alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Именителен падеж

Именителният падеж, или номинативът (), е падеж, който обичайно обозначава подлога на изречението. Най-често именителен падеж се използва и за речниковата форма на дадено име.

Разновидности на именителния падеж 
Именителният падеж е присъщ за подлога в изречението, но в славянските и някои други езици съществуват и две други разновидности на именителния падеж:
 Именителен предикативен, който се среща при сказуемното определение, и
 Именителен на темата (именителен за представяне), който се наблюдава при изолирана синтактична единица, след която следва изречение, тематично свързано с нея, напр.:
 (руски) „Ах, Франция! Нет в мире лучше края!“ (Ах, Франция! На света няма по-хубава страна!)
 (хърватски) „Vjera, ufanje i ljubav, to troje; najveća je ljubav“ (Вяра, надежда и любов, тези трите, но най-голяма е любовта)

В японски се разграничават два вида именителен падеж:
 Именителен падеж на рематичния подлог, с окончание –ga, напр.:
 Tochuu-ni norikae-ga arimasu-ka? (Има ли прекачване по пътя?; букв. „Пътя по прекачване има ли?“)
 Именителен падеж на тематичния подлог, с окончание -wa, напр.
 Watashi-wa rokuji-ni okimasu (Ставам в шест часа; букв. „Аз в шест часа ставам“)

Остатъци от именителния падеж в български 
Българският език загубва почти изцяло падежната флексия на имената и именната му система преминава към аналитичен строеж. Радикалните промени в областта на категорията падеж стават причина днес граматичните отношения да се изразяват предимно чрез обща форма (casus generalis, общ падеж) на имената в съчетание с предлози. Тази обща форма е най-често наследник на номинатива, но в някои диалекти е производна и на акузатива. Косвени следи от старобългарския номинатив се запазват в старите n-основи: камы – камък, пламы – пламък (а не: *камен или *пламен).

В съвременния български книжовен език от категорията падеж има остатъци, като най-много падежни форми са запазени при местоименията, а при съществителните, прилагателните имена, притежателните местоимения и други съществува изкуствено разграничаването по падеж при членуваните форми в м.р. ед.ч, където в именителен падеж се поставя пълен член, а във всички останали падежи – кратък член.

Ползвана литература 
 Стоян Стоянов Граматика на българския книжовен език, С. 1964
 Граматика на съвременния български книжовен език, том II. Морфология, С. 1983
 Стефан Младенов История на българския език, С. 1979
 Розенталь Д. Э и М. А. Теленкова Словарь-справочник лингвистических терминов, М. 1976
 Увод в изучаването на южнославянските езици, С. 1986
 Лаврентьев Б.П. Самоучитель японского языка, М. 1982
 Priručna gramatika hrvatskoga književnog jezika, Zagreb 1979

Падежи
Парангалица

Парангалица е резерват, който се намира в Рила планина, България. Името „Парангалица“ от гръцки означава „забранено място“.

Основаване и статут 
Обявен е за резерват с обща площ 1509 хектара със Заповед No.8517 на Комитета за опазване на природната среда при министерски съвет от 30.12.1933 година. Това е вторият най-стар резерват в България. През 1961 и 2020 г. площта на резервата е актуализирана и понастоящем (2023 г.) е 1487,29 хектара.

През 1977 година резерватът е включен в листата на биосферните резервати към програмата на ЮНЕСКО – „Човек и биосфера“. През 2020 год. резерватът е изключен от тази програма.

Местонахождение 
Резерватът се намира в Национален парк „Рила“, в Югозападния дял на планината.

Флора 
Резерватът е създаден с цел запазване на вековните смърчови и смърчо-белмурови гори, които се намират на височина от 1750 до 2000 м н.в. Признато е, че това е едно от най-благоприятните места за отглеждане на смърч в Европа. По-ниските части на резервата са заети от смесени гори – бук, ела и смърч. Над 2000 метра е клековият пояс, а след това резерватът е зает от пасища. В резервата са установени около 300 вида висши растения, като 75 вида са включени в Червената книга на България. Установени са 12 вида каменоломки. В Парангалица се намират най-големите популации на рилска иглика.

Фауна 
В резервата се срещат много представители на бозайниците: кафява мечка, благороден елен, сърна, вълк, дива котка. Има голямо разнообразие от птици. Речната пъстърва се среща често.

Вижте също 
 Биосферен резерват
 Защитени територии в България

Източници

Външни препратки 
 Биосферен резерват „Парангалица“ на сайта на ЮНЕСКО

Бележки 

Биосферни резервати в България
Рила
Шарл Перо

Шарл Перо () е френски писател и фолклорист, автор на голям брой детски приказки, сред които Спящата красавица, Синята брада, Котаракът в чизми, Пепеляшка, Малечко Палечко, Червената шапчица, Магарешката кожа и други. Проучил и преработил в достъпен за деца вид редица устни народни приказки, Перо решава да ги събере в книга, от името на сина си Пиер Дарманкур, и я посвещава на личност от френския кралски двор. Книгата е публикувана за пръв път през 1697 г. под заглавие „Приказки за моята майка“ или „Истории и приказки от старото време с морални наставления“ и в нея първоначално влизат осем приказки, сред които „Червената шапчица“, „Котаракът в чизми“, „Палечко“ и „Пепеляшка“. В следващите издания Перо добавя още две приказки и една повест. Всичките му приказки завършват с нравоучителни стихове.

Шарл Перо е роден в буржоазно чиновническо семейство. Получава юридическо образование и постъпва на кралска служба. Неговият брат Клод Перо е известен за времето си архитект. С литература Шарл Перо започва да се занимава едва през 1683 г., когато е 55-годишен. През 1671 г. е избран за член на френската академия на науките.

През 1687 г. чете полемичната поема „Векът на Людовик Велики“ и чрез нея призовава писателите да отразяват в произведенията си съвременния живот и нрави, да черпят сюжет и образи от народното творчество и обкръжаващата действителност. Според Перо фолклорът с живия си и изразителен език, тънък хумор, богато идейно съдържание, може да се използва като източник за създаване на самобитна съвременна литература. Чрез собственото си творчество Шарл Перо допринася за приближаването на литературата към реалистичното изображение на действителността и ускорява създаването на литературата на Просвещението. Той е един от най-пламенните противници на класицизма и със своите естетически възгледи става носител на рационализма, на прогреса. Заявяването на тази негова позиция отключва един продължителен дебат, станал известен като "Кавга на древните и модерните".

В устното народно творчество Шарл Перо открива разнородни сюжети и образи за създаване на нови художествени произведения.

Приказките на Шарл Перо не само нарушават традициите на класицизма, сковаващи развитието на литературата, но и критикуват от позицията на буржоазията аристократичните предразсъдъци. Играят възпитателна роля с нравствените идеи, вложени в тях, с простора на въображението; приказките оказват влияние върху развитието на европейската литература.

Библиография

Други произведения на Перо 
 Poème de la peinture
  Parallèles des Anciens et des Modernes (1688)

Външни препратки 
 
 Приказките на Шарл Перо в LiterNet
 Бабо, изядох те, или пак за Червената шапчица

Френски писатели
Френски детски писатели
Френски фолклористи
Членове на Френската академия
Парижани
Население на Австрия

Населението на Австрия към 31 октомври 2011 г. е 8 401 940 души, според данни от преброяването през 2011 г.

Численост на населението

Преброявания на населението 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Урбанизация 
Около 67% от населението е градско, като повече от една пета от хората живеят в петте най-големи града:
 Виена – столицата на страната и най-големият ѝ град с население 1 562 482 души (2001);
 Грац – центърът на тежката промишленост с 226 892 жители;
 Линц – столицата на провинция Горна Австрия и пристанище на река Дунав със 186 226 жители;
 Залцбург – културен и туристически център със 144 817 жители и
 Инсбрук – столицата на провинция Тирол и туристическа атракция със 113 826 жители.

Възрастова структура 

 0 – 14 години: 14,5% (мъже 609 748/жени 581 144)
 15 – 64 години: 67,5% (мъже 2 785 091/жени 2 756 402)
 65 над години: 18% (мъже 612 613/жени 865 283) (2009 оценка)

Коефициент на плодовитост 
 2008 – 1.41
 2007 – 1.38
 2006 – 1.41
 2005 – 1.41
 2004 – 1.42
 2003 – 1.38
 2002 – 1.39
 2001 – 1.33
 2000 – 1.36
 1999 – 1.34
 1998 – 1.37
 1997 – 1.39
 1996 – 1.45
 1995 – 1.42
 1994 – 1.47
 1993 – 1.5
 1992 – 1.51
 1991 – 1.51
 1990 – 1.46

Естествен прираст

Религия 
73,6% от австрийците са римокатолици, а 4,7% – протестанти. Броят на мюсюлманите се е увеличил повече от 2 пъти – от 2% през 1991 на 4,2% през 2003 г. На следващо място са членовете на православната църква (180 000 души или 2,2%). Рязко нараства броят на атеистите (хората без вероизповедание). Те са около 1 млн. души или 12%. Спрямо 1991 г. тази група се е увеличила с около 4%.

Вижте също 
 Списък на страните по население
 Население на Европа

Източници

Външни препратки
Синуит

Синуитът, известен още като синузит, е възпаление на лигавицата на околоносните кухини (). Той се развива най-често едновременно с или непосредствено след възпаление лигавицата на самата носна кухина (ринит), но синуитът на максиларните (горночелюстните) синуси може да води началото си от инфекция, проникнала от устната кухина при травматично вадене на зъби, при кисти на челюстите и зъбите, достигнали до горночелюстните синуси, периодонтити на горните зъби и др.

Различават се остри и хронични синуити, а според характера на възпалителния процес, те биват катарални и гнойни. Гнойните синуити са от особено значение, тъй като те могат да доведат до тежки усложнения като остеомиелит, менингит, менингоенцефалит, мозъчен абсцес и др.

Остър синуит 
Острият синуит настъпва при преминаване на възпалителния процес от носната кухина в синуса – при обикновена хрема или грип. Заболяването може да настъпи и като инфекциозна болест (морбили, скарлатина, дифтерия). Синусите могат да се засегнат и при нараняване.

Доста често максиларният (горночелюстен) синуит се дължи на пробив на зъбен гранулом, произхождащ от горен кътник. Отначало секрецията от носа е слузеста, но често постепенно става гнойна. Общото състояние се влошава и освен силно главоболие, появяват се и болки в областта на заболелия синус (в челото и веждите при челен синуит, в зъбите и горната челюст – при максиларен синуит). Обикновено носът е запушен, обонянието е отслабено, а от ноздрите изтича слузно-гнойна или примесена с кръв секреция. Доста често острият синуит преминава в хроничен.

Хроничен синуит 
Хроничният синуит най-често е последица от остро или рецидивиращо възпаление на синусната лигавица.
 При горночелюстен синуит има болки в лицето и очниците, а от носа изтича гноен и миризлив секрет. Обонянието е намалено, а в повечето случаи носът е запушен.
 При челен синуит се наблюдава тежест и болки в челото, както и изтичане на гноен секрет от носа.
 При заден синуит гнойният секрет се стича в гърлото.

Източници 

Респираторни заболявания
Оскар Кокошка

Оскар Кокошка () е австрийски художник и писател от чешки произход, един от видните представители на експресионизма. Пише драми, поеми и проза.

Биография 

Роден е на 1 март 1886 г. в Пьохларн, Австрия.

Оскар Кокошка умира на 22 февруари 1980 г. във Вилньов, Швейцария.

Творчество 
 Произведения за сцена
 1907: Die träumenden Knaben
 1907: Sphinx und Strohmann. Ein Curiosum. Komödie für Automaten (драма)
 1908: Der weiße Tiertöter
 1907/1910 und 1907/1916: Mörder, Hoffnung der Frauen (драма)
 1911: Der brennende Dornbusch (драма)
 1913: Allos Makar
 1914: Zueignung
 1917: Hiob (драма)
 1918: Orpheus und Eurydike (драма)
 1920: Daisy
 1936 – 1938/1972: Comenius (драма)

За него 
 Wingler H.M. Oskar Kokoschka, the work of the painter. Salzburg: Galerie Welz, 1958
 Hodin J.P. Oskar Kokoschka; the artist and his time: a biographical study. Greenwich: New York Graphic Society, 1966
 Whitford F. Oskar Kokoschka, a life. New York: Atheneum, 1986
 Ernst Krenek, Oskar Kokoschka und die Geschichte von Orpheus und Eurydike / Hrsg. von Jürg Stenzl. Schliengen: Ed. Argus, 2005
 Klimt, Schiele, Moser, Kokoschka – Vienne 1900. Paris: Réunion des Musées Nationaux, 2005
 Klimt, Schiele, Kokoschka: Akt – Geste – Psyche. Heidelberg: Ed. Braus, 2006

Външни препратки 

  Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Оскар Кокошка, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано
  Oskar Kokoschka: Early Portraits from Vienna and Berlin 1909 – 1914
  КОКОШКА, ОСКАР, Энциклопедия Кругосвет

Австрийски художници
Художници експресионисти
Австрийски поети
Австрийски драматурзи
Австро-унгарски военни дейци от Първата световна война
Доктор хонорис кауза
Почетни граждани на Виена
Починали в Швейцария
Починали от инфаркт на миокарда
Ернст Фукс

Ернст Фукс () е австрийски художник, скулптор, архитект, декоратор, композитор, поет и певец. Фукс е един от основателите на Виенската школа за фантастичен реализъм. През 1972 г., той придобива изоставената вила на Ото Вагнер, която реставрира и реорганизира. От 1988 г., в нея се помещава музея „Ернст Фукс“.

Биография и творчество 
Ернст Фукс учи скулптура в Художественото училище „Света Анна“, къде се обучава при професор Фрьохлич (1944), продължава обучението си във Виенската академия за изящни изкуства (1945), където се обучава при професор Робин Андерсън, по-късно се мести в класа на Алберт Гютерслох.

В академията се запознава с редица значителни имената в изобразителното изкуство на Австрия, включително и Антон Лемден, с когото впоследствие създават Виенската школа за фантастичен реализъм.

Между 1950 и 1961 г. живее главно в Париж и прави множество пътувания до Съединените щати и Израел.

Фукс умира на 9 ноември 2015 г. на 85-годишна възраст.

Източници 

Австрийски художници
Родени във Виена
Евреи в Австрия
Хипофизарен гигантизъм

Хипофизарен гигантизъм – израстването в детска възраст над физиологично нормалните ръстови стойности, поради увеличена продукция на хипофизния соматотропен хормон (СТХ).

Етиология и патогенеза 
Заболяването се дължи на аденом или хиперплазия на еозинофилния преден хипофизен дял. Свръхпроизводството на СТХ води до увеличен растеж на всички тъкани, особено на епифизарните участъци на дългите кости. Наблюдава се по-често при мъже. В основата на болестта почти винаги стои активна формация от разраснали се клетки на доброкачествен тумор – аденохипофизен аденом. В някои случаи туморът е злокачествен (аденокарцином). Повишената секреция на соматотропен хормон стимулира клетъчния растеж в различни тъкани, но растежният ефект е най-силно изразен в съединителната тъкан и особено в хрущялната и костната тъкан. У млади лица (до 20-годишна възраст) стимулираната в растежа си хрущялна и костна тъкан увеличава размера на костите предимно на дължина, т.е. развива се гигантизъм. Причините са:
 увеличено образуване на хормони на хипофизата (соматотропин), по-рядко на щитовидната и половите жлези, настъпващо преди спирането на растежа;
 ръст над 220 cm;
 забелязва се непропорционална сила на даденото огромно тяло.

Ендокринни заболявания
Хипофизарен нанизъм

Хипофизарен нанизъм е изоставане в растежа, дължащо се на намалена продукция на хипофизния соматотропен хормон (СТХ).

Етиология и патогенеза 
Заболяването се дължи на намалена секреция на СТХ поради генетични дефекти, увреждане на хипоталамо-хипофизарната система през ембрионалното развитие или след раждането поради възпалителни процеси, травми или наличие на неактивни хипофизни тумори.

За хипофизарния нанизъм е характерно пропорционално изоставане в растежа. Децата имат кукленско лице, къса шия и натрупване на мастна тъкан около мамилите и пъпа. Поради малкия ларинкс гласът е висок и писклив. Гениталиите са инфантилни и често се среща микропенис. Скоростта на растежа е забавена до под 3 см. годишно и костната възраст отговаря с 3 до 6 години по-малка от календарната. Вследствие на това е и късно настъпващият пубертет. Интелигентността на тези децата е нормална, но те са стеснителни и затворени в себе си.

Честотата на заболяването е 1:20 000 новородени и се среща два пъти по-често при момчетата.

Лечение 
Лечението се провежда с рекомбинантен човешки растежен хормон. Преди пубертета най-добри резултати се постигат с ежедневно подкожно инжектиране с писалка вечер в дози от 0,07 – 0,1 Е/кг телесна маса. След настъпване на пубертета дозата се удвоява. По време на първата година от началото на лечението детето израства рязко с около 10 – 12 см. От втората година темпа на растеж е с 4 – 6 см. на година. Спирането на лечението трябва да се извършва постепенно и то само след достигане на крайния ръст и добро полово развитие.

Прогноза 
Прогнозата на хипофизарния нанизъм е добра само при ранно диагностициране и правилно проведено лечение. Поради липсата на пубертет и ниският ръст могат да възникнат тежки психосоциални проблеми.

Източници 
 www.doctorbg.com

Ендокринни заболявания
Хипотиреоидизъм

Хипотиреоидизмът (микседем – myxoedema) е патологично състояние, дължащо се на хроничен недостиг в секрецията на тиреоидни (на щитовидната жлеза) хормони.

Етиология и патогенеза 
Заболяването се свързва с вродена аплазия или хипоплазия на щитовидната жлеза, струмектомия, рентгенови облъчвания, приемане на големи количества тиреостатици, недостатъчен прием на екзогенен йод, вродени ензимни дефекти, увреждане на жлезата от остри или хронични възпалителни процеси или автоимунни агресии. Когато микседемът е причинен от някое от горните условия, то той е първичен. Ако хипотиреоидизмът се дължи на малфункция на хипоталамо-хипофизната система, то той е вторичен. Недостигът на щитовидни хормони води до нарушение на обменните и окислителните процеси в тъканите и дистрофични промени във всички органи и системи на организма.

Клинична картина 
 Хипотермия.
 Промени в кожата и припадъци.
 Периорбитални и претибиални отоци.
 Макроглосия.
 Гуша.
 Брадикардия и перикарден излив. Ниско систолно и високо диастолно артериално налягане.
 Хипомотилитет и запек. Ахлорхидрия, намалена резорбция на витамин В12 и желязо. Възможен е асцит.
 Микседемна кома.
 Особености в детска и старческа възраст. Особености на вторичния и третичния хипотиреоидизъм.

Виж още 
 Хипертиреоидизъм

Източници 

Ендокринни заболявания
Колоездене

Колоезденето е спорт, в който се организират състезания между спортисти, каращи велосипеди. Състезанията могат да бъдат на различни настилки и терени и с различни велосипеди.

Най-популярни са състезанията с така наречените „шосейни велосипеди“. Това са велосипеди с олекотена конструкция и тънки гуми за по-малко съпротивление и по-висока скорост. Състезателите носят каски и екипи, които подобряват аеродинамиката на велосипедиста. Състезанието се провежда на открит терен на голямо разстояние (обикновено около 150 – 200 километра) и има много участници. Провеждат се общи стартове и бягания по часовник (обикновено на малко по-късо разстояние), индивидуални и отборни състезания.

Съществува Световна купа, за която се провеждат състезания през цялата година на различни места. Най-престижното състезание е Обиколката на Франция (Тур дьо Франс). Провежда се в края на месец юли и е съставено от 20 етапа из цяла Франция (при някои от етапите маршрутът излиза в съседните страни – Белгия, Испания). Освен 'Тур дьо Франс' популярни са 'ДЖиро' (Обиколката на Италия) и 'Вуелта' (Обиколката на Испания). В България, колоездачните състезания и обиколки се контролират от Български Колоездачен Съюз (БКС ). Облекло за колоездене ушито в България, се предлага от Долчини. Професионалното облекло за колоездене се дели на зимно и лятно облекло. Характерна черта в колоездачните клинове е дунапренова подложка, пришита от вътрешната страна на седалишната част. При горните дрехи на колоездачите, характерна черта са задните джобове, в които колоездачите пъхат връхно яке или яке за дъжд и отново запазват аеродинамичната си стойка, без допълнителните дрехи да им пречат по време на колоездене.

Популярни са и състезанията на писта, в които участват „пистови велосипеди“ (олимпийска дисциплина). Провеждат се на наклонена овална писта най-често на закрито. Велосипедите са с олекотена конструкция, без спирачки и скорости, като има специални добавени части за подобряване на аеродинамичната стойка на колоездача. Скоростта достига до 75 км/ч. Някои от дисциплините са 200 метра летящ старт, други дисциплини са скрач, италианско преследване, отборно каране, 1000 метра, бързина.
Марчело Малпиги

Марчело Малпиги () е италиански лекар (включително папски), биолог, анатом, хистолог и микроскопист.

Биография 
Роден е на 10 март 1628 г. в Кревалкоре, близо до Болоня, Италия.

Малпиги открива капилярите и допринася за окончателното изучаване на кръвообращението.

Умира на 30 ноември 1694 г. в Рим.

Творби 
 „De viscerum structura exercitatio“ (1666)

Италиански лекари
Италиански анатоми
Италиански биолози
Италиански хистолози
Болонски университет
Пизански университет
Членове на Британското кралско научно дружество
Починали в Рим
Починали от инсулт
Хенри Бейкър

Хенри Бейкър () е английски естестволог, разработил система за обучение на глухи и неми. Благодарение на това си изобретение той натрупва значително богатство и прекарва голяма част от времето си в игра на голф.

Бейкър е роден в Лондон на 8 май 1698 г. и почива на 8 май 1774 г. в Лондон. Жени се за най-малката дъщеря на Даниел Дефо, София, през 1729 г. Той е един от основателите на Кралското общество за поощряване на изкуството през 1754 година.

Бейкър, Хенри
Лондончани
Съседка за секс

„Съседка за секс“ е американски тийнейджърски филм от 2004 г., режисиран от Люк Грийнфийлд.

Във филма участват Емил Хърш и Елиша Кътбърт.

Сюжет 
Гимназистът Матю Кидман се влюбва в новонастанилата се симпатична съседка Даниел. За негово учудване обаче Даниел се оказва не просто едно красиво и забавно момиче, а момиче, което умело пази тайната си.

Номинации 
Филмът получава 4 номинации за награди, включително две за Филмовите награди на MTV през 2005.

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт 
 

Филми от 2004 година
Американски трагикомични филми
Американски романтични филми
Филми на „Риджънси Ентърпрайсис“
Филми на Туентиът Сенчъри Фокс
Събудих се на 30

Събудих се на 30 е американска романтична комедия от 2004 г., с участието на Дженифър Гарнър.

Преглед 

Джена Ринк (в ролята Дженифър Гарнър) е типична тийнейджърка, която желае повече от всичко да стане голяма. На нейния 13-годишен рожден ден тя си пожелава да порасне бързо и да се измъкне от ужасното си настояще. Нейното желание се осъществява с малко вълшебен прашец и на следващия ден тя се събужда красива и успяла жена на 30 години, която има всичко, за което е мечтала като малка – луксозен апартамент в Ню Йорк, много дрехи, известни познати, страхотна работа и атлетичен приятел. Но разбира, че това не е точно каквото иска, защото няма приятели, в работата е ужасен колега, загубила е връзка с родителите си, а нейният най-добър приятел от детството ще се жени за друга жена. Сега, тя трябва да се опита сама да направи магия и да построи живота си наново.

Дублаж 
На 19 април 2009 г. Нова ТВ излъчи филма с български дублаж за телевизията. Дублажът е от Арс Диджитал Студио, чийто име не се споменава. Екипът се състои от:

Източници

Външни препратки 
 
 
 Официална страница

Филми от 2004 година
Американски романтични комедии
Филми на Revolution Studios
Филми на „Кълъмбия Пикчърс“
Закони на привличането

Закони на привличането () е романтична комедия от 2004 г., продукция на САЩ и Германия с режисьор Питър Хауит.

Сюжет

В ролите

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт
 

Филми от 2004 година
Германски романтични филми
Американски романтични комедии
Германски комедии
Филми на Ню Лайн Синема
Бандата на Кели

„Бандата на Кели“ () е филм от Австралия, Обединеното кралство и Франция за живота на австралийския разбойник Нед Кели, режисиран от Грегър Джордан.

Във филма участват Хийт Леджър (в ролята на Нед Кели), Орландо Блум и Джефри Ръш.

Филмът е от 2003 г. и трае 110 минути.

Външни препратки 
 Официален сайт 

Филми от 2003 година
Биографични филми
Австралийски филми
Френски биографични филми
Британски биографични филми
Жерар Филип

Жерар Филип () е френски актьор.

Биография 
Роден е в Кан на 4 декември 1922 година в семейството на собственик на хотели. Едва 19-годишен, прави първите си стъпки на сцената в театъра в Ница. В киното започва да се снима през 1943 г. Жени се (1951) за писателката Ан Наво (Ан Филип, 1917 – 1990). Имат 2 деца. Талантът му го прави известен по цял свят, особено с филми като „Фанфан лалето“, „Красавиците на нощта“ и „Врящото гърне“.

Жерар Филип умира на 22 ноември 1959 година в Париж от рак на черния дроб, докато работи над филма на Луис Бунюел „Треска в Ел Пао“.

Театър в Берлин носи неговото име. Всяка година в Раматюел, където е погребан, се провежда театрален фестивал в негова чест.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 
 Жерар Филип в gerardphilipe.com
 Жерар Филип в givcos.free.fr

Френски актьори и актриси
Хора от Прованс-Алпи-Лазурен бряг
Носители на награда Сезар
Починали от рак
Кан (Прованс-Алпи-Лазурен бряг)

Кан (; ) е град в Южна Франция, предградие на Ница.

Разположен е на западния край на Френската Ривиера. През 2007 г. в него живеят около 73 000 души. Там се провежда музикалното събитие NRJ Music Awards, където пристигат известни изпълнители.

Култура 
Филмовият фестивал в Кан се провежда всяка година. В града дори има и алея на славата пред Фестивалния и конгресен дворец, където много хора, свързани с киното, са оставили свои следи и отпечатъци от ръцете си. Тук наградата за филмово изкуство се нарича Златна палма. Крайбрежният булевард на фестивалния град „Кроазет“ e световноизвестен. През януари в Кан се провежда Фестивал на музикалните издания, а през февруари празник на мимозата.

Известни личности 
 Родени
 Жан Рикарду (р. 1932), писател
 Жерар Филип (1922 – 1959), киноактьор

 Починали
 Терънс Йънг (1915 – 1994), британски режисьор
 Леополд, херцог Олбани (1853 – 1884), британски благородник
 Жан Маре (1913 – 1998), киноактьор
 Михаил Николаевич (1832 – 1909), руски велик княз
 Гастон Пари (1839 – 1903), филолог
 Николае Титулеску (1882 – 1941), румънски политик и дипломат

Побратимени градове 
  Акапулко, Мексико, 1998 г.

Бележки

Външни препратки 
 Официален сайт на Кан
Последният каубой

Последният каубой () е американски филм от 2003 г., режисиран от Джойс Чопра.

Във филма участват Джени Гарт, Ланс Хенриксен и Брадли Купър.

Времетраенето на филма е 100 минути.

Външни препратки 
 

Филми от 2003 година
Делон

Дело̀н:
 Алѐн (Фабиа̀н Морѝс Марсѐл) Дело̀н – известен френски актьор
 Антони Делон (), френски актьор от американски произход
 Анушка Делон (), е френска актриса, дъщеря на актьора Ален Делон
Жан Маре

Жан-Алфрѐд-Вилѐн Марѐ () е френски актьор, писател, скулптор, художник, каскадьор, протеже и дългогодишен участник във филмите на френския сценарист и режисьор Жан Кокто. Той е един от най-известните актьори във френското кино от 40-те и 50-те години на XX век. Снима се в над 70 филма.

Биография 
Като дете мечтае да стане актьор, но на два пъти му е отказван прием в драматични училища. По време на Втората световна война работи в киното и на сцената. След като съюзниците си връщат Париж през август 1944 г., Маре се присъединява към Втора френска бронирана дивизия като шофьор на камион и превозва гориво и муниции до фронта.

От 1942 до 1944 г. е женен за актрисата Мила Парели.

Най-известни са ролите му в Красавицата и звярът (1946) и Орфей (1949), и двата режисирани от Жан Кокто. Маре играе едноименния герой във филма „Фантомас“ (1964) и всичките му продължения.

Маре е бисексуален. Негов спътник в живота е поетът и режисьор Жан Кокто, с когото са заедно над 25 години, чак до смъртта на Кокто в края на 1963 г. Маре оставя на гроба му посланието „Аз не плача, Жан... Ще заспя. Заспивам, гледайки те, и ще умра, защото оттук нататък само мога да се преструвам на жив.“

През 1963 г. Маре осиновява син на име Серж Айал (род. 1942 г., самоубил се през 2012 г.), чиято майка е негова приятелка.

Жан Маре умира на 84 години от сърдечно-съдови заболявания на 8 ноември 1998 г.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 

Френски актьори и актриси
ЛГБТ актьори и актриси
Театрални актьори и актриси
Бисексуални
Носители на награда Сезар
ЛГБТ личности от Франция
Нормандци
Жан-Пол Белмондо

Жан-Пол Белмондо̀ () е френски актьор, роден на 9 април 1933 г., починал на 6 септември 2021, асоцииран с новата вълна в киното през 60-те години на 20 век.

Биография 
Ражда се в парижкото предградие Ньой сюр Сен в семейството на скулптор. Не се представял добре в училище, а се занимавал главно с бокс и футбол. Родителите му се развеждат, а мечтата му била да стане актьор.

Париж по това време е един от градовете, които дават най-добра възможност за реализация в Европа и Жан се възползва от това, като записва да учи драматично изкуство в парижката Консерватория. Няколко години по-късно е готов за бъдещи успехи.

Още ненавършил 27 години Жан-Люк Годар му поверява главна роля във филма „До последен дъх“. Справя се добре и поканите за участие в други филми не закъсняват. След това играе във философския филм на Жан-Пиер Мелвил Леон Морен, свещеник (1961) и в криминалето Fingerman (1963).

С филма си „Човекът от Рио“ той преминава в сферата на по-комерсиалните филми.

Голяма част от кариерата му минава в съперничевство с друга звезда на френското кино – Ален Делон. Двамата правят заедно два филма - „Борсалино“ (1970) и „Бащи трепачи“ (1998).

До средата на 80-те образите на героите на Белмондо са главно смели авантюристи или цинични герои. Филмите му са изпълнени с опасни каскади, които за разлика от много свои колеги почти винаги изпълнява сам. Сериозните му роли се отличават с драматична дълбочина, а комедийните му са оцветени с автоирония и фин хумор. С напредването на възрастта Белмондо се концентрира в работата си в театъра, където постига големи успехи. Основният му мотив за това е, че не иска хората да го запомнят като дядка в киното.

Белмондо е играл в над 80 филма и има над 40 роли в театъра в богатата си филмова и театрална кариера.

Личен живот 
През 1953 г. Белмондо се жени за Елодия Константин, от която има три деца: Патрисия (1958), Флоранса (1960) и Пол (1963). Пол става пилот от Формула 1, а Патриция умира през 1994 г. при пожар. През 1966 г. след афера с Урсула Андрес, разкрита от пресата, Белмондо и Елодия се развеждат.

През 1989 г. на Откритото първенство на Франция Белмондо се запознава с Натали Тардиве, за която се жени през 2002 г. година. На 13 август следващата година се ражда и четвъртото му дете - Стела. На 8 август 2001 г. по време на почивка в Корсика Белмондо получава масиран кръвоизлив в мозъка, вследствие на което се парализира дясната половина от тялото му и той губи говора си.
Все пак Белмондо проявява силна воля, възстановява се от инсулта и шест години по-късно се завръща с филма си „Мъж и куче“

Умира на 6 септември 2021 г.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 
 Жан-Пол Белмондо Сайт на руските фенове

Френски актьори и актриси
Френски театрални актьори и актриси
Френски филмови продуценти
Носители на награда Сезар
Носители на ордена на Почетния легион
Хора от Ньой сюр Сен
Починали в Париж
Белмондо

Белмондо може да се отнася за:

 Жан-Пол Белмондо̀ – френски актьор
 Пол Белмондо̀ – френски пилот от Формула 1
 Стефания Белмо̀ндо – италианска състезателка по ски-бягане
Изабел Аджани

Изабѐл Ясмѝн Аджанѝ () е френска кино и театрална актриса. Носителка на 5 награди Сезар (ненадминат рекорд) и двукратно номинирана за Оскар, известна с пристрастието и емпатията към героините си, често белязани от трагична съдба. Сред най-известните филми с участието на Изабел Аджани фигурират „Камий Клодел“, „Историята на Адел Ю.“, „Квартет“, „Кралица Марго“, „Убийствено лято“ и „Обладаване“.

Биография 
Родена е на 27 юни 1955 г. в Париж. Дъщеря е на алжирския емигрант Мохамед Шариф Аджани и германката Ема Аугуста. На 12 години играе в любителски театър, на 15 години по време на лятната ваканция се снима в своя първи филм, „Малкият въглищар“, и продължава да се снима във филми. През 1974 г. играе в театър „Комеди Франсез“ пиесите „Училище за жени“ и „Ундина“, след което е поканена да подпише 20-годишен договор, но отказва, отдавайки предпочитание на киноактьорската си кариера. Световна известност получава с филма на Франсоа Трюфо „Историята на Адел Ю.“, където играе ролята на обезумялата дъщеря на Виктор Юго.

През 1980 г. се ражда синът ѝ Барнаби Нюитен от кинооператора Брюно Нюитен. После има кратка романтична връзка с американския актьор Уорън Бийти. През 1995 г. се ражда синът ѝ Габриел от британския актьор Даниел Дей-Луис, с когото живее в Лондон повече от пет години. През 2002 г. се проваля шумно афишираната ѝ сватба с композитора Жан Мишел Жар, като за причина се изтъкват честите му изневери.

Най-важни отличия 
 Сезар за най-добра актриса (Франция):
 1982 г. за филма „Обладаване“ на Анджей Жулавски
 1984 г. за филма „Убийствено лято“ на Жан Бекер
 1989 г. за филма „Камий Клодел“ на Бруно Нюитен
 1995 г. за филма „Кралица Марго“ на Патрис Шеро
 2010 г. за филма „Денят на полата“ на Жан-Пол Лилианфелд

 Международен филмов фестивал в Кан (Франция):
 1981 г.: Двоен приз за най-добра актриса за филмите „Обладаване“ на Анджей Жулавски и „Квартет“ на Джеймс Айвъри.

 Номинации за Оскар (САЩ):
 1976 г. за филма „Историята на Адел Ю.“ на Франсоа Трюфо
 1990 г. за филма „Камий Клодел“ на Бруно Нюитен

 Давид ди Донатело (Италия):
 1975 г.: Най-добра изгряваща чуждестранна актриса за филма „Плесницата“ на Клод Пиното
 1976 г.: Най-добра чуждестранна актриса за филма „Историята на Адел Ю.“ на Франсоа Трюфо

 Награди БАМБИ (Германия):
 1978 г.: Най-добра актриса за филма „Носферату - призракът на нощта“ на Вернер Херцог

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 
 Изабел Аджани Блог за нея
 Брюно Нюитен, „Красотата на Изабел е като гърлото на вулкан“, в-к „Култура“, бр. 18 (1628), 4 май 1990

Френски актриси
Френски театрални актьори и актриси
Носители на награда Сезар
Носители на награда Люмиер
Кабили
Французи от алжирски произход
Парижани
Бардо

Бардо може да се отнася доː

 Бардо – будистко понятие
 Брижит Бардо – френска актриса
Катрин Деньов

Катрин Деньов (, ) е френска актриса. 

Намира признание главно с ролите си на дистанцирана и мистериозна красавица във филми като „Отвращение“ (1965) и „Прекрасен ден“ (1967).

Катрин Деньов има над 120 роли, но винаги ще остане „Дневната красавица“ за ценителите на киното - по името на шедьовъра на Луис Бунюел , в който играе.

Катрин Деньов печели националната филмова награда на Франция „Сезар“ за участието си в „Последното метро“ („The last metro“ – 1980), както и за ролята си в шедьовъра „Индокитай“ (1993), за която е номинирана и за „Оскар“ за най-добра актриса. Деньов участва и в седем англоезични филма, най-значимият от които е култовият „Гладът“ („The Hunger“ – 1983). През 2008 г. тя участва в своя 100-тен филм – „Коледна приказка“ („Un conte de Noël“).

Биография 
Катрин Деньов е родена на 22 октомври 1943 г. в Париж в семейството на актьорите Морис Дорлеак и Рене Симоно (родена Жана Рене Деньов).

Деньов дебютира едва на тринайсет във филма „Ученички“ („Les Collégiennes“ – 1957), където тя е представена като Катрин Дорлеак (Catherine Dorléac). По време на работата си в киното тя приема моминската фамилия на майка си за своя – Деньов (Deneuve), и я използва с цел да се разграничи от по-възрастната си сестра, Франсоаз Дорлеак, по-известната в този момент, която гради кариера с бащиното си име.

Кариера 
Филмът, който носи популярност на Катрин Деньов, е мюзикълът на Жак Деми от 1964 г. „Шербурските чадъри“, който я извежда до нови водещи роли в класическия съспенс на Роман Полански – „Отблъскване“ („Repulsion“ – 1965), във филма на Луис Бунюел – „Красавицата на деня“ („Belle de jour“ – 1967), и като буржоазна домакиня, която постига своето сексуално удовлетворение, работейки в парижки бордей, отново във филм на Полански.

Двукратно (през 1963 и 1965 г.) позира гола за списание „Плейбой“. От 1969 до 1977 г. е лице на парфюма „Шанел № 5“ за рекламните кампании на фирмата в САЩ. Участва и в рекламите на продукти на Ив Сен Лоран (1993), „Л'Ореал“ (2001), „M•A•C“ (2006). Има свой собствен парфюм – „Деньов“ (1986).

Личен живот 
Катрин Деньов е женена само веднъж – за фотографа Дейвид Бейли (от 1965 до 1972). Има две деца: от съжителството си с режисьора Роже Вадим има син, Кристиан Вадим, а от актьора Марчело Мастрояни има дъщеря, Киара Мастрояни. Има петима внуци. Съжителствала е също с режисьора Хю Джонсън (от 1982 до 1983) и с журналиста Пиер Лескюр (от 1984 до 1991).

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 

Френски актриси
Френски театрални актьори и актриси
Деца актьори
Плейбой модели
Носители на награда Сезар
Европейски филмови награди
Носители на ордена на Почетния легион
Парижани
Жана Моро

Жана Моро (, ) е френска актриса, певица, сценарист и режисьор.

Биография 
Родена на 23 януари 1928 година в Париж, тя е видна фигура във френското кино и една от водещите актриси на театъра „Комеди Франсез“. Дебютира като актриса в киното с филма „Последна любов“ (1949), а като режисьор е известна с филма „Девойката“ (1979). Първият филм, който режисира, е „Светлина“ (1976), а общият брой на филмите, в които участва, е над 115. Въпреки че най-голямата популярност на актрисата е през 60-те години, тя продължава да се снима почти до самия край на живота си.

Награди 
Носителка е на „Сезар“ за най-добра актриса, както и на БАФТА и на награда от филмовия фестивал в Кан. Има и няколко награди за цялостна кариера.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 
 Геновева Димитрова, „Жана Моро (1928 – 2017): Изкусителка завинаги“, в-к „Култура“, бр. 30 (2910), 15 септември 2017 г.

Френски актриси
Носители на награда Сезар
Носители на награда BAFTA
Носители на ордена на Почетния легион
Парижани
Погребани на Монмартър
Фернандел

Фернан Жозеф Дезире Контанден (), по-известен като Фернандел (Fernandel), е френски актьор и комик.

Сценичното му име произлиза от брака му с Анриет Манс, сестрата на най-добрия му приятел и сценарист Жан Манс. Той бил толкова грижовен към жена си, че тъща му често го наричала Фернандел (Fernand d'elle – „Нейният Фернан“).

Биография 
Роден е на 8 май 1903 г. в Марсилия.

Участва в близо 150 филма.

Почива от рак на 26 февруари 1971 г. в Париж.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актьори и актриси
Френски певци
Френски комици
Родени в Марсилия
Починали в Париж
Жерар Депардийо

Жерар Ксаве Марсел Депардийо (; ) е френски актьор и режисьор с руско гражданство.

Биография 
Роден е на 27 декември 1948 г. в град Шатору, Франция. Прави своя дебют в киното през 1967 г. и оттогава е играл в над 140 филма. Дъщеря му Жули Депардийо и синът му Гийом Депардийо (1971 – 2008) са също актьори.

В отговор на планирания за 2013 година от правителството на президента Франсоа Оланд извънреден данък върху най-богатите французи, през декември 2012 година Депардийо се премества да живее в съседна Белгия, а по-късно през същия месец обявява публично, че смята да се откаже въобще от френското си гражданство. На 3 януари 2013 година Депардийо става руски гражданин, след като руският президент Владимир Путин подписва специален указ за целта.

На 1 април 2022 г. Депардийо рязко осъжда руското нападение над Украйна, като разкритикува Владимир Путин за „безумните му действия“ и обещава да преведе като помощ за украинците средствата, които ще получи за трите свои априлски концерта в Париж.

Избрана филмография

Бележки

Външни препратки 
 

Френски актьори и актриси
Френски режисьори
Руски актьори и актриси
Руски режисьори
Носители на Златен глобус
Носители на награда Сезар
Носители на ордена на Почетния легион
Хора от Център-Вал дьо Лоар
Майкъл Вартан

Майкъл Вартан (Michael Vartan) е френско-американски актьор, роден във Франция на 27 ноември 1968 г.

Биография 
Той е син на композитора Еди Вартан и племенник на певицата Силви Вартан, които имат български, арменски и
унгарски произход и са родени в България.

Родителите му се развеждат когато е на пет години и той се мести да живее заедно с майка си в САЩ. Когато е в гимназията се връща при баща си във Франция и живее с него няколко години. На осемнайсет години се връща при майка си в Лос Анджелис под предлог че иска да стане актьор, докато всъщност просто не иска да служи в армията, която е задължителна по това време във Франция. След като се записва в актьорско училище се установява, че действително има талант и започва да се снима във филми.

Вартан е известен преди всичко с участието си в телевизионния сериал Наричана още. Появявал се е в епизоди и на „Приятели“ и „Али Макбийл“. През 2009 г. по TNT излиза нов сериал с Вартан в главната роля - „Хоторн“.

Личен живот 
От 2003 до 2004 г. излиза с Дженифър Гарнър. На 5 март 2010 Вартан обявява годежа си с Лорън Скаар, с която се запознават на паркинг на веригата Whole Foods Market в Лос Анджелис през 2009 г. Женят се на 2 април 2011 г. в Нюпорт Бийч, Калифорния.

Избрана филмография 
 „Мотел Бейтс“ (2014)
 „Колумбиана“ (2011)
 „Хоторн“ (2009-2011)
 „Баровци“ (2007)
 „Свекървище“ (2005)
 „Експресно фото“ (2002)
 „Наричана още“ (2001-2006)
 „Мъглите на Авалон“ (2001)
 „Почти идеално“ (2000)
 „Целуни ме“ (1999)
 „Приятели“ (1997)
 „Докосни ме“ (1997)
 „По неволя гробар“ (1996)
 „На Уонг Фу, с благодарности“ (1996)

Източници

Външни препратки 
 
 

Американски актьори и актриси
Френски актьори и актриси
Американци от български произход
Арменци във Франция
Арменци в САЩ
Родени в Булон Биянкур
Надин Трентинян

Надин Трентинян ( е френска режисьорка.

Биография 
Родена е на 6 февруари 1935 г. в Ница и е втора съпруга на актьора Жан-Луи Трентинян. Майка е на Мари Трентинян. Нейният филм Mon amour, mon amour (букв. „Моя любов, моя любов“) се състезава на фестивала в Кан през 1967 г.

Избрана филмография

Библиография 
 Ton chapeau au vestiaire, повест, Fayard, 1997
 Combien d'enfants, роман, Stock, 2001
 Le Jeune Homme de la rue de France, роман, Fayard, 2002
 Ma fille, Marie, Fayard, 2004 - биография на дъщеря ѝ, Мари Трентинян
 J'ai été jeune un jour, биография, Fayard, 2006
 Une étrange peine, сборник с разкази, Fayard, 2007
 Les Silencieuses, роман, Fayard, 2009
 La Dormeuse, роман, Fayard, 2011
 La Voilette de ma mère, повест, Fayard, 2014

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски режисьори
Френски сценаристи
Френски филмови продуценти
Френски актриси
Френски романистки
Френски автори на разкази
Френски биографи
Родени в Ница
Мари Трентинян

Мари Трентинян () е френска актриса.

Биография 
Родена е на 21 януари 1962 г. в семейството на актьора Жан-Луи Трентинян и режисьорката Надин Трентинян.

Умира на 1 август 2003 г. от мозъчен кръвоизлив след като приятелят ѝ, френският певец Бертран Канта, ѝ нанася побой.

Има четири деца: Роман, Пол, Леон и Жул. Пет пъти е номинирана за най-добра актриса на френските филмови награди „Сезар“.

Избрана филмография 
 „Колет“ (2004)
 „Джанис и Джон“ (2003)
 „Изгубени моряци“ (2003)
 „Бели кахъри“ (2002)
 „Дълга любовна нощ“ (2001)
 „Навътре в гората“ (2000)
 „Бети“ (1992)
 „Историята на една жена“ (1988)
 „Следващото лято“ (1985)
 „Дълбоки води“ (1981)
 „Това се случва само на другите“ (1971)

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актриси
Френски театрални актьори и актриси
Парижани
Родени в Булон Биянкур
Убити актьори
Погребани на Пер Лашез
Жан-Луи Трентинян

Жан-Луи Трентинян () е френски актьор и режисьор.

Биография 
Роден е на 11 декември 1930 г. От 1960 г. е женен за режисьорката Надин Трентинян. Баща е на актрисата Мари Трентинян (1962 – 2003).

Избрана филмография

Актьор

Режисьор

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актьори и актриси
Френски режисьори
Френски сценаристи
Френски автомобилни състезатели
Европейски филмови награди
Носители на награда Сезар
Хора от Прованс-Алпи-Лазурен бряг
Луди в Алабама

„Луди в Алабама“ () е комедия от 1999 г., режисиран от Антонио Бандерас. Сценарият е написан по едноименния роман на Марк Чайлдрес, който излиза през 1993 година. Действието се развива през 1965 година в Алабама, когато расисткото напрежение е ярко изразено. Във филма се преплитат две различни драми – от една страна тази на свободолюбивата Люсил, която убива съпруга си, уморена от побоите, след което заминава за Холивуд и успява да направи кариера на филмова звезда и от друга страна на нейния племенник, който става свидетел на убийството на чернокожо дете вследтвие на насилие от страна на местния шериф.

Във филма участват съпругата на Бандерас Мелани Грифит в главната роля на Люсил, Дейвид Морз и Лукас Блек. Времетраенето на Луди в Алабама е 111 минути. Филмът завършва с мисълта, че най-важното нещо за човека е свободата.

Външни препратки 

 

Филми от 1999 година
Американски трагикомични филми
Одре Тоту

Одрѐ Тоту̀ () е френска актриса, родена на 9 август 1976 г. в Бомон.

Биография

Филмография

Източници

Външни препратки 

 
 
 

Френски актриси
Френски театрални актьори и актриси
Носители на награда Сезар
Носители на награда Люмиер
Носители на ордена на Почетния легион
Хора от Оверн-Рона-Алпи
Вишеград (Босна и Херцеговина)

Вишеград (, ) е град в Република Сръбска, Босна и Херцеговина. Административен център на община Вишеград. Намира се на река Дрина. Населението на града през 1991 година е 6902 души. Иво Андрич прославя Вишеград с романа си „Мостът на Дрина“ (1944).

История

Население 
Населението на града през 1991 година е 6902 души.

Етнически състав

Вижте също 
 Вишеградски мост

Външни препратки 
 Официален сайт на Община Вишеград  
 U lijepom starom gradu Višegradu

Градове в Република Сръбска
Вишеград (връх)

Вишеград (до 29 юни 1942 г. Биюк кале, Калето), преди това Коджа-Якубли-Аланъ или Буюкъ-Кале е най-високият връх в планината Сакар в България. Височината му е 856 м. Изграден е от гранит. Предишно му име до 1942 година е връх Биюк кале. Сакар се намира на границата на България с Турция и на върха е разположено военно поделение с ограничен режим на достъп.

Източници 

Върхове в България
Симон Синьоре

Симо̀н Синьорѐ () е френска актриса от немски произход.

Биография 

Родена е като Зимоне Каминкер на 25 март 1921 г. във Висбаден, Германия. Печели Оскар за най-добра женска роля през 1959 г. Първоначално се жени за режисьора Ив Алегре и от него има дъщеря Катрин Алегре, която е актриса. Вторият ѝ брак е с Ив Монтан. Американската певица Нина Симон взема артистичното си име от Синьоре. Синьоре е авторка на няколко книги, сред които меланхоличната автобиография „Носталгията вече не е каквато беше по-рано“. Симон Синьоре умира от рак на 30 септември 1985 г. във Франция.

Избрана филмография

Награди 
 Носителка на наградата „Сезар“ за най-добра актриса през 1978 г.

Книги 
 La nostalgie n’est plus ce qu’elle était, Éditions du Seuil, Paris, 1975 .
 Le lendemain, elle était souriante..., Éditions du Seuil, Paris, 1979 
 Adieu Volodia, Éditions Fayard, Paris, 1985 .

Източници

Външни препратки 

 
 

Френски актриси
Носители на „Оскар“
Носители на награда Еми
Носители на награда BAFTA
Носители на награда Сезар
Френски писателки
Родени във Висбаден
Починали от рак
Погребани на Пер Лашез