popisujících pohyb kosmického tělesa (přirozeného, např. planety, komety apod., nebo umělého) v kosmickém prostoru. Vyjadřuje úhel, který svírá průvodič tělesa nacházejícího se ve vzestupném uzlu dráhy se směrem průvodiče téhož tělesa nacházejícího se ve periapsidě (pericentru) své dráhy. Značí se ω a vyjadřuje se ve stupních, řidčeji v radiánech (rad). Tento úhel se vždy měří v rovině oběžné dráhy ve směru pohybu obíhajícího tělesa od vzestupného uzlu k pericentru dráhy; může proto nabývat hodnot v rozmezí 0° ≤ ω <360°.

Argument šířky pericentra ω je svázán s dalšími elementy dráhy vztahem

kde Ω je délka vzestupného uzlu a π je délka pericentra. Vyjde-li podle tohoto vzorce hodnota ω záporná, přičte se 360°.

Pokud je centrálním tělesem popisované soustavy Slunce, nazývá se tento element dráhy argument šířky perihelu, obdobně pro Zemi argument šířky perigea.
 

Elementy dráhy
Délka pericentra

Délka pericentra je jedním z alternativních elementů dráhy, popisujících pohyb kosmického tělesa (přirozeného, např. planety, komety apod., nebo umělého) v kosmickém prostoru. Vyjadřuje lomený úhel, který měříme nejprve v základní rovině souřadné soustavy ve směru od osy +x k ose +y (při pohledu „shora“, tj. od kladných hodnot souřadnice z) až do vzestupného uzlu; potom se měří v rovině oběžné dráhy ve směru pohybu obíhajícího tělesa od vzestupného uzlu k pericentru dráhy. 
Pokud při tomto měření dostaneme hodnotu π > 360°, přepočítáme ji tak, aby platilo 0° ≤ π <360°.

Pro kosmická tělesa obíhající kolem Slunce (např. planety nebo meziplanetární sondy) je základní rovinou rovina ekliptiky, pro kosmická tělesa obíhající kolem planet (např. jejich měsíce nebo umělé družice) je touto rovinou rovina rovníku příslušné planety. V obou případech je za směr osy x brán směr k jarnímu bodu.

Délka pericentra π je svázána s dalšími elementy dráhy vztahem

,

kde Ω je délka vzestupného uzlu a ω je argument šířky pericentra.

Elementy dráhy
Grupoid

V algebře je grupoid základní algebraická struktura s jednou binární operací. Je to množina A, na které je definována jedna binární operace •. Množina A je vzhledem k operaci • uzavřená, tj. výsledkem operace provedené na libovolných prvcích množiny A je prvek množiny A.

Definice 
Množinu , na které je definována jedna binární operace (·) nazýváme grupoid a značíme .

Příklady 
 (N; +) – operace sčítání na množině přirozených čísel.
 (N; ·) – operace násobení na množině přirozených čísel.

Protipříklady 
 (N; −) – operace odčítání na množině přirozených čísel není uzavřená.
 (N; :) – operace dělení na množině přirozených čísel není uzavřená.

Vlastnosti 
 Grupoid (M; ·) se nazývá asociativní, právě když (∀x,y,z ∈ M)(x·y)·z = x·(y·z) – tj. operace na něm definovaná je asociativní. Pokud je grupoid asociativní, nazývá se pologrupa.
 Grupoid (M; ·) se nazývá grupoid s neutrálním prvkem, právě když (∃e ∈ M)(∀x ∈ M) e·x = x·e = x – tj. operace na něm definovaná má neutrální prvek.
 Jde-li o operaci násobení (tj. multiplikativní symboliku) pak neutrálnímu prvku říkáme jednotkový prvek a značíme: 1. Jde-li o operaci sčítání (tj. aditivní symboliku) pak neutrálnímu prvku říkáme nulový prvek a značíme: 0.
 Grupoid (M; ·) se nazývá grupoid s inverzními prvky, právě když 1 ∈ M ∧ (∀x ∈ M)(∃y ∈ M) x·y = y·x = 1 – tj. obsahuje jednotkový prvek a ke každému prvku také inverzní prvek.
 Grupoid (M; ·) se nazývá komutativní, právě když (∀x,y ∈ M)x·y = y·x – tj. operace na něm definovaná je komutativní.
 Grupoid (M; ·) se nazývá grupoid s krácením zleva, právě když (∀x,y,z ∈ M) (z·x = z·y ⇒ x = y).
 Grupoid (M; ·) se nazývá grupoid s krácením zprava, právě když (∀x,y,z ∈ M) (x·z = y·z ⇒ x = y).
 Grupoid (M; ·) se nazývá grupoid s krácením, právě když (∀x,y,z ∈ M) (z·x = z·y ⇒ x = y) ∧ (x·z = y·z ⇒ x = y).
 Grupoid (M; ·) se nazývá grupoid s dělením, právě když (∀x,y ∈ M)(∃u,v ∈ M) (x·u = y ∧ v·x = y).

Související články 
 Pologrupa – grupoid, jehož operace je asociativní
 Monoid – grupoid, jehož operace je asociativní a který má neutrální prvek
 Grupa – monoid rozšířený o inverzní operaci

Algebraické struktury
Neasociativní algebra
Schránka

Schránka je pevný, většinou vápenatý obal některých živočichů, například měkkýšů, korálů a dalších živočichů.

Schránka měkkýšů 

U měkkýšů rozlišujeme ulitu, která je typická pro plže, a lasturu, která se vyskytuje u mlžů.

Vrstvy lastury 
Schránka měkkýšů se skládá ze tří vrstev, zvaných periostrakum, ostrakum a hypostrakum.

Periostrakum (řec. peri = na obvodě, ostrakum = šupiny) je pružná nejsvrchnější vrstva, jejíž součástí jsou někdy i chlupy. Periostrakum je z konchiolinu. Konchiolin je tvořen bílkovinami a chinonem. Někteří plži periostrakum nemají, např. plži z čeledí zavinutcovití (Cypraeidae), olivovití (Olividae) či ohnutkovití (Marginellidae).

Ostrakum je z kalcitu. Hypostrakum je vrstva typická pro mlže (hypo = pod) je z aragonitu (CaCO3). Vzniká takto (zjednodušeně):

CO2 (vydýchaný mlžem) + H2O → H2CO3
H2CO3 + CaCO3 → Ca + H2 + 2CO32−

Hlavonožci 
Hlavonožci mají schránku většinou redukovanou na destičku (např. sépiová kost u sépie) nebo zcela překrytou pláštěm (např. u druhu Spirula spirula). Redukovaná schránka olihně obecné je tvořena pouze chitinem. Schránky samic argonautů jsou embryonální schránky. Pouze loděnky mají pravé vnější schránky.

Syntéza schránky 
Vápník z potravy je uskladňován v trávicí žláze. Odtud ho amébocyty jako fosforečnan vápenatý (Ca3(PO4)2) přenášejí do pláště. V plášti působením enzymu krystalizuje na kalcit (např. u slimáků), aragonit (u škeblí) nebo vaterit. Heliofilní plži mají někdy na povrchu bělavou až namodralou vrstvu z CaCO3 na ochranu před slunečním zářením. Někteří severoameričtí plzáci mají dokonce ještě ulitu.

{| class="wikitable"
|+ Diagram chemických reakcí při utváření ulity(upraveno podle Florkin & Sheer, 1972)'|-
! externí médium
! plášť
! mimoplášťová tekutina
! schránka
|-
| Ca2+ ↔||↔ Ca2+ + CO32− ↔ ||↔ Ca2+ + CO32− ↔ CaCO3||↔ CaCO3
|-
||| ↕ |||||
|-
|||CaCO3|| ↕ ||
|-
|HCO3− ↔|| ↔ HCO3− ↔ || ↔ HCO3−||
|-
|||protein →|| → protein → ||
|-
|||mukopolysacharidy →||→ mukopolysacharidy →||
|}

 Koráli 

 Další živočichové 

 Odkazy 
 Reference 

 Literatura 
 FLORKIN, Marcel, ed. and SHEER, Bradley T., ed. Mollusca.'' New York: Academic Press, 1972. 567 s. Chemical zooology, vol. 7.

Externí odkazy 
 
 
 Galerie - struktura lastur

Živočišné produkty
Anatomie měkkýšů
Střední anomálie

Střední anomálie je jedním z keplerovských elementů dráhy, popisujících pohyb kosmického tělesa (přirozeného, např. planety, komety apod., nebo umělého) v kosmickém prostoru. Vyjadřuje polohu tělesa, pohybujícího se na fiktivní kruhové dráze se stejnou délkou hlavní poloosy, jakou má skutečná dráha tělesa.

Střední anomálie je úhel s vrcholem ve středu fiktivní kruhové dráhy. Jedno rameno tvoří spojnice středu kružnice s periapsidou, druhé pak spojnice středu kružnice s polohou tělesa v daném čase.

Na střední anomálii lze pohlížet jako na časový údaj, kde jednotkou je 1/360 doby oběhu (resp. 2π doby oběhu pro radiány), a nula nastává při průchodu pericentrem.

Charakteristika 
Hodnota střední anomálie se rovná

,

kde n je střední denní pohyb, T0 je okamžik průchodu periapsidou (pericentrem) a T je okamžik, pro který se počítá hodnota střední anomálie. Obvykle se úhel posune do intervalu 0° ≤ M < 360°.

V některých případech, zejména u parabolických a hyperbolických drah, se hodnota střední anomálie neuvádí; místo toho je součástí elementů dráhy udání okamžiku průchodu tělesa periapsidou (pericentrem) dráhy T0. Z výše uvedené rovnice vyplývá, že pro okamžik T = T0 je M = 0.

Další anomálie 
Střední anomálie je fiktivní úhel.

Skutečný úhel, který těleso zaujme na eliptické dráze vůči středu elipsy, se nazývá pravá anomálie. U eliptických drah nastane rovnost střední anomálie a pravé anomálie pouze při průchodu tělesa apsidami (pericentrem a apocentrem) dráhy; v ostatních bodech dráhy se střední a pravá anomálie liší tím více, čím větší je hodnota excentricity dráhy e.

Úhel, který svírá spojnice toho ohniska, ve kterém je těžiště soustavy, a tělesa na oběžné dráze se spojnicí tohoto ohniska s periapsidou, se pak nazývá excentrická anomálie.

Elementy dráhy
Eurotunnel

Eurotunnel Group je nadnárodní společnost složená z francouzské Eurotunnel SA a britské společnosti Eurotunnel plc. Od roku 1986, kdy vznikla, řídí a provozuje tunel pod kanálem La Manche, v češtině známý jako Eurotunel. Sama provozuje vlaky Eurotunnel Shuttle, od ostatních dopravců (Eurostar, SNCF, EWS) vybírá poplatky za použití tunelu.

Reference

Externí odkazy 
 
 Eurotunnel (oficiální stránky)

Správci železniční infrastruktury
Francouzské železniční společnosti
Britské železniční společnosti
Evropské (akciové) společnosti
Firmy kotované na Pařížské burze
Konchologie

Konchologie je sběr a studium schránek měkkýšů jako součást malakologie.

Konchologové (lidé zabývající se konchologií) studují schránky měkkýšů aby porozuměli biodiverzitě a taxonomii měkkýšů nebo jednoduše oceňují jejich estetickou hodnotu.

Související články 
 seznam malakologů (anglická Wikipedie)
 seznam konchologů (anglická Wikipedie)

Externí odkazy 
 
 Conchology, Inc.
 Worldwide Conchology

Zoologie
Měkkýši
Antonina Krzysztoń

Antonina Krzysztoń [antoňina kšyštoň] (* 13. června 1954) je polská písničkářka, hudební skladatelka a textařka.

Biografie 
Začala vystupovat v roce 1980 na Festivalu zakázané písničky v Gdaňsku. Po vyhlášení válečného stavu 13. prosince 1981 začala vystupovat neoficiálně po bytech, kostelích a vybraných studentských klubech. Její kazety byly vydávány samizdatem. Na její první kazetě nazvané Ballady Karela Kryla (Balady Karla Kryla) se objevila řada písniček Karla Kryla přeložených do polštiny, mj. i proslulý Bratříček (Braciszku) nebo Salome. Tyto písničky se setkaly s příznivým ohlasem u polských posluchačů i u původního autora písní. Písničky byly znovu vydány na první výročí smrti Karla Kryla na CD Czas bez skarg (Doba bez stížností). V posledních letech Antonina Krzysztoń hraje v kostelech písně s křesťanskými motivy, které však vyhledávají i lidé bez vyznání. Na koncertech se doprovází na kytaru, ale v kostelech často zpívá úplně bez doprovodu. Byla spoluautorkou hudby do dokumentárního filmu Czas Słowiań (Čas Slovanů).

Diskografie 
 Ballady K. Kryla – NOWA (podzemní vydavatelství), 1984
 Pieśni, piosenki, piosneczki – CDN (podzemní vydavatelství)
 Koncert (Poznań) – Solid (podzemní vydavatelství)
 Inne światy – Pomaton, 1990 – Jiné světy
 Pieśni Postne – Wydawnictwo M., 1992 – Postní písně
 Takie moje wędrowanie – Pomaton, 1993 – Takové moje putování
 Czas bez skarg – Pomaton, 1995 – Doba bez stížností
 Kiedy przyjdzie dzień – Pomaton, 1996 – Kdy nadejde den
 Każda chwila – Každá chvíle
 Wołanie – Music Corner, 2000 – Volání
 Złota Kolekcja „Perłowa łódź“ – Pomaton, 2000 – Zlatá kolekce „Perlová loď“ (průřez dílem)
 Kolęda domowa – Paganini, 2003 – Domácí koleda
 Dwa księżyce, 2004 – Dva měsíce
 Objevila se také na CD Jiří Pavlica a Hradišťan Sešli se…

Odkazy

Externí odkazy 
 
 Antonina Krzysztoń z cyklu Folková mapa Polska, česky
 Oficiální stránky – polsky
 Životopis

Polské zpěvačky
Polští písničkáři
Polští hudební skladatelé
Narození v roce 1954
Žijící lidé
Ženy
Hlavatci

Hlavatci (Priapula = Priapulida) jsou kmen obsahující pouze 15 žijících druhů. Jsou to výlučně bentiční mořští draví živočichové, několik centimetrů velcí.

Jejich fosilní zástupci jsou známí už z kambria (nálezy z Číny a Kanady). Své latinské jméno získali podle antického boha Priapa.

Zástupci 
 Hlavatec žaludovitý (Priapulus caudatus) žije v Severním moři a je 8 cm velký.
 Hlavatec korálový (Tubiluchus corallicola) žije v mělkých tropických mořích.

Externí odkazy
Jena

Jena je město na řece Sále v Durynsku ve Spolkové republice Německo. Žije zde  obyvatel. Jena je střediskem sklářského, strojírenského (optické přístroje Zeiss) a farmaceutického průmyslu.

Dějiny 
První zmínky pocházejí ze 7.–9. století, v roce 1230 byla městu udělena městská práva.

V oblasti kolem Jeny žili v 3.–6. století Durynkové; kulturní ráz zde ovlivňovaly i styky s Římany a Ostrogóty. V roce 634 sem přišli Lužičtí Srbové. V 10. století se zde upevnilo křesťanství, jež se sem šířilo již od doby Bonifácovy misie.

Historické názvy: Gene (648, 1002, 1145), Jani (830), Gena (1033), Genea (1092), Jene (1284), Jhene (1288), Jehne (1415), Jhenis (1440).

V roce 1558 byla založena zdejší univerzita; ta se počátkem 19. století stala centrem, kolem něhož vznikl německý idealismus a raný romantismus. V té době zde studoval i slovenský a český obrozenec Ján Kollár. Pro svou univerzitní historii je město přezdíváno Athény na Sále.

Mezi léty 1672–1690 byla Jena sídelním městem vévodství Sasko-Jena, od roku 1741 součástí vévodství Sasko-Výmar. V roce 1806 porazil Napoleon I. v bitvě u Jeny a maršál Davout u Auerstedtu pruskou armádu.

Partnerská města 
  Aubervilliers, Francie, 1999
  Berkeley, Kalifornie, USA
  Erlangen, Německo, 1987
  Lugoj, Rumunsko, 1983
  San Marcos, Nikaragua, 1996

Obrazárna

Odkazy

Reference

Související články 
 Univerzita Jena

Externí odkazy 
 
 

 
Města v Durynsku
Univerzitní města
Rypečky

Rypečky (Kinorhyncha) jsou malý kmen čítající přes 150 druhů. Vědecký název je odvozen ze slov kinema (pohyb) a rhynchos (rypák).

Jsou to mikroskopičtí mořští živočichové s červovitě protaženým tělem. Tělo je kryto kutikulou a je členěno na 13 článků. Živí se částečkami organické hmoty a řasami. Ústní otvor je umístěn na konci vychlípitelného chobotu (introvertu). Vylučovací soustavu tvoří protonefridie. Jsou to gonochoristé s přímým vývojem.

Systém 
Jednotlivé druhy se v současnosti (k roku 2018) řadí do 25 rodů. Aktuální vyšší klasifikace (české názvy podle BioLib):

Kmen: Kinorhyncha  - rypečky
 Třída: Allomalorhagida 
 Čeleď: Dracoderidae  
 Rod: Dracoderes 
 Čeleď: Franciscideridae  
 Rod: Franciscideres 
 Rod: Gracilideres 
 Čeleď: Pycnophyidae  
 Rod: Kinorhynchus 
 Rod: Pycnophyes 
 Čeleď: Neocentrophyidae H 
 Rod: Mixtophyes 
 Rod: Neocentrophyes 
 Rod: Paracentrophyes 
 Třída: Cyclorhagida 
 Řád: Echinorhagata  
 Čeleď: Echinoderidae  
 Rod: Cephalorhyncha 
 Rod: Echinoderes 
 Rod: Fissuroderes 
 Rod: Meristoderes 
 Rod: Polacanthoderes 
 Řád: Kentrorhagata  
 Čeleď: Antygomonidae  
 Rod: Antygomonas 
 Čeleď: Cateriidae  
 Rod: Cateria 
 Čeleď: Centroderidae  
 Rod: Centroderes 
 Rod: Condyloderes 
 Čeleď: Semnoderidae  
 Rod: Parasemnoderes 
 Rod: Semnoderes 
 Rod: Sphenoderes 
 Čeleď: Zelinkaderidae  
 Rod: Triodontoderes 
 Rod: Zelinkaderes 
incertae sedis 
 Rod: Tubulideres 
 Rod: Wollunquaderes 
 Řád: Xenosomata  
 Čeleď: Campyloderidae  
 Rod: Campyloderes 

Současnou (rok 2015) představu o vzájemné příbuznosti taxonů ukazuje následující fylogenetický strom (vnitřní struktura třídy Cyclorhagida není plně potvrzena, neboť se liší morfologická a molekulární analýza; (P) označuje skupiny, u kterých není vyloučen parafyletismus):

Reference

Externí odkazy
Drápkovci

Drápkovci (Onychophora) jsou kmen živočichů. Jedná se o velmi starobylou skupinu, která se v podstatě za posledních 500 milionů let nezměnila. Zatím bylo popsáno asi 200 druhů, ale předpokládá se, že celkový počet bude výrazně vyšší. Jde o článkovce s homonomní metamerií.

Stavba těla 
Jedinci mohou dorůstat až 20 cm délky. Jméno dostali podle dvojice drápků, které zakončují nečlánkované končetiny, nesoucí tělo nad podkladem. Stejnoměrně článkované tělo pokrývá kutikula s chloupky, kterou jednou za čas svlékají. Při každém svlékání přibývá počet článků i panožek. Na hlavě mají pár kroužkovaných tykadel a na jejich bázi jsou poměrně vyspělé oči s rohovkou i čočkou. První pár panožek (onychopodií) je přeměněn v kusadla, v ústech je navíc několik masitých pedipalp, vylučujících lepivý sekret. Vylučovací soustavu tvoří metanefridie. Nervová soustava: shodná jako u členovců, složena ze tří oddílů. Pár ventrálních nervových provazců se nachází v každém článku, nad řitním otvorem se spojují. Cévní soustava je otevřená, silně redukovaná díky vzdušnicovému typu dýchání. Přítomna jedna hřbetní céva s párem ostií na každém článku. Dýchací soustava: dýchají vzdušnicemi. Protože nemohou vzdušnice uzavírat (jak to například dělá hmyz), hrozí jim vyschnutí a musí se stále zdržovat ve vlhku. Na povrchu těla se nachází velké množství pórů se svazky tracheálních kapilár. Díky nim dochází k transportu kyslíku k jednotlivým buňkám.

Životní cyklus 
Jsou to gonochoristé s přímým vývojem. Některé druhy kladou vajíčka, jiné rodí živá mláďata, která jsou pohyblivá a nepigmentovaná. U amerických živorodých druhů dokonce nacházíme jednoduchou placentu vyživující zárodek a vývoj embrya může trvat i 15 měsíců. V okamžiku vylíhnutí, či narození jsou mláďata podobná dospělcům.

Rozšíření, biologie 

Žijí převážně na jižní polokouli ve vlhkých tropech. Je to jediný kmen živočichů, který je zcela suchozemský. Všichni drápkovci jsou masožraví. Z ústních žláz vystřikují lepkavou tekutinu, která na vzduchu tuhne. Užívají ji hlavně k lovu, k znehybnění kořisti, ale i pro obranu. Na jejich vlastním těle se tato vlákna rozpadají.

Převážně jde o noční dravce, kteří napadají různé členovce a další malé živočichy (například slimáky) až do velikosti útočníka. Kořist je paralyzována a poté do ní drápkovec napustí trávicí enzymy, které obsah těla rozpustí. Díky svalnatému hltanu je pak obsah těla vysáván (na principu pumpy).

Taxonomie 

Celý kmen obsahuje asi 200 druhů. Příkladem je drápkonoš kapský (Peripatopsis capensis), modře zbarvený, 5 cm velký a žijící v jižní Africe.

Aktuální klasifikace (2013):

(† označuje vyhynulé taxony; české názvy podle BioLib)

Kmen: Onychophora  – drápkovci
 Čeleď: Peripatidae  – drápkovcovití
 Čeleď: Peripatopsidae  – drápkonošovití
 Čeleď: †Succinipatopsidae 
 Čeleď: †Tertiapatidae 
 Čeleď: †Helenodoridae

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Popis skupiny
Mechovnatci

Mechovnatci (Entoprocta) je kmen vodních prvoústých živočichů. Je známo přibližně 150 druhů.

Popis 
Mechovnatci dosahují velikosti 0,5–5 mm. Žijí ve vodě, obvykle v mořské (např. Pedicellina), ačkoliv mechovnatka jemná (Urnatella gracilis) je sladkovodní. Od mechovců (Bryozoa, Ectoprocta) se liší polohou řitního otvoru. Mechovnatci mají tento otvor uvnitř vějíře chapadel (proto „ento“ v jejich názvu), mechovci venku.

Mechovnatci se živí filtrací detritu a mají trávicí soustavu ve tvaru U. V dospělosti žijí obvykle přisedle, ačkoliv larvy (tzv. trochofory) jsou pohyblivé. Nemají speciální cévní ani dýchací soustavu.

Čeledi a zástupci 
V současné době se dělí kmen pouze na několik čeledí:

 Barentsiidae
 Loxokalypodidae
 Loxosomatidae
 Pedicellinidae
 Urnatellidae

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Mechovnatci na biolibu
 Mechovnatci na TreeOfLife

 
Živočichové
Blatouch bahenní

Blatouch bahenní (Caltha palustris) je bylina z čeledi pryskyřníkovitých (Ranunculaceae), která roste ve střední Evropě na podmáčených stanovištích od nížin do hor. V roce 1999 se stal německou Rostlinou roku.

Popis 
Blatouch bahenní je vytrvalá rostlina, dorůstá výšky 30–50 cm, výjimečně i výšky okolo 1 metru. Listy jsou jednoduché, dolní řapíkaté, horní až přisedlé, řapík je dole rozšířen v pochvu. Čepele okrouhlé, ledvinité, na bázi srdčité, na okraji zubaté až pilovité. Kvete od dubna do června. Květy jsou leskle žluté, pětičetné, koruna chybí, kalich je petaloidní (napodobuje korunu). Plodem je mnohosemenný měchýřek.

Rozšíření 
Blatouch bahenní je rozšířen v Evropě (na jihu jen málo) a roste i v rozsáhlých územích Asie a Severní Ameriky. Ve střední Evropě ho často najdeme v luzích sv. Alnion incanae, na podmáčených loukách sv. Calthion a na jiných bažinatých místech. Blatouch bahenní je rostlina suchozemská. Neroste ponořená celá ve vodě. Vyžaduje však hodně vody, bez ní rychle vadne. Je mírně jedovatá, proto se jí býložravci vyhýbají.

Poddruhy 
Velmi variabilní druh, je rozlišováno více poddruhů a variet, ve střední Evropě to jsou:
 Caltha palustris subsp. cornuta (Schott, Nyman et Kotschy, 1854) Hegi, 1912 (blatouch bahenní růžkatý)
 Caltha palustris subsp. laeta (Schott, Nyman et Kotschy, 1854) Hegi, 1912 (blatouch bahenní horský)
 Caltha palustris subsp. palustris (blatouch bahenní pravý)
 Caltha palustris subsp. procumbens (Beck, 1891) Neumayer, 1942 (blatouch bahenní poléhavý)

Obsahové látky

Alkaloidy 
 magnoflorin

Flavonoidy 
 kvercetin

Antibiotika 
 protoanemonin

Význam

Použití 
Občas se pěstují jako okrasné rostliny plnokvěté kultivary, někdy i s květy zabarvenými do oranžova. V minulosti se sušená nať (Herba calthae palustris) používala jako močopudný prostředek a projímadlo. Dnes se využívá jen omezeně a to v homeopatických prostředcích.

Včelařství 
Blatouch bahenní je nektarodárnou i pylodárnou rostlinou. Nektarium květu blatouchu vyprodukuje za 24 hodin 0,46 mg nektaru s cukernatostí 44 %. Cukerná hodnota, tedy množství cukru vyprodukovaného v květu za 24 hodin, je 0,2 mg. Pylové rousky mají žlutou barvu. Druhové medy blatouchu bahenního nejsou známy.

Reference

Literatura 
Květena ČSR, díl 1 / S. Hejný, B. Slavík (Eds.). - Praha : Academia, 1988. - S. 367-370.

Externí odkazy 
 
 
 
 blatouch bahenní (Caltha palustris) na Botanika.wendys
 blatouch bahenní (Caltha palustris) na Biolib.cz
 blatouch bahenní (Caltha palustris) na rostliny.prirodou.cz
 blatouch bahenní horský na Salvia-os.cz

Pryskyřníkovité
Flóra Česka
Flóra severní Evropy
Flóra střední Evropy
Flóra jihozápadní Evropy
Flóra jihovýchodní Evropy
Flóra Střední Asie
Flóra Sibiře
Flóra ruského Dálného východu
Flóra východní Evropy
Flóra jihozápadní Asie
Flóra Kavkazu
Flóra Číny
Flóra Mongolska
Flóra Indočíny
Flóra východní Asie
Flóra subarktické Ameriky
Flóra západní Kanady
Flóra východní Kanady
Flóra severozápadu USA
Flóra severovýchodu USA
Flóra středoseveru USA
Flóra jihovýchodu USA
Stůl

Stůl je druh nábytku tvořený horní deskou a nohou či nohami, někdy má desku podloženou lubem či doplněnou zásuvkou nebo zásuvkami. Je vyráběn ze dřeva zejména smrků, buků a dalších dřevin, může však být vyráběn i z plastu nebo železa. Používá se k odkládání či ukládání předmětů, dále pro stolování nebo k práci. Má mít obvyklou nebo pohodlnou výšku, někdy variabilně nastavitelnou.

Využití 
Stůl může být používán pro odkládání či ukládání věcí, jídla a nádobí a náčiní během konzumace, nádob na nápoje, knih (zvláště velkých a těžkých), rozkladatelných map, papírů během psaní a čehokoliv co vyžaduje mít k dispozici více předmětů. Předměty mohou být položeny na stole stále, např. televizor, počítač, dekorace (např. ubrus, pokrývající obvykle celý stůl) atd. Prostírání, tj. uspořádání nádobí a potravin na stole je dáno především tradicí.

Podle materiálu 
 Dřevěný stůl – nejčastější pro interiéry
 z kombinovaných materiálů, nejčastěji dřevo vykládané kovem, kostí, perletí, želvovinou
 Kamenný stůl – v exteriéru
 plastový či hliníkový – moderní, skládací

Rozdělení podle účelu 
 Psací stůl - používá v pracovnách, domácnostech, učebnách (katedra pro učitele) i na úřadech; stojací: může mít šikmou desku.
 Jídelní stůl - slouží ke stravování v domácnosti, školní jídelně, restauraci.
 Rozkládací stůl, pro zahradní oslavy a snadný transport, např. pro kemping.
 Konferenční stůl, slouží k odkládání během sezení na pohovce, sedací souprava
 Pracovní stůl řemeslnický, např. řeznický k porcování masa, truhlářský, tzv. ponk
 Hráčský stůl či stolek, např. šachový či karetní, míval v rozích desky prohlubně pro žetony nebo mince; má mít stabilní nohy, aby nemohlo dojít k posunu předmětů
 Obětní stůl (menza) - součást oltáře v kostele
 Dekorační stůl - ve společenských prostorách: může být konzolový přízední, o jedné či dvou nohách nebo zavěšený na stěně a sklápěcí.
 Sváteční stůl - Vánoce a Velikonoce a pod.

Rozdělení podle způsobu podepření nebo uchycení 

 stoly konzolové jsou ukotvené ve zdi a mohou mít také nohy.
 stoly s nohama.
 stoly bez nohou zavěšené na lanech nebo tyčích ve stropu.
Z pohledu mechaniky, jestliže klasický stůl postavený na podlahu má tři jen tři nohy, pak je to staticky určitá konstrukce. Pokud má klasický stůl více něž tři nohy, pak je to úloha staticky neurčitá konstrukce.

Zajímavost 
Tradiční stoly v Japonsku nazývané chabudai jsou nízké, někdy mají kruhový tvar a používají se na konzumaci čaje a jídla tak, že stolovník u nich sedí na zemi.

Galerie

Odkazy

Literatura 
 Zdeněk Wirth, František Cimburek, Karel Vladimír Herain: Dějiny nábytkového umění I., II. reprint Argo Praha 1995

Související články 
 Židle

Externí odkazy 
 
 
 

Nábytek
Prvky zahradní architektury
Mobiliář kostela
Legát

Legát, vycházející z latinského slova legatus, jež v doslovném překladu znamená pověřený, byl titul označující v antickém Římě zplnomocněnce, který byl delegován od nějaké vyšší autority. Podle toho se rozlišovali legáti senátorští a císařští.

Legáti senátorští 
Šlo vždy o senátory, kteří byli vybíráni především jako diplomatičtí vyslanci k zahraničním státům. Mohlo také jít o deset rádců vítězného vojevůdce (decem legati), kteří mu měli pomoci organizovat dobyté území, nebo o rádce a zástupce místodržitelů v provinciích.

Legáti císařští 
Byli to přímo místodržitelé provincií (legati Augusti pro praetore) či soudci, praetoři do provincií vyslaní (legati iuridici). V římském vojsku se tak pak nazývali stálí a zkušení velitelé legií (legati Augusti legionis), které místo nezkušených vojenských tribunů zavedl Gaius Iulius Caesar.

Reference

Externí odkazy 
 

Diplomacie
Starověké římské vojenství
Starověké římské úřady
Vigilius

Vigilius byl od roku 537 do 7. června 555 papežem. Narodil se kolem roku 500 ve významné římské rodině. Jeho otec byl konzulem, bratr senátorem.

Život 
Již Bonifác II. jej chtěl učinit svým nástupcem, avšak římský klérus mu odepřel souhlas. Papež Agapetus I. jej vyslal jako apokrisiáře do Konstantinopole. Zde se začal klonit k monofyzitismu a do Říma se po smrti Agapeta I. vracel coby císařovnou Theodorou upřednostňovaný favorit volby. Justinián I. si od volby Vigilia sliboval též vyřešení sporu mezi zastánci Chalkedonského koncilu a monofyzity.

Avšak po Vigiliově návratu se papežem stal na nátlak ostrogótského krále Theodabada Silverius. Vigilius se stal na nátlak z Konstantinopole 29. března 537 vzdoropapežem a byl obecně po Silveriově smrti uznán jako jeho nástupce.

Navzdory očekávání císaře se však Vigilius začal stavět proti monofyzitismu. Následně roku 543/544 Justinián odsoudil spisy tří významných antiošských teologů (viz Spor o Tři kapitoly). Tomuto výnosu, který zároveň zpochybňoval autoritu Chalkedonského koncilu, se však postavili západní biskupové a Vigilius, kteří odmítli Tři kapitoly odsoudit. Vigilius odcestoval do Konstantinopole, kde roku 548 pod nátlakem a ke zděšení západních biskupů ve svém Iudicatum podepsal odsouzení Tří kapitol. Za to byl na jedné africké synodě dokonce exkomunikován ze strany některých západních biskupů.

V této situaci uzavírá Vigilius s Justiniánem tichou dohodu, že bude v celé záležitosti svolán ekumenický koncil, který rozhodne; až do té doby neměla žádná strana konat další kroky. Justinián však přesto roku 551 znovu Tři kapitoly odsoudil, proti čemuž Vigilius protestoval a nakonec se uchýlil do baziliky sv. Petra, z níž však byl dovlečen do Konstantinopole. V květnu 551 církevní synod v Konstantinopoli Tři kapitoly odsoudil, avšak Vigilius se postavil zásadně proti. Císař jej za to zesměšnil a dokonce nechal exkomunikovat. Vigilius se v tzv. druhém protokolu vyjádřil v souladu s touto synodou. Přinejmenším domnělá bezzásadovost přivedla Vigilia do naprosté izolace na Západě i na Východě.

Ve váhavosti nadále pokračoval a nakonec přijal i usnesení Druhého konstantinopolského koncilu (553), který nepřijal odsouzení zmiňovaných Tří kapitol. Autoritou papeže coby patriarchy Západu Vigiliovo chování v celé záležitosti otřáslo na více než 150 let. Vigilius zemřel na cestě domů 7. července 555 v Syrakusách.

O mnoho staletí později se Vigiliovo počínání během celé kontroverze stalo v 19. století významným vzhledem k rozpravě o papežské neomylnosti.

Odkazy

Externí odkazy

Literatura

Související články 
 Druhý konstantinopolský koncil
 Spor o Tři kapitoly
 Papežská neomylnost

Italští papežové
Narození v 5. století
Narození v Římě
Úmrtí v roce 555
Úmrtí 7. června
Úmrtí v Syrakusách
Pohřbení v bazilice sv. Petra
Muži
Papežská neomylnost

Papežská neomylnost je v katolické teologii dogmatem, které tvrdí, že papeži coby římskému biskupovi přísluší neomylnost, „když s konečnou platností vyhlašuje nauku o víře a mravech jako nejvyšší pastýř a učitel všech věřících křesťanů, který své bratry povzbuzuje ve víře“ (Druhý vatikánský koncil, Lumen gentium 25).

Historie 
Implicitní víra v církev sahá do daleké minulosti, avšak dogmaticky byl tento názor vyjádřen až Prvním vatikánským koncilem roku 1870 v dogmatické konstituci Pastor aeternus. V katolické teologii představuje papežská neomylnost jeden ze způsobů, jakými je v církvi garantována Duchem Svatým neporušenost nauky.

Vyhlášení dogmatu bylo přijato velmi odmítavě nekatolickou veřejností, a i mezi katolíky byly reakce různé — někteří jej přijali s nadšením, jiní nadšeni nebyli a odpor dalších vedl až k odštěpení starokatolické církve.

Ideu papežské neomylnosti nikdy neuznávaly pravoslavné církve. Pravoslavní křesťané jsou přesvědčeni, že celé první tisíciletí po Kristu nic takového v Církvi neexistovalo. Podle názoru pravoslavných uzurpuje dogmatem o neomylnosti římský papež postavení, které má v Církvi pouze Duch Svatý.

Znění dogmatu 
Učíme a definujeme jako Bohem zjevené dogma: když římský pontifex mluví ex cathedra, to jest když vykonávaje službu pastýře a učitele všech křesťanů definuje svou nejvyšší apoštolskou autoritou nauku o víře nebo mravech, kterou má dodržovat celá církev, pak se s pomocí Boží, přislíbenou mu ve svatém Petru, těší oné neomylnosti, jíž chtěl mít božský Vykupitel vybavenu svou církev, když bude definovat nauku o víře nebo mravech; proto jsou definice téhož římského pontifika samy sebou, nikoli na základě souhlasu církve, nezměnitelné.

Využití 
Dogma o papežské neomylnosti v žádném případě neznamená, že by kterýkoli osobní názor papeže byl považován za oficiální a závazné stanovisko celé církve. Ve skutečnosti bylo dogma o papežské neomylnosti až dosud (2021) v praxi uplatněno pouze jedenkrát, a to při vyhlášení dogmatu o nanebevzetí Panny Marie papežem Piem XII. dne 1. listopadu 1950.

Odkazy

Reference

Související články 
 Papež
 Církev
 Vigilius
 Honorius I.
 Theodor von Pachmann

Externí odkazy 
 

Křesťanská dogmata
Kanonické právo
Papežství
Epistemologie
Lumen gentium

Lumen gentium je dogmatická konstituce druhého vatikánského koncilu o církvi, jeden z nejdůležitějších dokumentů církevního sněmu, který se konal v letech 1962–1965. Konstituci vyhlásil papež Pavel VI. 24. listopadu 1964 poté, co ji schválili shromáždění biskupové v poměru 2 151 ku 5.

Název dokumentu (latinsky Světlo národů) pochází z prvních slov konstituce: „Kristus je světlo národů." Konstituce má osvětlit věřícím i dalším lidem podstatu církve a její univerzální poslání.

Reference

Související články 
 Ekleziologie

Externí odkazy 
 Český překlad konstituce Lumen gentium

Dokumenty Druhého vatikánského koncilu
Grand Prix Brazílie 2004

Grand Prix Brazílie 33o Grande Prêmio Marlboro do Brasil

 24. říjen 2004
 Okruh Interlagos
 71 kol x 4,309 km = 305,909 km
 731. Grand Prix
 4. vítězství Juana Pabla Montoyi
 113. vítězství pro Williams

Výsledky

Nejrychlejší kolo 
 Juan-Pablo MONTOYA Williams BMW 1'11,473 - 217.039 km/h

Vedení v závodě 
 1-3 kolo Kimi Räikkönen
 4-5 kolo Rubens Barrichello
 6-7 kolo Felipe Massa
 8-18 kolo Fernando Alonso
 19-28 kolo Juan Pablo Montoya
 29 kolo Kimi Räikkönen
 30-50 kolo Juan Pablo Montoya
 51-55 kolo Kimi Räikkönen
 56-71 kolo Juan Pablo Montoya

Postavení na startu 
 červeně - výměna motoru / posunutí o 10 míst
 Modře – startoval z boxu

Zajímavosti 
 Pneumatiky Michelin zvítězili po 75
 Zsolt Baumgartner startoval ve 20 GP
 Rubens Barrichello skončil na 3 místě po 24 v kariéře a vede tabulku před Davidem Coulthardem s 21

Externí odkazy 
 

Grand Prix Brazílie
Giovannino Guareschi

Giovannino Guareschi (1. května 1908, Fontanelle di Roccabianca – 22. července 1968) byl italský katolický novinář a spisovatel, který vytvořil slavnou postavu Dona Camilla. Jako novinář spolu s Giovannim Moscou založil a vydával satirický monarchistický (a posléze křesťansko-demokraticky orientovaný) časopis Candido.

Dílo

Série o Donu Camillovi 
Příběhy Dona Camilla byly velice populární a dočkaly se překladu do mnoha jazyků, včetně češtiny. Velice si je oblíbil i Angelo Giuseppe Roncali (později papež Jan XXIII.)
 Mondo piccolo: Don Camillo (1948, česky Don Camillo a jeho svět, 2001)
 Mondo piccolo: Don Camillo e il suo gregge (1953, česky Don Camillo a jeho ovečky, 2002)
 Il compagno Don Camillo (1963, česky Soudruh Don Camillo, 2003)
 Don Camillo e i giovani d'oggi (vydáno posmrtně roku 1969, česky Don Camillo a Don Chichi, 2005)

Některé další knihy 
 La scoperta di Milano (1941)
 Il destino si chiama Clotilde (1943)
 Il marito in collegio (1944)
 Favola di natale (1945)
 Diario Clandestino 1943-1945 (1946)
 Italia Provvisoria (1947)
 Lo zibaldino (1948)
 Corrierino delle famiglie (1954)
 Vita in famiglia (1968)

Externí odkazy 
 

Italští novináři
Italští spisovatelé
Italští humoristé
Katoličtí autoři
Narození v roce 1908
Úmrtí v roce 1968
Muži
Zemřelí na infarkt myokardu
Narození 1. května
Úmrtí 22. července
Eutychios z Konstantinopole

Eutychios z Konstantinopole byl v letech 552 až 582 12. konstantinopolským patriarchou. Zachoval se celý Eutychiův životopis z pera jeho písaře Eustathia.

Život 
Eutychios se narodil ve Frýgii kolem roku 512, jeho otec byl jedním z Belisarových velitelů. Eutychios oblékl ve věku 30 let mnišský hábit. Coby archimandritu konstantinopolského kláštera si jej oblíbil patriarcha Mennas, po jehož smrti jej císař Justinián I. jmenoval jako nástupce.

Na začátku roku 553 Eutychios napsal list papeži Vigiliovi, v němž vyznává katolickou víru a prohlašuje, že se drží čtyř dosavadních ekumenických koncilů a Tomu ad Flavianum papeže sv. Lva I. V listu se snaží přesvědčit Vigilia, aby předsedal chystanému koncilu, který se měl zabývat otázkou Tří kapitol. Vigilius předsednictví odmítl a Eutychios pak Druhému konstantinopolskému koncilu předsedal společně s patriarchy Apollinariem z Alexandrie a Domninem z Antiochie. Papež se omluvil i pro druhé zasedání koncilu. Eutychiův podpis tak nalezneme i pod akty koncilu.

Eutychios se dostal do prudkého sporu s císařem Justiniánem roku 564, kdy císař přijal některé teze afthartodokétismu. Eutychios dokazoval, že tato pozice není slučitelná s Písmem svatým, avšak císař trval na svém. 22. ledna 565 byl Eutychios císařskými vojáky zatčen přímo v kostele u Hormisdova paláce. Pro malichernosti byl poslán do exilu na ostrov Principus a později do svého bývalého kláštera v Amaseji, kde strávil téměř 12 a půl roku. Po smrti Jana Scholastika, jehož Justinián mezitím jmenoval patriarchou si jej konstantinopolský lid vyžádal zpět. Císař Justinos III. jej v říjnu 577 povolal zpět do Konstantinopole.

Ke sklonku svého života se Eutychios začal klonit k názoru, že po vzkříšení bude tělo lehčí než vzduch a nebude již možné dotknout se jej. Svatý Řehoř Veliký coby apokrisiář se tomuto názoru postavil. Císař Tiberios se snažil obě strany smířit, avšak bezúspěšně. Eutychios zemřel 5. dubna 582 ve věku 70 let.

Odkazy

Související články 
 Druhý konstantinopolský koncil
 Spor o Tři kapitoly

Externí odkazy 
 

Muži
Pravoslavní svatí
Konstantinopolští patriarchové
Křesťanští spisovatelé
Úmrtí v roce 582
Kubofuturismus

Kubofuturismus je umělecký směr, který spojuje futuristický dynamismus a kubistickou mnohopohledovost.

Název je odvozen z řeckého slova , česky krychle, kostka. V literatuře mezi jeho projevy patří zachycení složité skutečnosti z mnoha úhlů pohledu; polytematičnost (uvolnění dějových souvislostí, spontánní proud představ), prolínání časových rovin; báseň je geometricky uspořádána, působí jako obraz (kaligramy) a zcela postrádá logiku. Důležitá je asociace – spojování slov vzdálených významů. Je to hlavní větev ruského futurismu, tvořící jádro ruské předrevoluční literární avantgardy.

Na rozdíl od tzv. egofuturismu, jenž byl pouze záležitostí krátkodobou a málo významnou, působí kubofuturismus velmi silně po celé druhé a třetí desetiletí 20. století (zhruba 1910–1930), přičemž zvláště po Říjnové revoluci doznává podstatných proměn.

Představitelé 
 Guillaume Apollinaire (1880–1918)
 Velemir Chlebnikov (1885–1922)
 Kazimir Malevič (1878–1935)
 Ljubov Popovová
 Naděžda Udalcovová
 Alexandra Exter
 Alexandr Archipenko
 Ardengo Soffici

Ukázka 
Bobéobi (Velemir Chlebnikov)
Bobéobi zněla ústa
Veeómi zněly oči
Pieéo zněly brvy
Lieeej zněl ovál líček
Gzi-gzi-gzeo řetěz zněl
Tak na plátnech jakýchsi Souvztažností
Vně rozměrů žila tvář.

Externí odkazy 
 

Kubismus
Futurismus
Jílové

Název Jílové nese nebo neslo více míst:

 1) Jílové (okres Děčín), též Jílové u Děčína, město v okrese Děčín
 Jílové (zámek), zámek v obci Jílové, okres Děčín
 2) Jílové u Držkova, obec v okrese Jablonec nad Nisou
 3) Jílové u Prahy, město v okrese Praha-západ, do 31. ledna 1949 sídlo okresu Jílové
 4) Jílové (Hodkovice nad Mohelkou), část města Hodkovice nad Mohelkou v okrese Liberec
 Bagrationovsk, město v Kaliningradské oblasti Ruska, dříve město Eylau ve Východním Prusku, česky Jílové

Externí odkazy
Tonoplast

Tonoplast je označení pro biologickou membránu, která obklopuje obsah vakuoly. Strukturálně je v zásadě obdobná stavbě cytoplazmatické membrány, má však lehce specifické složení. Má trochu jiné zastoupení jednotlivých druhů lipidů v lipidové dvouvrstvě oproti membránám jiného typu a obsahuje pro vakuolu (tedy pro tonoplast) specifické bílkoviny. Mnoho biologických procesů zajišťovaných vakuolou začíná interakcí látek z cytoplazmy s povrchem tonoplastu, tonoplast proto musí být od membrán jiných organel odlišitelný, odlišné zastoupení bílkovin a lipidů, které je pro tonoplasty vždy specifické pak takovouto identifikovatelnost skutečně zabezpečuje. Díky tomu, že může být vakuola chemicky rozeznána, může být žádoucí protein nebo obsah transportního váčku dopraven specificky do ní bez rizika, že skončí v jiné organele.

Buněčné membrány
Rostlinná buňka