Jeanne d'Arc

Jeanne d'Arc' (også kaldet Jomfruen fra Orléans), født omkring 1412 i Domrémy i Lorraine, døde 30. maj 1431 i Rouen, er nationalhelgen for Frankrig. Hendes mindedag i den romersk-katolske kirke fejres den 30. maj. Jeanne var en bondepige uden uddannelse og kunne hverken læse eller skrive. I en alder af tolv siges hun at være begyndt at høre himmelske stemmer, blandt andre fra helgener, som opfordrede hende til seksuel afholdenhed og i sidste ende bød hende at redde Frankrig.

Hundredeårskrigen var ved at være slut, og næsten hele Frankrig var kontrolleret af England. Den engelske konge Henry V slog sig ned i Paris og gjorde krav på den franske trone mod den franske tronfølger Charles. På det tidspunkt besøgte Jeanne arvingen til tronen ved hans hof i Bourges. Det vides ikke, hvad de to talte om, men efter samtalen var Jeanne blevet udnævnt til øverstkommanderende for den franske hær. På hendes hvide banner lyste i guld den franske lilje og navnene Jesus og Maria. De engelske tropper blev drevet væk fra blandt andet Orléans og Patay, hvorefter Karl VII kunne krones i Reims. Jeanne havde nået sit mål og ønskede at vende tilbage til sin hjemby. Imidlertid overtalte kongen hende til at tage kommandoen over en ny hær, som skulle befri Paris. Før hun red ind i Paris, stoppede hun og bad i kirken Saint-Denis de la Chapelle.

I 1430 blev Jeanne taget til fange af burgunderne, da hun med en lille hær forsøgte at redde den belejrede by Compiègne nord for Paris.
Burgunderne mishandlede hende og solgte hende derefter til englænderne, som i en Inkvisitionsproces dømte hende til døden på bålet for kætteri og for at have båret mandsdragt. Bålet fandt sted i byen Rouen. Jeanne d'Arc's aske blev spredt i floden Seinen. I 1456 fik Karl VII dommen annulleret af paven Calixtus III. Jeanne d'Arc blev kanoniseret af pave Benedict XV i 1920 på årsdagen for hendes død. Hun er skytshelgen for soldater.

Baggrund 

Hundredeårskrigen var begyndt i 1337 med engelske krav på den franske trone. Krigen blev afbrudt af perioder med fred. Næsten alle kampene fandt sted i Frankrig og den engelske hærs chevauchée metode, der gik ud på at svække fjenden, primært ved at brænde og plyndre fjendens territorium meget svarende til den brændte jords taktik, havde ødelagt den franske økonomi. Den franske befolkning var ikke kommet sig over den sorte død, og dens købmænd var isoleret fra det udenlandske marked. Englænderne havde næsten nået deres mål om et dobbeltmonarki under engelsk kontrol, og den franske hær havde i en generation ikke vundet nogen større sejre.

Under Jeannes fødsel led den franske konge Karl VI (fransk: Charles VI) af psykiske problemer og var ofte ude af stand til at regere sit rige. Kongens bror, hertug Louis af Orléans og kongens fætter Johan den Uforfærdede, hertug af Burgund, kæmpede om kongerigets og de kongelige børns værgemål. Dette førte til anklager om en udenomsægteskabelig affære med dronning Isabella af Bayern og en kidnapning af de kongelige børn. Hertugen af Orléans blev myrdet i 1407 på ordre af hertugen af Bourgogne.

De grupper, der var loyale over for disse to mænd, blev kendt som Armagnacs og burgundere. Den engelske konge Henry V udnyttede dette og invaderede Frankrig og vandt en dramatisk sejr ved Agincourt i 1415, og erobrede mange byer i det nordlige Frankrig. Den kommende franske konge Karl VII i en alder af fjorten antog titlen  le dauphin – titlen på arvingen til den franske trone – efter at alle fire af hans ældre brødre var døde. Hans første betydningsfulde officielle handling var at underskrive en fredsaftale med Bourgogne i 1419. Dette endte uheldigt med at Armagnac-tilhængere myrdede Johan den Uforfærdede under et møde, hvor han var garanteret Karls beskyttelse. Den nye hertug af Burgund, Filip den Gode, gav Karl skylden for sin fars død og dannede en alliance med englænderne. Store dele af Frankrig blev ved denne lejlighed erobret.

I 1420 underskrev dronning Isabella af Bayern Troyes-traktaten, som gav kong Henry V og hans efterkommere ret til at arve den franske trone efter Karl VI i stedet for hans søn Karl. Aftalen genoplivede rygter om, at hun havde haft en affære med hertugen af Orléans, og at kronprinsen ikke var kongens søn. Henrik V blev gift med Karl VI's datter Katarina af Valois i 1420 og 1421 blev deres søn Henrik født. Henrik V og Karl VI døde begge i slutningen af 1422, hvorefter spædbarnet Henry VI blev regent for begge kongeriger, i det mindste på papiret. Henrys bror John af Lancaster, 1. hertug af Bedford, fungerede som værge.

I begyndelsen af 1429 var næsten hele det nordlige Frankrig og nogle dele af det sydvestlige under anglo-burgundisk styre. Englænderne kontrollerede Paris, mens burgunderne kontrollerede Reims; sidstnævnte var byen, hvor der traditionelt blev holdt franske kroninger. Dette var vigtigt, da ingen af fordringshavere til den franske trone var blevet officielt kronet. Englænderne havde belejret Orléans, som var en af de få tilbageværende fransk-loyale byer og strategisk placeret langs Loire-floden, hvilket gjorde den til den sidste hindring for at angribe resten af Frankrig. Fremtiden for hele kongeriget afhang af Orléans skæbne. Ingen troede på, at byen ville overleve belejringen i længere tid.

Liv 
Jeanne var datter af Jacques d'Arc og Isabelle Romée, der boede i Domrémy, en landsby, der dengang lå i Bar, men som senere blev annekteret til Lorraine og omdøbt Domrémy-la-Pucelle. Hendes forældre ejede omkring tyve hektar jord, og faderen arbejdede som embedsmand for landsbyen, opkrævede skatter og tog sig af forsvaret ud over landbruget. De boede på en isoleret grund i det nordøstlige territorium, som stadig var loyalt over for den franske krone på trods af at den var omgivet af burgundiske områder. Adskillige razziaer fandt sted i hendes barndom, og ved en lejlighed blev landsbyen brændt.

Jeanne sagde under retssagen, at hun var omkring 19 år gammel, så hun må være født omkring år 1412. Hun vidnede, at hun havde fået sin første åbenbaring omkring 1424, da hun var tolv år gammel. Hun befandt sig på det tidspunkt alene ude på en mark og så figurer, som hun identificerede som Ærkeenglen Michael, Sankt Katharina af Alexandria og Sankt Margaretha. De bad hende drive englænderne ud af Frankrig og tage kronprinsen til Reims for at blive kronet. Hun sagde, at hun græd, da de forsvandt, fordi de var så smukke.

Da hun var 16 år gammel, bad hun en slægtning, Durand Lassois, om at tage hende til den nærliggende kommune Vaucouleurs, hvor hun bad garnisonskommandanten, grev Robert de Baudricourt, om tilladelse til at besøge det kongelige franske hof i Chinon. Baudricourts sarkastiske svar stoppede hende ikke. Hun vendte tilbage i januar året efter og blev støttet af to højtstående mænd: Jean de Metz og Bertrand de Poulengy. Under deres beskyttelse var hun i stand til at få et andet møde, hvor hun forudsagde udfaldet af Slaget ved Rouvray.

Opgang 

Efter at Robert de Baudricourt modtog information fra fronten, der matchede hendes forudsigelser, gav han hende en eskorte til Chinon. Hun rejste gennem burgundisk fjende territorium forklædt som en mand. Hun imponerede Karl VII under et privat møde. Karls svigermor, Jolanda af Aragon, samlede i denne tid tropper for at støtte Orléans. Jeanne spurgte, om hun kunne få ridderudstyr og tage med hæren. Hun fik rustning, hest, sværd, banner og andre ting af sit følge.

Ved sin ankomst forvandlede hun den engelsk-franske konflikt til en religiøs krig. Dette var ikke uden risiko; Charles's rådgivere var bekymrede for, at hans fjender let kunne hævde, at hans krav på tronen kom fra djævelen, medmindre det kunne fastslås, at Jeanne hverken var en kætter eller en heks. For at undgå dette beordrede han, at hendes baggrund skulle tjekkes, og at hun skulle udspørges af teologer i Poitiers. I april 1429 erklærede kommissionen, at hun levede et "ublanderligt liv, var en god kristen og var ydmyg, ærlig og beskeden" åbenbaringer, men de betød, at han måtte prøve hende. Testen ville være at bryde belejringen af Orléans.

Hun ankom til Orléans den 29. april 1429, men Jean d'Orléans, som regerede over hertugdømmet Orléans, udelukkede hende i første omgang fra krigsmøderne og informerede hende ikke, da hæren angreb fjenden. Dette forhindrede hende ikke i at deltage i de fleste rådsmøder og kampe. Hvor meget hun var involveret i den egentlige militære ledelse er omstridt blandt historikere. Traditionelle historikere som Édouard Perroy mener, at hun var en fanebærer, hvis hovedopgave var at bevare viljen til at kæmpe. Denne form for analyse er baseret på hendes vidnesbyrd kl. retssagen, hvor hun blev dømt, hvor hun udtalte, at hun foretrak banneret frem for sværdet. Senere forskning fokuserer på vidneudsagn fra annullationssagen, hvor hærføreren roste hende for at være en dygtig taktiker og en succesfuld strateg. Historikere er dog enige om, at hæren var ekstremt succesfuld under hendes korte karriere.

Lederskab 
Hun var imod den forsigtige tilgang, der karakteriserede den franske ledelse i tidligere kampagner. I løbet af de fem måneders belejring, der gik forud for hendes ankomst til Orléans, havde de franske forsvarere kun forsøgt et offensivt træk, som var endt katastrofalt. Den 4. maj angreb franskmændene fortet Saint Loup, som lå lidt af vejen. Den følgende dag marcherede hun mod fortet Saint Jean le Blanc og fandt det øde. Den 6. maj gik hun imod Jean d'Orléans under krigsrådet og krævede endnu et angreb på fjenden. d'Orleans beordrede byportene til at blive låst for at forhindre endnu et slag, men hun samlede byens folk og almindelige soldater og tvang borgmesteren til at åbne porten. Kun støttet af én kaptajn red hun ud og erobrede fortet Saint Augustins. Samme aften opdagede hun, at hun endnu en gang var blevet lukket ude af et møde, hvor lederne havde besluttet at vente på forstærkninger, før de tog det næste skridt. Hun brød sig ikke om denne beslutning og angreb den 7. maj den vigtigste engelske fæstning les Tourelles. Samtidige betragtede hende som en heltinde, da hun var blevet såret af en pil i nakken vendte tilbage for at lede det sidste angreb.

{{citat|... jomfruen meddeler dig, at hun her på otte dage har fordrevet englænderne fra alle de steder langs floden Loire, som de erobrede eller på anden måde tilraner sig: de er døde eller fanger eller demoraliserede i kamp. Tro, hvad du har hørt om jarlen af Suffolk, Lord la Pole, og hans bror, Lord Talbot, Lord Scales og Sir Fastolf; mange flere riddere og kaptajner end disse er besejret.”|Hendes brev til folket i Tournai, 25. juni 1429; Quicherat V, s. 125–126, oversættelse Wikipedia.}}

Den pludselige sejr ved Orléans førte til mange forslag til fortsat offensiv handling. Englænderne forventede et forsøg på at generobre Paris eller et angreb på Normandiet. I kølvandet på den uventede sejr lykkedes det hende at overtale Karl VII til at lede hæren med hertug John II af Alençon og fik kongelig tilladelse til at generobre nærliggende broer langs Loire for at rykke frem til Reims og sikre en kroning af Karl VII. Dette var et modigt forslag, da Reims var næsten dobbelt så langt væk som Paris og dybt inde i fjendtligt territorium.

Hæren generobrede Jargeau den 12. juni, Meung-sur-Loire den 15. juni og Beaugency d. 17 juni. Hertugen af Alençon var enig i alle Jeannes beslutninger. Andre befalingsmænd, herunder Jean d'Orléans, var blevet imponeret over hendes indsats i Orléans og støttede hende. Alençon hævdede, at hun reddede hans liv i Jargeau ved at advare ham. Under samme kamp overlevede hun en kanonkugle af sten, der strejfede hendes hjelm, mens hun klatrede op ad en stige. Som forventet modtog englænderne forstærkninger i området den 18. juni under Sir John Fastolf. Slaget ved Patay kan beskrives som det modsatte af Agincourt: Den franske fortrop angreb før de engelske bueskytter kunne fuldføre deres defensive forberedelser. Størstedelen af den engelske hær blev forfulgt og besejret, og de fleste af deres befalingsmænd blev dræbt eller taget til fange. Fastolf flygtede med en lille gruppe soldater og blev syndebuk for den engelske ydmygelse. De franske tab var minimale.

Den franske hær marcherede mod Reims fra Gien-sur-Loire den 29. juni og den 3. juli overgav den burgundiske by Auxerre sig. Andre byer på deres vej overgav sig uden kamp og blev franske igen. Troyes, stedet hvor traktaten, der forsøgte at fratage Charles VII sin arv, kapitulerede efter en fire dages belejring uden blodsudgydelser. Hæren led under fødevaremangel, da de ankom der. Edward Lucie-Smith citerer dette som et eksempel på Jeannes held. Den omrejsende munk, bror Richard, havde prædiket om verdens undergang i Troyes og overtalt landsbybeboerne til at dyrke bønner, en afgrøde, der kan høstes tidligt. Hæren ankom netop som bønnerne var klar til at blive høstet.

Reims åbnede sine porte for hæren den 17. juli. Kroningen fandt sted den følgende morgen. Selvom Jeanne og hertugen af Alençon bad om et hurtigt fremskridt mod Paris, foretrak det kongelige hof at forhandle en våbenhvile med Filip den Gode. Imidlertid brød han aftalen og brugte den som en forsinkende taktik til at styrke forsvaret af Paris. Under den midlertidige våbenhvile marcherede den franske hær gennem landsbyer nær Paris , som fredeligt overgav sig. Hertugen af Bedford førte en engelsk styrke, der konfronterede den franske hær til et dødvande den 15. august. Den franske hær angreb derefter Paris den 8. september. På trods af at hun blev skudt i benet med en armbrøst, fortsatte Jeanne med at lede tropperne, indtil dagens kampe sluttede. Den følgende morgen modtog hun kongelige ordrer om at trække sig tilbage. De fleste historikere lægger skylden på den franske kammerherre Georges de la Trémoille for de politiske fejltagelser der blev begået efter kroningen. I oktober erobrede Jeanne Saint-Pierre-le-Moûtier og blev adlet.

 Tilfangetagelsen 
Efter et mindre slag ved La-Charité-sur-Loire i november og december, tog Jeanne i april til Compiègne for at forsvare den mod en engelsk og burgundersk belejring. Et risikabelt mindre slag den 23. maj 1430 førte til, at hun blev taget til fange. Da hun gav ordre til at trække sig tilbage, var hun blandt de sidste, der forlod slagmarken, og burgunderne omringede de bageste soldater. En bueskytte fældede hendes hest, og først nægtede hun at overgive sig.

Det var sædvanligt, at en krigsfanges familie betalte en løsesum for denne person. Jeanne og hendes familie var landmænd og manglede midlerne til det. Mange historikere fordømmer kong Karl VII for ikke at gribe ind. Hun gjorde flere flugtforsøg; på et tidspunkt sprang hun fra et 21 meter højt tårn ned i en tør voldgrav og blev derefter flyttet til den burgundiske by Arras. Englænderne købte hende af hertugen af Burgund. Biskop Pierre Cauchon af Beauvais, som var tilhænger af englænderne, spillede en væsentlig rolle i disse forhandlinger og i den efterfølgende retssag.

 Rettergangen 

Kætteriretssagen havde politiske grunde. Hertugen af Bedford gjorde krav på den franske trone på vegne af sin nevø, kong Henry VI af England. Hun havde muliggjort rivalen Karl VIIs kroning, så det var vigtigt at fordømme hende for at kunne underminere Karls legitimitet. Retssagen begyndte den 9. januar 1431 i Rouen, som var sæde for den engelske besættelsesmagt. Dette var inkonsekvent på mange punkter.

Et af de største problemer var, at biskop Cauchon optrådte som dommer, hvilket var et juridisk påhit. Han blev udnævnt takket være den støtte han havde fra den engelske regering, som betalte for retssagen. Der kunne ikke findes beviser eller vidnesbyrd mod hende. Uden sådanne beviser manglede retten grundlag for at indlede retssagen. Derudover fik hun afslag på en forsvarsadvokat. Under den første undersøgelse klagede hun over, at alle tilstedeværende var tilhængere af dem, der modsatte sig hende, og bad om, at kirkemænd fra fransk side blev inviteret.

 Henrettelsen 

Kætteri blev kun straffet med døden, hvis det blev gentaget. Jeanne gik med til at bære kvindeklæder, da hun afviste anklagerne. Et par dage senere fortalte hun et medlem af domstolen, "at en engelsk herre var gået ind i fængslet og havde forsøgt at voldtage hende". Hun vendte tilbage til at bære mandsklæder enten som beskyttelse mod misbrug eller, ifølge Jean Massieus vidnesbyrd, fordi hendes kjole var blevet stjålet, og at hun ikke havde andet at tage på. Hun havde forklædt sig som page under sin rejse gennem fjendens territorium og bar rustning under kamp. Chronique de la Pucelle oplyser, at det forhindrede misbrug, når hun var i marken. Kirkemænd vidnede senere om, at hun fortsatte med at bære mandsklæder i fængslet for at forhindre misbrug eller voldtægt. Kyskhedsbevarelse var en anden legitim grund til at bære herretøj: mandstøj gjorde et angreb vanskeligere, og mænd ville have været mindre tilbøjelige til at opfatte hende som et sexobjekt. Hun henviste til rettens undersøgelse i Poitiers, da hun blev spurgt om dette. Nogle dokumenter herfra findes ikke bevaret, men omstændighederne tyder på, at kirkemændene i Poitiers havde accepteret dette udsagn. Med andre ord, hun havde fået til opgave at udføre en mands arbejde, og derfor var det passende, at hun klædte sig i overensstemmelse hermed. Jeanne havde kort hår under sine kampagner og under sin tid i fængsel. Hendes tilhængere, såsom teologen Jean Gerson, forsvarede hendes frisure, og det samme gjorde inkvisitoren Jean Bréhal under den senere retssag. På trods af dette blev hun dømt til døden i retssagen i 1431.

Øjenvidner beskrev brændingen på bålet den 30. maj 1431. Bundet til en høj søjle i Vieux-Marche i Rouen bad hun to af sognebørnene, Martin Ladvenu og Isambart de la Pierre, om at holde et krucifiks op foran hende. En bonde lavede et lille kors, som hun satte på sin kjole. Efter hun var brændt op, skrabede englænderne resterne af bålet væk for at afsløre hendes forkullede lig, så ingen kunne påstå, at hun havde formået at flygte med livet i behold, og så brændte de det forkullede lig to gange mere for at reducere asken og forhindre indsamling af relikvier. De smed resterne i Seinen. Bøddelen, Geoffroy Therage, udtalte senere, at han "...var meget bange for, at han ville blive forbandet".

 Populærkultur 
Jeanne har været portrætteret i adskillige film, tv-serier og andet. Disse tæller bl.a.:
 Jeanne d'Arcs lidelse og død fra 1928 instrueret af Carl Th. Dreyer
 Procès de Jeanne d'Arc fra 1962 instrueret af Robert Bresson
 Jeanne d'Arc, en fransk historisk dramafilm fra 1999 instrueret af Luc Besson.
 Jeanne d'Arc bliver også nævnt adskillige gange i anime-serien Jeanne d'Arc Se også 
 Jeanne d'Arc på bålet, oratorium af Arthur Honegger (1935).

 Referencer 

 Litteratur 
 
 Farmer, David Hugh, The Oxford Dictionary of Saints. 3. opl. Oxford: Oxford University Press 1992. 
 
 The Book of Saints: A Dictionary of Servants of God''. 6. opl. London: Cassell 1994.

Eksterne henvisninger 
 

 
 Jeanne d'Arc. Online University research project.
 Joan of Arc Center Biography and research 
 Stort web-arkiv om Jeanne d'Arc 
 Joan of Arc
 Joan of Arc Primary Sources Series

Renæssance
Personer i Frankrigs historie
Helgener fra Frankrig
Personer henrettet ved brænding
Kristne martyrer
Helte