alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Радиево

Радиево е село в Южна България. То се намира в община Димитровград, област Хасково.

География 
Местоположението на селото е в Южен централен район. Разстоянието до столицата София е 200,327 km. Намира се на 7 km северно от Димитровград и е общинска граница. На север селото граничи със Бял извор, което се намира в рамките на община Опан, област Стара Загора. Западно граничи с Бряст, източно е в съседство със селата Голямо и Малко Асеново. Това е най-голямото село по население в община Димитровград (1062 жители (към 01/01/2007 – НСИ)).

Религии 
Основна религия е християнството. Селото разполага със свой църковен храм, в който всеки жител от селото или всеки, който минава покрай него, може да се помоли и да намери утеха.

Обществени институции 
 Основно училище „Христо Смирненски“.

Културни и природни забележителности 
 Храм-паметник св. Архангел Михаил
 НЧ „Събуждане – 1927“

Икономика 
В Радиево живеят и работят много млади хора. В селото има цех за производство на спално бельо, сладкарски цех, няколко хранителни магазина, Комплекс с аквапарк и турски ресторант.

В селото има и фотоволтаична централа, която произвежда „слънчев ток“, която е изградена на мястото на бившия рудник „Миньор“. В миналото, в него работили почти цялото население.

Личности 
 Родени
 Петър Желязков – хореограф по народни танци

Редовни събития 
 8 ноември – Св. Архангел Михаил – на този ден всяка година в селото се прави събор.

Бележки 

Села в област Хасково
Населени места в община Димитровград
Буново

Името Буново носят две български села:

 Буново (Област Кюстендил)
 Буново (Софийска област)
Гирчевци

Гирчевци е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Селото се намира на 6 км източно от гр. Кюстендил в плодородната Кюстендилска котловина на десния бряг на река Струма.

Климат – умерен, преходно континентален.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Слокощица (1949-1955), община Багренци (1955-1958), община Коняво (1958-1987) и Община Кюстендил (от 1987 г.).

Население

История 
Село Гирчевци е старо средновековно селище. В списъка на джелепкешаните от 1576-77 г. е записано селище Гирчува.

В турски документи от 1605 г. е записано като Гирчувче. През 1866 г. има 7 домакинства и 72 жители.

След Освобождението населението се увеличава с преселници от с. Еремия, Извор, Босилеградско, Горни Кортен, Долно село.

В края на ХІХ век селото има 1836 декара землище, от които 1680 дка ниви, 136 дка естествени ливади, 20 дка овощни и зеленчукови градини и се отглеждат 42 говеда, 16 овце и 16 коня. Основен поминък на селяните са земеделието и животновъдството. От началото на ХХ век започва да се развива овощарството чрез създаване на нови овощни градини. Развити са домашните занаяти: има 1 кожухар, 2 колари, 4 шивачи, 2 бакалници и кръчми, 10 воденици.

През 1950 г. е учредено ТКЗС „Ал. Стамболийски“, което от 1982 г. е в състава на АПК – с. Коняво.

Селото е електрифицирано (1948) и водоснабдено (1961). Главните улици са асфалтирани.

Религии 
Село Гирчевци принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Обществени институции 
 Кметско наместничество.
 Читалище „Просвета“ – действащо читалище, регистрирано под номер 3389 в Министерство на културата на Република България.

Редовни събития 
Всяка година на Илинден се организира събор.

Литература 
 Захариев, Йордан. Кюстендилската котловина, София, 1963 г., изд. БАН., с.234-235;

Външни препратки 
 Сайт на община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Горна Брестница

Горна Брестница е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Селото се намира в Кюстендилската котловина, на 4 километра северозападно от град Кюстендил, в южните склонове на планината планината Лисец.

Съставено е от център (Варош) и махалите Горна, Чамуганска, Босачка, Бързачка и Синадинска.

Според предания името на селото, Брестница, произхожда от множеството брястове, които по-рано е имало в по влажните места на землището. Казва се Горна Брестница, понеже по-ниско от него имало село Долна Брестница, сега махала на с. Жиленци.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Лозно (1883-1887), община Жиленци (1887-1971) и Община Кюстендил (от 1971 г.).

Население

История 
Село Горна Брестница е старо средновековно селище. В списъка на джелепкешаните от 1576-77 г. е записано селище Биресниче.

През 1866 г. е посочено в турски регистри под името Бресница с 14 домакинства и 111 жители.

Преди Освобождението в селото е имало турски чифлик, собственост на Сулиманко, който избягал в Крива паланка.

В края на ХІХ век селото има 6025 декара землище, от които 2741 дка ниви, 1857 дка гори, 733 дка мера, 594 дка естествени ливади, 64 дка градини и 34 дка лозя и се отглеждат 684 овце, 173 говеда, 34 коня и 113 кози. Основен поминък на селяните са земеделието, животновъдството, дърводобива и домашните занаяти.

През 1882 г. е построена църквата „Свети Дух“, през 1892 г. е открито училище. Основано е земеделско кооперативно спестовно сдружение „Свети Дух“ (1910), което от 1947 г. става всестранна кооперация.

През 1951 г. е учредено ТКЗС „Септември“, което от 1979 г. е в състава на АПК „Осогово“ – гр. Кюстендил.

Селото е електрифицирано (1945) и водоснабдено (1970). Главните улици са асфалтирани.

Активни миграционни процеси.

Религии 
Село Горна Брестница принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Обществени институции 
 Кметско наместничество.
 Читалище „Осоговски лъч“ – действащо читалище, регистрирано под номер 3408 в Министерство на културата на Република България.

Исторически, културни и природни забележителности 
 Църква „Свети Дух“. Построена е, видно от надпис в олтара, през 1882 г. Представлява еднокорабна постройка с три слепи купола на свода. Иконостасът е с дъсчена направа без резба, изпълнен с растителни орнаменти, с изключение на олтарните двери, които са резбовани. Иконите са от неизвестен живописец. Степописите са изпълнени през 1905 г.
 Оброк. Намира се в местността „Полето“

Редовни събития 
Традиционно се организира земляческа среща (курбан) всяка първа събота от септември.

Литература 
 Захариев, Йордан. Кюстендилската котловина, София, 1963 г., изд. БАН., с.319-322;
 Тикварски, Любен. В пазвите на три планини. Географско-историческо проучване на 40 села от Кюстендилско, Кюстендил, 2009 г., изд. Читалище Зора-Кюстендил, с.54-58;

Външни препратки 
 Официален сайт на Община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Бележки 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Гърбино

Гърбино е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Гърбино се намира в планински район, в западните склонове на планината Риша, североизточно от гр. Кюстендил, на около 300 метра над река Струма, от лявата страна на Земенския пролом.

Селото е съставено от махали: Дупничанска, Великовска, Кьосачка, Сирачка, Думишларска, Мускова, Азната, Златов дол, Кащища, Коритища, Лева Магура.

Климат: умерен, преходно-континентален.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Ръждавица (1878-1958), Община Драговищица (1958-1959), Община Ръждавица (1959-1978), Община Драговищица (1978-1987), Община Кюстендил (от 1987 г.).

Население

История 
Село Гърбино е старо средновековно селище. В турски регистър от 1576 г. е записано селище Гърбине.

През 1866 г. селото има 20 домакинства и 146 жители.

В края на XIX век селото има 7797 декара землище, от които 5884 дка гори, 1592 дка ниви, 134 дка естествени ливади и 187 дка лозя и се отглеждат 1092 кози, 784 овце, 134 говеда и 56 коня. Основен поминък на селяните са земеделието, животновъдството и дърводобив.

През 1923 г. е открито училище, през 1934 е създадено и читалище. Учредена е потребителна кооперация (1937) с кооперативна мандра.

През 1956 г. е учредено ТКЗС „Девети септември“, което от 1979 г. е в състава на АПК — с. Драговищица.

Селото е електрифицирано (1956) и водоснабдено (1948).

Религии 
Село Гърбино принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Културни и природни забележителности 
 Останки от средновековни крепостни сгради – т.нар. „Кулите“ от XIV-XV век – на левия бряг на струма, на височината над тунела на жп линията Кюстендил – София.
 Чешма-паметник на загиналите през войните (1912-18).
 Пещера на Св. Иван Рилски – В местността „Светата вода“, на 5 км северно от селото, на около един час път, се намира голяма скала с пещера, в която според преданията е живял св. Иван Рилски. В пещерата има изворна вода. През август, в деня, посветен от православната църква на Рилския светец, до пещерата се правят поклоннически туристически походи.
 Скакавишки водопад – над десния бряг на река Струма срещу с. Гърбино.

Литература 
 Захариев, Йордан. Кюстендилската котловина, София, 1963 г., изд. БАН., с.293-298;

Бележки 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Дворище

Дворище може да се отнася за:

 Дворище, село в област Кюстендил, България;
 Дворище, село в област Стара Загора, България;
 Дворище, село в община Берово, Северна Македония;
 Дворище, село в община Градско, Северна Македония;
 Дворище, село в община Голубац, Сърбия;
 Дворище, село в община Деспотовац, Сърбия;
 Дворище, село в община Шабац, Сърбия.
Долна Гращица

Долна Гращица е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Селото се намира в Кюстендилската котловина, източно от гр. Кюстендил, по левия бряг на река Струма.

Землището на селото е предимно равнинно с малки възвишения в североизточната му част. В близкото минало е известно с първокласните си черешови и ябълкови градини, но напоследъка те остаряват, а нови не се създават.

Климат: умерен, преходно континентален.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Горна Гращица (1949-1958), община Коняво (1958-1959), община Горна Гращица (1959-1978), община Кюстендил (от 1978 г.).

Население

История 
Няма запазени писмени данни за времето на възникване на селото. Останките от римско селище свидетелстват, че района е населяван от дълбока древност. През римската епоха през селището е минавал пътят от Пауталия за Сердика. На река Струма е имало мост, от който са запазени останки от основите.

Селото се споменава в турски данъчен регистър от 1576 г.

През 1893 г. селото има 2825 декара землище, от които 1838 дка ниви, 600 дка пасища, 600 дка мери, 203 дка естествени ливади, 82 дка овощни и зеленчукови градини и др. и се отглеждат 217 овце, 118 говеда, 54 бивола и 47 коня. Основен поминък на селяните са земеделието и животновъдството. От началото на ХХ век започва да се развива овощарството чрез създаване на нови овощни градини. Развити са домашните занаяти, има няколко воденици.

Създадени са взаимно-спестовно кооперативно дружество „Свети Симеон“ (1913), читалище (1916) и училище (1922)

През 1951 г. е учредено ТКЗС „Георги Кирков“, което от 1982 г. е в състава на АПК – с. Коняво.

Селото е електрифицирано (1945) и водоснабдено (1942). Построени са кооперативен дом (1957), нови сгради на училището и четалището (1958) и помпена станция за напояване (1980). Главните улици са асфалтирани (1976).

Религии 
Село Долна Гращица принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие. Село без храм.

Исторически, културни и природни забележителности 
 Чешма с паметна плоча на загиналите в Отечествената война.
 Даутбегова кула.
 Расимбегова кула.

Редовни събития 
Ежегодно се провежда традиционен събор на Свети Симеон. Вече не

Личности 
 Димитър Попгеоргиев (1840 - 1907), български революционер, живял и починал в селото.

Литература 
 Захариев, Йордан. Кюстендилската котловина, София, 1963 г., изд. БАН., с.273-277;

Бележки 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Драговищица

Името Драговищица може да се отнася за:

 река Драговищица, десен приток на Струма
 село Драговищица, област Кюстендил
 село Драговищица, Софийска област
 изчезнала богомилска община в Западните Родопи
Катрище

Катрище е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Катрище се намира в Кюстендилската котловина, източно от гр.Кюстендил, на шосето с. Коняво - с. Горна Гращица - с. Невестино, в долното разширение на Тавалички дол, в диплите на Конявската планина.

Купно село, с обособени 7 махали: Минова, Молева, Сред село, Горна, Сапунджийска, Шулянска и Клисурска.

Климат: умерен, преходно континентален.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Горна Гращица (1949-1958), община Коняво (1958-1959), община Горна Гращица (1959-1978), община Кюстендил (от 1978 г.).

Население 
Данните за числеността на населението в с. Катрище според преброяванията през годините

История 

Няма данни за времето на възникване на селището. В землището на селото са открити останки от тракийски плосък некропол от VII-VI век пр. Хр., от антична крепост в местността „Калето“ и от късноантичнна крепост в местността „Чуката“.

В турски регистри от 1576 г. селото е споменато като Катрища. Преди Освобождението е чифлишко село, притежавано от Даут бег, Забит ага и трети турчин, чието име не е запазено. След Освобождението чифликчиите турци напуснали селото, а впоследствие продали земята на българите изполичари, които я работели.

През 1893 г. селото има 7565 декара землище, от които 4622 дка ниви, 1800 дка гори, 507 дка естествени ливади, 193 дка овощни и зеленчукови градини, 443 дка лозя и се отглеждат 925 овце, 229 говеда и 76 коня. Основен поминък на селяните са земеделието (тютюнопроизводство) и животновъдството. Развити са домашните занаяти, има 9 воденици. Част от мъжете са ангажирани в производство на керемиди, друга част работят в мините в Бобов дол.

През 1930 г. е учредена кредитна кооперация „Съзнание“.

През 1949 г. е учредено ТКЗС „Георги Димитров“, което от 1982 г. е включено в състава на АПК „Димитър Благоев“ – с. Коняво.

Изградена е помпена станция (1961), селото е електрифицирано (1946) и водоснабдено, част от улиците са асфалтирани.

В началото на XXI век в резултат на промените в страната след 1989 г. и засилената миграция населението намалява. Перспективите за развитие на селото са свързани с развитието на овощарството.

Религии 
Село Катрище принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Обществени институции 
 Кметско наместничество Катрище.
 Читалище „Светлина“ – действащо читалище, регистрирано под номер 1326 в Министерство на културата на Република България. Притежава библиотека с 4200 тома.

Културни и природни забележителности 
 Църква „Свети Димитър“.
 Параклис „Света Петка“.
 Паметник на загиналите жители на Катрище по време на войните.
 Минерален извор „Топлико“.

Личности 
Marin Georgiev Mitrev – lawyer

Литература 
 Захариев, Йордан. Кюстендилската котловина, София, 1963 г., изд. БАН., с.270-273.
 Чолева-Димитрова, Анна М. (2002). Селищни имена от Югозападна България: Изследване. Речник. София, 2002, изд. Пенсофт, с. 130.

Други

Източници 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Копиловци

Името Копиловци носят две български села:

 Копиловци, област Кюстендил
 Копиловци, област Монтана
Лелинци

Лелинци е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Лелинци се намира югоизточно от гр.Кюстендил, по ниските склонове на източния дял на планината Осогово.

Съставено е от център и махалата Лелинска чука.

Климат: умерен, преходно-континентален.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Берсин (1949 – 1955), община Граница (1955 – 1978) и Община Кюстендил (от 1978 г.).

Население

История 
Няма запазени писмени данни за времето на възникване на селото. Останките от късноантично селище и некропол, както и развалините на стари църкви в землището на селото свидетелстват, че района е населяван от дълбока древност.

В турски данъчни регистри от 1570 г. е посочено като Лелинци. През 1866 т.са регистрирани 12 домакинства със 76 жители.

В края на XIX век Лелинци има 7429 дка землище, от които 5600 дка гори, 1410 дка ниви, 93 дка естествени ливади, 173 дка лозя, 55 дка мера и др. и се отглеждат 359 овце, 279 кози, 115 говеда и 37 коня. Основен поминък на селяните са земеделието и животновъдството. Развити са домашните занаяти.

През 1907 г. е открито училище, през 1938 г. е основано читалище „Васил Левски“, а през 1939 г. е построена църквата „Свети Никола“.

След 9 септемри 1944 г. е учредена всестранна кооперация „Свети Трифон“, а през 1956 г. се създава ТКЗС „Единство“, което от 1979 г. е в състава на АПК „Осогово“ – гр. Кюстендил.

Селото е електрифицирано (1948) и водоснабдено (1957). Построен е кооперативен дом.

Активни миграционни процеси.

Религии 
Село Лелинци принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Исторически, културни и природни забележителности 
 Църква „Свети Никола“ (1939).
 Архитектурен паметник – възпоменателна чешма на загиналите във войните през 1912 – 1913 г. и 1915 – 1918 г.

Литература 
 Чолева-Димитрова, Анна М. (2002). Селищни имена от Югозападна България: Изследване. Речник. София, 2002, изд. Пенсофт, с.141.

Бележки 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Леска (пояснение)

Леска може да се отнася:
 Леска (Corylus) – род растения от семейство Брезови или принадлежащите към него:
 Обикновена леска (Corylus avellana)
 Цариградска леска (Corylus maxima)
 Леска — село в област Кюстендил, Западна България
 Леска, село в област Смолян, Южна България
 Леска, село в Мала Преспа, Албания

Вижте също 
 Лески — село в община Кочани, Северна Македония
Вратца

Вратца е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Вратца се намира в планински район, в западната част на Кюстендилската котловина, в северните склонове на планината Осогово и южно от планината Лисец, на шосето Кюстендил – Скопие, на 7 км западно от гр. Кюстендил.

Махали: Бърдото, Илчовска, Терзинска, Ливадска, Карчова, Атовска.

Климат – умерен, преходно-континентален.

До 1947 г. селото се нарича Вратца. През 1950 г. е преименувано на Мирово. През 1993 г. е върнато старото име на селото – Вратца.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: община Жиленци (1883-1887), община Гърляно (1887-1889), община Жиленци (1889-1971) и община Кюстендил (от 1971 г.).

Население

История 
Няма запазени писмени данни за времето на възникване на селото. Предполага се, че е основано от преселници от Македония в края на XVIII век. През 1866 г. в селото има 62 домакинства и 456 жители.

В края на XIX век селото има 16 922 декара землище, от които 11 232 дка гори, 4097 дка ниви, 1550 дка естествени ливади и др. и се отглеждат 2280 овце, 561 говеда, 1139 кози и 115 коня. Основен поминък на селяните е дърводобив, земеделие и животновъдство. Развити са каменоделството и др. домашни занаяти. В селото има 8 воденици.

През 1910 г. е построена църквата „Свети Димитър“.

По време на Балканската война в 1912 година 2 души от селото се включват като доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Училище в селото има още от 1868 г. През 1936 г. е построено ново училище.

През 1944 г. е учредена кооперация „Осогово“, която през 1952 г. преминава към „Наркооп“ – Кюстендил.

През 1956 г. е учредено ТКЗС „Христо Ботев“, което от 1960 г. е в състава на ДЗС – Кюстендил, а от 1979 г. е в състава на АПК „Осогово“ – гр. Кюстендил.

Селото е електрифицирано (1952) и водоснабдено (1972). Открити са смесен магазин, фелдшерски здравен пункт, селото е благоустроено.

След демократичния преход към пазарно стопанство, в селото се наблюдават активни миграционни процеси.

Исторически, културни и природни забележителности 
 Църква „Свети Димитър“ (1910 г.)
 Паметна плоча в местността „Дервено“, поставена на 25 април 1981 г. по повод залесяването на 500 000 дка нови гори в Кюстендилски окръг.

Религии 
Село Вратца принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Редовни събития 
 Събор на първия ден на Великден
 Курбан на Св. Дух,
 Курбан на Св. Димитрий

Отдих и туризъм 
 Ваканционен комплекс от обновени селски къщи „Вратца-1“

Литература 
 Захариев, Йордан. Кюстендилската котловина, София, 1963 г., изд. БАН., с. 322 – 326
 Тикварски, Любен. В пазвите на три планини. Географско-историческо проучване на 40 села от Кюстендилско, Кюстендил, 2009 г., изд. Читалище Зора-Кюстендил, с. 34 – 39

Бележки 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Нови чифлик

Нови чифлик (Нов чифлик) е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Нови чифлик се намира в Кюстендилската котловина, югоизточно от град Кюстендил, на десния бряг на река Струма, на шосето Кюстендил - Дупница. Купно село.

Климат: умерен, преходно континентален.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Берсин (1949-1955), община Багренци (1955-1958), община Граница (1958-1978) и Община Кюстендил (от 1978 г.).

Население

История 
Няма запазени писмени данни за времето на възникване на селото. През 1866 г. селото има 30 домакинства и 197 жители. В руска триверстова карта от 1878 г. е записано като Нови чифлик.

Преди Освобождението селската земя била притежение на двама турци чифликчии – Сулиман ага и Мехмед ага, които преди да се изселят продали земята на своите кесимджии и изполичари.

След Освобождението (1878 г.) в селото идват преселници от Краището и Каменица. В края на ХІХ век Нови чифлик има 1480 дка землище, от които 1334 дка ниви, 77 дка овощни и зеленчукови градини, 53 дка лозя и др. Основен поминък на населението са земеделие (зърнопроизводство и овощарство), скотовъдство и домашни занаяти.

Селото е електрифицирано и планирано през 1945 г. Открито е читалище, учредена е всестранна кооперация „Нов живот“ (1947).

През 1956 г. се създава ТКЗС„Борис Тасев“, което от 1959 г. е в състава на обединеното ТКЗС „Георги Димитров“ – с. Граница, а от 1979 г. – в състава на АПК „Осогово“ – Кюстендил.

Построени са помпена станция за напояване (1956), селски магазин (1960), ново училище (1963). Селото е водоснабдено (1978). Строят се много обществени и частни сгради.

В началото на XXI век в резултат на промените в страната след 1989 г. и засилената миграция населението намалява. Перспективите за развитие на селото са свързани с развитие на овощарството.

Религии 
Село Нови чифлик принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Обществени институции 
 Кметско наместничество.
 Читалище „Искра“ – действащо читалище, регистрирано под номер 1183 в Министерство на културата на Република България. Дейности: Клуб по изобразително изкуство и моделиране; притежава библиотека с 5927 тома.

Редовни събития 
 Курбан на селото – 15 август
 Събор на селото – първата събота след 15 август
 Срещу Тодоровден – служба за здраве за селото, след Тодоровден понеделник-маслосвет месат се питки за здраве за цялото село.

Литература 
 Захариев, Йордан. Кюстендилската котловина, София, 1963 г., изд. БАН., с.242-244;
 Чолева-Димитрова, Анна М. (2002). Селищни имена от Югозападна България: Изследване. Речник. София, 2002, изд. Пенсофт, с.150.

Бележки 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Пиперков чифлик

Пиперков чифлик е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Пиперков чифлик се намира в Кюстендилската котловина, югозападно от град Кюстендил, на шосето Кюстендил - Дупница. Купно село.

Климат: умерен, преходно континентален.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Слокощица (1949-1955), община Багренци (1955-1956), община Кюстендил (1956-1958), община Жиленци (1958-1971) и Община Кюстендил (от 1971 г.).

Население

История 
В руска триверстова карта от 1878 г. селището е записано като Пиперков чифлик. До 1946 г. Пиперков чифлик се нарича Анчетата и е бивша махала на село Слокощица. Заселено е с преселници предимно от района на Пиянец.

Преди Освобождението на това място бил чифликът на турчина Мехмед Пиперко, по чието име селото днес носи името си. През 1878 г. Мехмед Пиперко избягал в Македония, а като минали 2-3 години се върнал и продал чифлишката земя на своите изполичари. На тръгване подарил на селяните и 5-6 дка място за общо ползване, което днес е площадът на селото.

Основен поминък на населението са земеделие, скотовъдство и домашни занаяти.

В селото е открито основно училище през 1910 г. и е закрито през 2005 г. През 1948 г. е открито читалище, което също е закрито, но се работи за възстановяване на дейността му.

През 1948 г. се създава ТКЗС„Маршал Толбухин“, което от 1960 г. е в състава на ДЗС — Кюстендил, а от 1979 г. – в състава на АПК „Осогово“ – Кюстендил.

Селото е електрифицирано (1941) и водоснабдено (1976-1978), по-голяма част от улиците са асфалтирани (1978). Открита е поща (1976), фелдшерски здравен пункт, детска градина, тютюневи складове, построени са цех за метални изделия (1978), парници за производство на ранни зеленчуци.

През 2008 г. е построена и осветена църквата „Свети Иван Рилски“.

В селото имат свои производствени и складови бази няколко предприятия – за производство на метални стълби и конструкции, за опаковки, за каменоделство. Има и няколко автокъщи. Строят се множество нови обществени и частни сгради.

Перспективите за развитие на селото са свързани с развитие на овощарството и леката промишленост. Поради близостта до гр. Кюстендил, вероятно в недалечно бъдеще селото ще стане нов градски квартал.

Културни и природни забележителности 
 Църква „Свети Иван Рилски“ (2008).

Обществени институции 
 Кметство Пиперков чифлик.

Религии 
Село Пиперков чифлик принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Редовни събития 
 Общоселски събор и празник на селото: провежда се ежегодно на Томина неделя в двора на училището.

Литература 
 Захариев, Йордан. Кюстендилската котловина, София, 1963 г., изд. БАН., с.251-252;
 Чолева-Димитрова, Анна М. (2002). Селищни имена от Югозападна България: Изследване. Речник. София, 2002, изд. Пенсофт, с.155.

Външни препратки 
 Пиперков чифлик най-после с черква - „Св. Иван Рилски“

Бележки 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Савойски

Савойски е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Савойски се намира в планински район.
До 1935 г. селото се е наричало Ат кория.

Външни препратки 
 Официален сайт на община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Сажденик

Сажденик е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Сажденик се намира в планински район. Разположено е в южните склонове на Осоговска планина. Близо до границата на България със Северна Македония.

Външни препратки 
 Официален сайт на община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Скриняно

Скриняно е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

История 
През 1889 година в селото е построено четирикласно училище „Иван Вазов“ и черква „Света Богородица“, разрушена по-късно от свлачище.

При избухването на Балканската война през 1912 година дванадесет души от селото са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Културни и природни забележителности 
В близост е до язовир „Дренов Дол“ с рибно разнообразие от Бял толстолоб, Каракуда, Костур, Кротушка, Лин, Речен кефал, Слънчева риба, Сом, Уклейка, Червеноперка, Черна мряна, Шаран.

Родени в Скриняно 
 Синесий Скопски (1836 – 1917), български църковен деец. Светското му име е Стоимен Райков Димитров. Синесий произхожда от с. Скриняно, Кюстендилско. Роден е през 1836 г. и учи в българско училище в Цариград. На 18-годишна възраст приема монашество в Рилския манастир. Три години завежда кюстендилския манастир „Св. Мина“. Изпращан е на таксид в Пирот, Ниш и накрая във Враца, където се включва в революционния комитет. През 1875 г. Синесий е ръкоположен за Стобийски епископ. Служи като викарий на Кюстендилския митрополит в Щип и наместник на Пловдивския митрополит Панарет. През 1884 г. става Охридски митрополит, а през 1894 г. – митрополит на Скопие. Той умира в Кюстендил на 16 декември 1917
 Стоян Венев /1904 – 1989/, живописец и карикатурист, народен художник, два пъти герой на социалистическия труд, почетен гражданин на гр. Кюстендил.
 Петър Сърбински (1915 – 1961), политик
 Стоян Лудев /1918 – 1944/, един от видните дейци и организатори на антифашиската съпротивя в Кюстендилско. През 1943 година в ОК на БКП – Кюстендил попада Стоян Лудев. Твърде млад, 24-годишен, на поста който заема, той се извисява по-високо от своите предшественици. Не друг, а той поема тежката отговорност и дава път на въоръжената борба против фашизма в Кюстендилска околия. Даже ако приемем, че това е единственият му принос, и тогава трябва да признаем, че тоя принос има историческа стойност. Освен това Стоян Лудев е единственият член от околийско ръководство, който излиза партизанин. Трагична и героична е неговата гибел
 Драган Марамски (1930 – 1995), главен редактор, журналист.

Външни препратки 
 Официален сайт на Община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Бележки 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Скобелево

Името Скобелево носят пет български села:

 Скобелево (Област Ловеч)
 Скобелево (Област Пловдив)
 Скобелево (Област Сливен)
 Скобелево (Област Стара Загора)
 Скобелево (Област Хасково)
Стенско

Стенско е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Стенско е село в Западна България

История 
Според някои жители на селото, преди години е имало стена, останала още от римско време. Предполагало се, че е била част от закрит пазар. От стената идва името на селото.

Възможно е името му да произлиза от „стеница“, т.е. „дървеница“ – дума използвана в западните български наречия (Иречек 1974, 94).

Културни и природни забележителности 
Сред забележителностите на селото се открояват параклисът Св. Илия, православният храм и местността за почивка „Божанкова чешма“. Гордост на селото е учителската фамилия Тасеви. Години наред, няколко поколения от техния род са ограмотявали жителите на кюстендилския край. Забележителни със своите разнообразни сортове са и черешовите градини в селото. Има останки от стари турски водопроводи и стари стени.

Редовни събития 
Ежегодно се провежда Земляческа среща. На тази среща се събират хора от цяла България които идват в родното си място да празнуват и да видят близки и роднини. На Илинден, се организира курбан за здраве в чест на светеца.

Външни препратки 
 Официален сайт на община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Странско

Странско е село в Южна България. То се намира в община Димитровград, област Хасково.

История 
Селото датира от средата на 17 век. Старото име на селото е Гурбетито, преименувано през 1906 г. на Странско.
Името на селото се е получило от изстрадалата съдба на жителите му, които са преселници гурбетчии от далечните покрайнини на България. Жителите на селото са преселници от района на Кукуш. Преселили са се най-вероятно през втората половина на 17 век след турските безчинства в района на Солун и Беломорска Тракия.

След опожаряването и обезлюдяването на градовете и селата, жителите побягнали и се преселили във вътрешността на България.

Религии 
Населението изповядва християнска религия.

Културни и природни забележителности 
Църквата в селото се нарича „Света Богородица“, съградена е през 1853 – 1856 г. През 1873 г. е осветена от владиката Иларион Макариополски. Обявена е за паметник на културата.

През 1872 г. в нея се е състояло „Курбетско съзаклятие“ – заклеване и преминаване в редовете на „верующите“ в святото дело за свободата на България. Пред иконата на Спасителя, под купола на кръста, всички дали дума за вярност пред революционния комитет „Атилци“ на Стара Загора.

В селото има два певчески състава за автентичен фолклор, които участват в редица фолклорни изяви в цяла страна и печелят многократно призови места.

До село Странско се е намирал рудник за лигнитни въглища „Здравец“, който вече е съборен.

Личности 
Село Странско е родното място на известния хореограф и изпълнител на народни танци Гьоко Гьоков.

Литература 
 „Миналото на село Странско & Курбетското съзаклятие“ (2004г) – М.Ковачевска книга за историята и етнографския бит на селото.

Бележки 

Села в област Хасково
Населени места в община Димитровград
Търновлаг

Търновлаг е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Селото се намира на десния бряг на река Струма. Има построен бетонен мост.

Спорт и отдих 
Селският футболен отбор „Струмска слава“, е основан през 1956 г. Налице са писмени доказателства, в това число и снимки, че футболен клуб е съществувал много преди 1956 г., като предстоят анализи и проверка на документите след което ще последва промени в годината на основаване. Носител е на купата на „Брянск“. Участник в турнира за купата на България, както и в турнира за аматьорската футболна лига. Отборът се изявява в регионалната лига и е един от най-титулуваните в нея.

Селото е изключително подходящо за риболов.

Личности

Родени в Търновлаг 
 Радко Стефанов Радков бивш кмет

Външни препратки 
 Официален сайт на Община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Търсино

Търсино е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Търсино се намира в източните ниски склонове на Осоговската планина на 657 м надм. височина. Има прекрасни условия за екстремно каране на кросови мотори и АТВ-та.

Население

История 
В местността „Манастира“ са открити следи от средновековна църква. През 1920 година е открито първото търсинско училище – „Васил Левски“. През 1949 година е открито народно читалище „Народен будител“.

Религии 
В църковно-административно отношение село Търсино принадлежи към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Културни и природни забележителности 
В местността „Гаста бахча“ растат вековни дървета.

Редовни събития 
На стария Илинден (2 август) се прави курбан за селото против природни бедствия и за здраве. Извършва се в местността „Манастира“.

Външни препратки 
 Официален сайт на Община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Цървена ябълка

Цървена ябълка или Цървена ябука е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Цървена ябълка се намира в планински район. Разположено е в южните склонове на Осоговска планина.

Културни и природни забележителности 
 Архитектурен паметник – пилон на загиналите през 1912-1913 г., 19151918 г. и 1944-1945 г.

Редовни събития 
Всяка година на девети август в селото в местността Пантелей се провежда земляческа среща събор.

Външни препратки 
 Официален сайт на община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Черногорово

Името Черногорово носят две български села:

 Черногорово, област Пазарджик
 Черногорово, област Хасково
Ябълково

Името Ябълково носят две български села:

 Ябълково (Област Кюстендил)
 Ябълково (Област Хасково)
Цървеняно

Цървеняно е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Цървеняно се намира в Конявската планина.

История 
В 1864 година селото има 63 ханета (275 мъже), а в 1874 година – 79 ханета (306 мъже).

През 1884 година е построена местната църква „Свети Димитър“, достроявана в началото на ХХ век.

Културни и природни забележителности 
 Църква „Свети Димитър“

Бележки

Външни препратки 
 Официален сайт на Община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Бели дол

Бели дол е село в Южна България. То се намира в община Ивайловград, област Хасково.

География 
Село Бели дол се намира в планински район.

Села в област Хасково
Населени места в община Ивайловград
Белополци

Белополци е село в Южна България. То се намира в община Ивайловград, област Хасково.

География 
Село Белополци се намира в планински район.

Външни препратки 

Села в област Хасково
Населени места в община Ивайловград
Ботурче

Ботурче е село в Южна България. То се намира в община Ивайловград, област Хасково.

География 
Село Ботурче се намира в планински район.

Външни препратки 

Села в област Хасково
Населени места в община Ивайловград
Брусино

Брусино е село в Южна България. То се намира в община Ивайловград, област Хасково.

География 
Село Брусино се намира в планински район.

Външни препратки 

Села в област Хасково
Населени места в община Ивайловград
Длъхчево-Сабляр

Длъхчево-Сабляр е село в Западна България. То се намира в община Невестино, област Кюстендил.

География 
Село Длъхчево-Сабляр се намира в планински район, в географската област Пиянец, югоизточно от град Кюстендил, разположено по течението на Клисурския поток и по левия бряг на Саблярска река. Махалите на селото са Милчовска, Лазовска, Славевска, Жмуранска, Атовска, Вучкодолска и Юручка.

Местността е много живописна, тъй като теренът е зает от естествени иглолистни гори, характерни за този планински регион. Поради ниската степен на урбанизация са запазени почти непокътнати местообитанията на редица птици и бозайници, които все по-рядко се срещат напоследък. Преди обитавано постоянно, днес селото се използва като вилна зона от собствениците на имоти там.

Население

История 
За първи път се споменава в турски регистър от 1576 г. като Тлъчево.

При преброяване на населението през 1880 г. са записани две отделни села – Длъхчево и Сабляр. През 1884 г. двете села се обединяват в днешното Длъхчево-Сабляр.

В махала Юручка се е намирала работилницата за бомби на ВМОРО, организирана и ръководена от Гоце Делчев през 1897 година.

През 1893 г. селото има 10615 декара землище, от които 8965 дка гори, 1432 дка ниви, 149 дка естествени ливади, 39 дка овощни градини и др. и се отглеждат 408 овце, 340 кози, 100 говеда и 39 коня. Основен поминък на селяните са земеделие (овощия, зърнопроизводство), животновъдство и дърводобив. Развиват се домашните занаяти.

В селото е открито училище (1920 г.) и читалище „Наука“ (1927 г.). През 1946 г. е създадена потребителна кооперация „Борба“.

През 1957 г. е учредено ТКЗС „Победа“, което от 1962 г. е в състава на ДЗС – с. Рашка Гращица, а от 1979 г. е включено в състава на АПК – с. Невестино.

От 1948 г. в района започва усилено залесяване.

Селото е водоснабдено (1946 – 1947 г.) и електрифицирано (1957 г.).

Активни миграционни процеси

Религии 
Село Длъхчево-Сабляр принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Литература 
 ;
 Танев, Стоян – „Невестино“, 2004 г.

Външни препратки 
 Официален сайт на Община Невестино

Села в област Кюстендил
Населени места в община Невестино
Бубино

Бубино е село в Южна България, област Хасково, община Ивайловград.

География 
Село Бубино се намира в планински район.

Села в област Хасково
Населени места в община Ивайловград
Долна Козница

Долна Козница е село в Западна България. То се намира в община Невестино, област Кюстендил.

География 
Село Долна Козница се намира в планински район, в западните ниски хълмове на областта Разметаница, вляво от шосето Кюстендил – Дупница, на около 10 км от село Невестино. Селото е съставено от 8 махали: Младеновска, Тимевска, Мечкарска, Воинска, Радовска, Ридарска, Долна и Еремийска. Купно селище, само махала Еремийска е отдалечена на около 1 км.

Население

История

Античност 
Районът е населяван в Античността, за което свидетелстват археологически находки. Сред тях е най-ранната открита в българските земи шпора – от IV в. пр. Хр.

Османски период 
Селото е записано в османски данъчен регистър от 1576 г. като Долне Козниче. Съществува легенда, че някога е имало само едно село с име Козница, което по-късно се разделило на две и за да ги различават, нарекли едното Долна Козница, а другото – Горна Козница. Друго предание разказва, че преди идването на турците селото било в днешната местност Селището. За да се укрият от набезите на турците се заселили на днешното място.

След Освобождението 
През 1893 г. селото има 4183 декара землище, от които 2062 дка ниви, 1805 дка гори, 204 дка естествени ливади, 94 дка лозя и др. и се отглеждат 1641 овце, 132 кози, 108 говеда и 40 коня. Основен поминък на селяните са земеделието (зърлнопроизводство) и животновъдството.

През 1891 г. е открито училище, а през 1920 г. с доброволен труд е построена училищна сграда. През 1921 г. е основано читалище „Съзнание“. Има данни за активни миграционни процеси от 40-те години на ХХ век.

През социализма 
През 1957 г. се създава ТКЗС „Прогрес“, което от 1961 г. е към ДЗС – Панчарево, а от 1971 г. е включено в състава на АПК „Струма“ – Невестино. Селото е електрифицирано през 1958 г. и водоснабдено през 1957 и 1969 – 71 г. Главната улица е асфалтирана през 1976, създаден е залесителен пояс край шосето Кюстендил – Дупница (1962 – 65), открит е здравен пункт, построена е сграда за кметство с магазин и сладкарница (1982).

Източници

Религии 
Село Долна Козница принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Културни и природни забележителности 
 В землището на селото е разкопана тракийска надгробна могила от ранноелинистическата епоха. Находките са публикувани в книга от археоложката Лидия Стайкова.
 Параклис в местността „Кръсто“, изграден през 2006 г.
 Козница хан, за който ценни сведения е оставил френският учен Ами Буе (1836 – 1838) в книгата си „Сборник маршрути от Европейска Турция“.

Редовни събития 
 Илинден-20 юли – ежегоден събор на селото.

Литература 
 .
 Стайкова, Лидия. Тракийска надгробна могила при Долна Козница (Могилно погребение от ранноелинистическата епоха). С., 1998.
 Танев, Стоян. Невестино. С., 2004.
 Танев, Стоян. Долна Козница. Кюстендил, 2011.

Външни препратки 
 Официален сайт на Община Невестино

Села в област Кюстендил
Населени места в община Невестино
Бялградец

Бялградец е село в Южна България. То се намира в община Ивайловград, област Хасково.

География 
Село Бялградец се намира в планински район, близо до село Гугутка.

Външни препратки 

Села в област Хасково
Населени места в община Ивайловград
Друмохар

Друмохар е село в Западна България. То се намира в община Невестино, област Кюстендил.

География 
Село Друмохар се намира в планински район, в географската област Пиянец, югоизточно от град Кюстендил. Разположено е от двете страни на река Елешница и на шосето Кюстендил – Невестино – Ваксево. Отстои на 7 км от с. Невестино. Има 18 махали: Брашненичка, Малинска, Ковачка, Скендерска, Чешмарска, Кукударска, Паунска, Таушанска, Стойвска, Джоганска, Варош (център), Трънска, Кемовска, Янгеловска, Табачка, Спротивска, Печурначка и Цековска.

Население

История 
Друмохар е старо антично селище. Споменава се в турски регистър от 1576 г. Смята се, че името на селото е дошло от гръцките думи „дромос“ и „харин“, което означава добър път. През годините при изкопни работи са откривани тракийски погребения и керамика от римския период.

През 1866 г. са регистрирани 45 домакинства с 300 жители.

През 1893 г. селото има 9750 декара землище, от които 3882 дка гори, 5234 дка ниви, 346 дка овощни градини, 259 дка лозя, пасища и др. и се отглеждат 1062 овце, 487 кози, 351 говеда и 123 коня. Основен поминък на селяните са земеделие (овощия, тютюнопроизводство) и животновъдство. Развиват се домашните занаяти. В селото има 3 бакалници, 3 кръчми, 5 воденици, 1 ковачница, 2 коларски работилници.

След Освобождението в селото е открито училище, а през 1924 – 5 е построена училищна сграда. През 1929 г. е основано читалище „Възраждане“. През 1936 г. е създадена кредитна кооперация „Съзнание“.

През 1903 г. е построена църква „Свети Георги“.

През 1956 г. е учредено ТКЗС „Васил Левски“, което от 1958 г. е в състава на ДЗС – с. Невестино, а от 1979 г. е включено в състава на АПК „Струма“ – село Невестино.

Селото е водоснабдено (1924 – 1946 г.) и електрифицирано (1951 г.). Част от улиците са асфалтирани (1968), построена е помпена станция „Друмохар“ (1961), открит е здравен пункт, построени са нови частни и обществени сгради.

Активни миграционни процеси.

Легенди 

На хълм над селото се намира огромна скала, където е изсечена „човешка стъпка“ дълга около 60 см. Подобна такава скала се намира и на склоновете Конявската планина. Според легендата, която датира от късното Средновековие тези стъпки принадлежат на Крали Марко. Хората вярвали, че толкова огромен е бил разкрачът му.

Религии 
Село Друмохар принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Исторически, културни и природни забележителности 
 Църква „Свети Георги“ (1903)
 останки от късноантично укрепление в местността Камъка, на 1,3 км северно от селото.
 170-годишен орех в махала „Кемовска“.

Литература 
 Танев, Стоян – „Невестино“, 2004 г.

Външни препратки 
 Официален сайт на Община Невестино

Източници 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Невестино
Ветрушка

Ветрушка е село в Южна България. То се намира в община Ивайловград, област Хасково.

География 
Село Ветрушка се намира в планински район.

Външни препратки 

Села в област Хасково
Населени места в община Ивайловград