alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Зайчар (село)

Зайча̀р е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Зайчар се намира около 10 km на запад-югозапад от общинския център село Руен и 10 km на северозапад от град Айтос. Разположено е в северните склонове на Карнобатската планина, Източна Стара планина, край река Голяма (Алма дере, известна на различните места по течението ѝ и като Боаздере, Шиваровска река, Коджадере) (десен приток на река Луда Камчия), която има началото си в южните околности на селото. Общински път свързва Зайчар със съседното на север село Вресово и минаващия през него третокласен републикански път III-7305, както и с близкия източно от Вресово третокласен републикански път III-208, който на север води към град Дългопол, а на юг – към град Айтос, с отклонение по третокласния републикански път III-2085 към село Руен. Надморската височина е около 416 m при влизането на общинския път в Зайчар от изток, нараства бавно на запад до към 430 m в северозападния край на селото, а на югоизток около реката намалява до около 370 m.

Климатът е преходноконтинентален с планинско климатично влияние, в землището преобладават лесивираните почви.

Населението на село Зайчар наброява 798 души към 1934 г. и запазва приблизително такова равнище до 1956 г., към 1965 г. нараства рязко, има максимума си – 1182 души към 1985 г., а към 2018 г. наброява (според текущата демографска статистика за населението) 1110 души.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 1132 лица, за 1108 лица е посочена принадлежност към „турска“ етническа група и за останалите не е даден отговор.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Гюдженлер. Преименувано е на Зайчар през 1934 г.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
Религията, изповядвана в село Зайчар, е ислям.

Обществени институции 
Село Зайчар към 2020 г. е център на кметство Зайчар.

В село Зайчар към 2020 г. има:
 действащо общинско основно училище „Никола Йонков Вапцаров“;
 действащо читалище „Фар – 1952 г.“;
 постоянно действаща джамия;
 пощенска станция.

Източници

Външни препратки 
 Положение на картата bgmaps.com

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Звезда (пояснение)

Звезда може да се отнася за:

Астрономия 
 Звезда, светещо небесно тяло
 Вечерна звезда, вечерница
 Двойна звезда
 Неутронна звезда
 Падаща звезда
 Полярна звезда
 Променлива звезда
 Северна звезда

География 
 село Звезда (област Бургас), България
 село Звезда (област Търговище), България
 село Звезда (община Малик), Албания
 Жилищен комплекс „Червена звезда“, старото име на квартал Дианабад в София

Изкуство 
 Звезда – известен актьор, знаменитост (виж Холивудска алея на славата)

Инструменти 
 Гаечен ключ тип „звезда“
 Отвертка тип „звезда“

Космонавтика 
 Звезда, модул на Международна космическа станция

Символи 
 Звезда от Вергина
 Червена звезда, петолъчка
 Жълта звезда
 Давидова звезда

Други 
 Морска звезда
 Звезда (списание)
Каменяк

Името Каменяк носят две български села:

 Каменяк (Област Бургас)
 Каменяк (Област Шумен)
Каравельово

Каравѐльово е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Каравельово е разположено в югоизточните склонове на Върбишката планина, високо в долината на Луда Камчия. и отстои на около 18 km северозападно от общинския център село Руен. До селото води общинският път, който се отклонява западно от село Билка от третокласния републикански път III-208 през селата Трънак и Соколец. Надморската височина при влизането на пътя в селото е около 390 m, във високия северен край достига около 450 m, а в ниския южен намалява до около 340 m. На около 2 km на изток-югоизток от селото и около 300 m по ниско има гара (спирка) на минаващата в близост до реката железопътна линия Карнобат – Комунари.

Населението на село Каравельово наброява 480 души към 1934 г., нараства до 756 към 1965 г. и към 2018 г. намалява до 457 души (по текущата демографска статистика за населението).

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 498 лица, за 3 лица е посочена принадлежност към „българска“ етническа група и за 493 – към „турска“.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Кара Велилер. Преименувано е на Каравельово през 1934 г. Комисията, работила по преименуването на българските селища през 1931 – 1932 г., спазва правила при преименуването, сред които е уподобяване, при което новото българско име наподобява старото турско, но няма връзка с него. Така село Кара Велилер получава названието Каравельово.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
Религията, изповядвана в село Каравельово, е ислям.

Обществени институции 
Село Каравельово към 2020 г. е център на кметство Каравельово.

В село Каравельово към 2020 г. има:
 действащо читалище „Любен Каравелов – 1961 г.“;
 постоянно действаща джамия.

Източници 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Листец

Името Листец носят две български села:

 Листец (Област Бургас)
 Листец (Област Силистра)
Люляково

Името Люляково носят три български села:

 Люляково (Област Бургас)
 Люляково (Област Добрич)
 Люляково (Област Кърджали)
Припек

Името Припек носят три български села:

 Припек, област Бургас
 Припек, област Варна
 Припек, област Кърджали
Мрежичко

Името Мрежичко носят три села:

 Мрежичко, село в област Бургас, България;
 Мрежичко, село в област Кърджали, България;
 Мрежичко, село в община Кавадарци, Република Македония.
Планиница

Планиница може да се отнася за:

 Планиница, село в област Бургас, България;
 Планиница, село в област Перник, България;
 Планиница, село в дем Кукуш, Гърция;
 Планиница, село в община Цариброд, Сърбия.
 Планиница, село в община Пирот, Сърбия.
Разбойна

Името Разбойна носят:
 Разбойна (връх) – връх в Котленско-Върбишкия дял на Стара планина;
 Разбойна (рид) – дял от Котленска планина на Източна Стара планина;
 Разбойна (област Бургас) – село в Югоизточна България;
 Разбойна (област Търговище) – село в Североизточна България.
Речица

Речѝца е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Речица се намира в югоизточна България, около 45 km север-северозападно от областния център Бургас, 20 km северно от Айтос, около 34 km североизточно от Карнобат и около 10 km север-северозападно от общинския център село Руен. Общинският път от Речица се изкачва на около километър на север до село Ясеново, където се включва в общинския път, свързващ село Руен през селата Добра поляна, Снежа и Ясеново със село Дъскотна.

Село Речица е разположено в западните склонове на Камчийска планина, Източна Стара планина. Изтеглено е в направление приблизително север – юг по височините между два малки десни притока на вливащата се в Луда Камчия при село Дъскотна река Казандере, а източният приток в протежение на около 500 m от минава и през селото. Надморската височина в центъра при джамията е около 240 m, а при изхода от селото на север е около 275 – 280 m.

Населението на село Речица нараства от 556 души към 1934 г. до 961 (максимум) към 1985 г., а след колебания в числеността към 2018 г. наброява 768 души (по текущата демографска статистика за населението).

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г. от обща численост 830 лица за 812 лица е посочена принадлежност към „турска“ етническа група.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България и е известно с имената Гердеме дере и Дерей зиямет. Преименувано е на Речица през 1934 г.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
В село Речица се изповядва ислям.

Обществени институции 
Село Речица към 2020 г. е център на кметство Речица.

В село Речица към 2020 г. има:
 действащо основно училище „Антон Симеонович Макаренко“;
 постоянно действаща джамия;
 пощенска станция.

Източници 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Рожден

Ро̀жден е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Рожден се намира на около 15 km на изток-североизток от общинския център село Руен и около 40 km на север от областния център град Бургас. Разположено е в Източна Стара планина, в западната част на Еминска планина. На около 1,5 – 2 km западно от селото тече река Елешница. Околни села на Рожден са Булаир на север, Рудина на югозапад и Мрежичко на запад. Общински път от село Сини рид на изток завива след около 4 km на северозапад за селата Рожден и Рудина, а на юг от Сини рид се свързва при село Просеник с идващия от запад откъм село Руен третокласен републикански път III-2085. Неасфалтиран (към 2012 г.) път свързва селата Рожден и Булаир. Надморската височина в центъра на Рожден при сградата на кметството е около 361 m.

Населението на село Рожден нараства от 424 души към 1934 г. до 552 към 1956 г. (максимум) и след колебания в числеността през следващите години наброява към 2018 г. 441 души (по текущата демографска статистика за населението).

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г. от обща численост 421 лица за 5 лица е посочена принадлежност към „българска“ етническа група и за 416 – към „турска“.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Надърлар. Преименувано е на Ро̀жден през 1934 г.

Основно училище „Васил Априлов“ в село Рожден е закрито, а документацията му се съхранява в основното училище „Реджеб Кюпчу“ в село Сини рид.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
В село Рожден се изповядва ислям.

Обществени институции 
Село Рожден към 2020 г. е център на кметство Рожден.

В селото към 2020 г. има постоянно действаща джамия.

Източници

Външни препратки 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Рудина

Рудина може да се отнася за някое от следните понятия.

Имена 
 Рудина, славянско фамилно име
 Рудина, албанско лично име

Села 
 Рудина (Област Бургас), България
 Рудина (Област Кърджали), България
 в Босна и Херцеговина (1), Румъния (1), Словакия (1), Хърватия (1)

Планини 
 Рудина / Рудини, в Западна България (Краище), област Перник (общини Земен и Ковачевци)
 Рудина / Милославска, в Западна България (Знеполе), област Перник (община Трън) и Източна Сърбия, Ябланишки окръг (община Църна трава)
 Рудина, в Източна Сърбия, Пиротски окръг (община Цариброд)
 в Босна и Херцеговина, Косово, С. Македония, Сърбия, Черна гора

Други 
 Рудина, връх в Босна и Херцеговина
 Рудина, връх в С. Македония, общ. Берово
 Рудина, проход в Черна гора
Руен (пояснение)

Името Руен може да се отнася за:

 Руен, връх в Осоговска планина, в Западна България;
 Руен (Влахина) или Бобошевски Руен, връх в планината Влахина;
 Община Руен в Област Бургас, България.
 Руен (Област Бургас), село в Област Бургас, България;
 Руен (Област Пловдив), село в Област Пловдив, България;
 Руен (Северна Македония), планина в Република Македония и Сърбия;
 Руен (сорт грозде), хибриден червен винен сорт грозде
 Руен (заслон), заслон в Осоговска планина.

Вижте също 
 Руян
 Руан
Рупча

Ру̀пча е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Рупча се намира в югоизточна България, около 52 km северозападно от областния център Бургас и 25 km в същата посока от Айтос, около 28 km на север-североизток от Карнобат, около 19 km на запад-северозапад от общинския център Руен и около 2 km на север-североизток от съседното му село Люляково. Разположено е в южните разклонения на Върбишката планина, Източна Стара планина. Общински път от Люляково минава през Рупча и през селата Планиница и Вишна прави връзка с път III-208 (северно от село Дъскотна). Надморската височина в северния край на селото е около 320 – 330 m, в южния му край е около 270 – 280 m, а в центъра му е около 300 m.

Населението на село Рупча има максимума си по брой към 1985 г. – 686 души, а през следващите години постепенно намалява до 417 (по текущата демографска статистика за населението) към 2018 г.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г. от обща численост 418 лица за 209 лица е посочена принадлежност към „турска“ етническа група, а за останалите не е даден отговор.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Ру̀пча (Малка Рупча).

В миналото селото се е намирало в чашата на сегашния язовир Камчия. Въз основа на описни регистри от XV век, според които има вълнения в селата Рупча, Цибра и Скомля, Бистра Цветкова допуска, че тези движения са следствие на похода от 1444 г. и местното население взема участие в армията на Владислав III и Янош Хуняди.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
В село Рупча се изповядва ислям.

Обществени институции 
Село Рупча към 2020 г. е център на кметство Рупча. Населените места в кметството са селата Дюля, Звезда и Рупча.

В село Рупча към 2020 г. има постоянно действаща джамия.

Източници 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Ръжица

Ръ̀жица е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Ръжица се намира на около 9 km на изток-югоизток от общинския център село Руен и около 31 km на север от областния център град Бургас.

Селото е разположено в Източна Стара планина, в северното подножие на Айтоска планина. Северно край него тече Хаджийска река, която се влива в Черно море в района на курорта „Слънчев бряг". Отвъд реката минава третокласният републикански път III-2085, който на запад води през селата Преображенци и Руен към връзка с третокласния републикански път III-208 (Айтос – Провадия), а на изток – през селата Просеник и Горица към връзка северно от село Гюльовца с третокласния републикански път III-906. Общински път от Ръжица води към близката връзка с път III-208 и намиращото се на север село Разбойна.

Язовирът „Ръжица 1/Изток“ е изграден източно от Ръжица на течащата южно покрай селото река Курт дере, която е от пресъхващ тип реки. Язовирът „Ръжица 2/Дермен дере", е изграден на Хаджийска река западно от селото.

Климатът е умереноконтинентален, почвите в землището са главно делувиални и делувиално-ливадни почви. Поминъкът е основно тютюнопроизводство, лозарство, овощарство (ябълки, кайсии), животновъдство.

Минималните надморски височини в ниските северни части на селото са около 95 – 100 m, максималните в по-високите южни части – около 120 – 130 m, а в центъра при сградата на кметството надморската височина е около 117 m.

Населението на село Ръжица към 1934 г. наброява 1033 души, а към 2018 г. – 1167 души.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 1150 лица, за 26 лица е посочена принадлежност към „българска“ етническа група, за 181 – към „турска“, за 5 – към ромска, за 4 – не се самоопределят и за 934 не е даден отговор.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Чавдарлък. Преименувано е на Ръжица през 1934 г.

На 200 m северозападно от Pъжица, на левия бряг на Хаджийска река, има селищна могила; открити са каменни сечива и керамика от неолита и халколита. Сведения за селото под името Чавдар има в турски регистри от 1676 г.

Първото училище в Ръжица е от 1906 г., училищната сграда е построена през 1912 г. Читалище „Пробуда" е основано през 1937 г.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
Религията, изповядвана в село Ръжица, е ислям.

Обществени институции 
Село Ръжица към 2020 г. е център на кметство Ръжица.

В село Ръжица към 2020 г. има:
 общинско основно училище „Иван Вазов“;
 действащо читалище „Пробуда – 1937 г.“;
 целодневна детска градина;
 постоянно действаща джамия;
 пощенска станция.

Културни и природни забележителности 
В селото има паметник на загиналите във въоръжената антифашистка борба 1941 – 1944 г. и в така наричаната Отечествена война на България 1944 – 1945 г.

Източници и бележки 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Скалак

Името Скалак носят две български села:

 Скалак (Област Бургас)
 Скалак (Област Кърджали)
Снежа

Снежа̀ е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Снежа отстои на около 11 km на север от село Руен, 7 km на изток-североизток от село Дъскотна и 6 km на югоизток от село Билка. Разположено е по южните разклонения в западната част на Камчийска планина, Източна Стара планина. През селото минава общинският път, свързващ общинския център село Руен през селата Добра поляна, Снежа и Ясеново с третокласния републикански път III-208 (Айтос – Провадия) и село Дъскотна. Надморската височина по общинския път при влизането в село Снежа от запад е около 385 m, при джамията в центъра – около 390 m и при излизането в източния край – около 405 m.

Населението на село Снежа нараства от 530 души към 1934 г. до 748 към 1956 г. (максимум) и през следващите години намалява до 334 души към 2018 г. (по текущата демографска статистика за населението).

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г. от обща численост 370 лица за 242 лица е посочена принадлежност към „турска“ етническа група и за останалите не е даден отговор.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След Съединението, от 1885 г. то се намира в България с името Сападжа. Преименувано е на Снежа̀ през 1934 г.

Основното училище „Христо Смирненски“ в село Снежа е закрито през 2007 г., а документацията му се съхранява в основно училище „Климент Охридски в село Дъскотна.“

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
В село Снежа се изповядва ислям.

Обществени институции 
Село Снежа към 2020 г. е център на кметство Снежа.

В село Снежа към 2020 г. има постоянно действаща джамия.

Редовни събития 
 Празнуват се двата големи празника Рамазан байрам и Курбан байрам, както и Нова година.

Празнува се и Гергьовден.

Други 
Най-популярният спорт е футболът. Даже и децата са си направили един отбор и играят със съседните села. Футболният отбор е ФК „Снежа“.

Кухня 
Кухнята е традиционна, повече ориенталска. Приготвят се баници, сладкиши, гозби; яхнията е известна.

Източници

Външни препратки 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Снягово

Името Снягово носят две български села:

 Снягово (Област Бургас)
 Снягово (Област Добрич)
Средна махала

Срѐдна махала̀ е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Средна махала е разположено в Източна Стара планина, на билото на Еминска планина в западната ѝ част, на около километър на изток-североизток от село Добра поляна и около 50 – 60 m по-ниско от него. Общински път води на запад от Средна махала през Добра поляна към село Руен и връзка с минаващия през него в направление запад – изток третокласен републикански път III-2085, а на изток от Средна махала – покрай село Топчийско и през селата Припек, Подгорец и Сини рид към връзка отново с републиканския път III-2085 западно от село Просеник. Надморската височина в центъра на селото при джамията е около 440 m. На около 0,5 km северозападно от Средна махала тече река Балабандере.

Населението на село Средна махала от 278 души към 1934 г. достига към 1992 г. максимума си – 391 души, а през следващите години намалява до 309 души (по текущата демографска статистика за населението) към 2018 г.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 327 лица, за 30 лица е посочена принадлежност към „българска“ етническа група, за 272 – към „турска“ и за останалите не е даден отговор.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Орта махле. Преименувано е на Средня махла през 1934 г. и на Средна махала през 1966 г.

Началното училище „Елин Пелин“ в село Средна махала е закрито, а документацията му се съхранява в основно училище „Св. св. Кирил и Методий“ в село Добра поляна.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
В село Средна махала се изповядва ислям.

Обществени институции 
Село Средна махала към 2020 г. е център на кметство Средна махала.

В селото към 2020 г. има постоянно действаща джамия.

Забележителности 
На 100 – 150 m югозападно от Средна махала, при малко езеро (площ 300 – 400 квадратни метра) край пътя, на място с великолепен изглед към цялото село са построени беседка, чешма и детски кът.

Източници

Външни препратки 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Топчийско

Топчѝйско е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Топчийско е разположено в Източна Стара планина, на билото на Еминска планина в западната ѝ част, на около 3 km на изток-североизток от село Добра поляна. Общинският път през селото води на запад от Топчийско през Средна махала и Добра поляна към село Руен и връзка с минаващия през него в направление запад – изток третокласен републикански път III-2085, а на изток от Топчийско – през селата Припек, Подгорец и Сини рид към връзка отново с републиканския път III-2085 западно от село Просеник. Надморската височина в центъра на селото при джамията е около 463 m. На около километър северозападно от Топчийско тече река Балабандере.

Населението на село Топчийско нараства от 569 души към 1934 г. до максимума си – 1011 души към 1985 г., а през следващите години намалява до 862 души (по текущата демографска статистика за населението) към 2018 г.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 905 лица, за 900 лица е посочена принадлежност към „турска“ етническа група.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Топчу махле. Преименувано е на Топчийско през 1934 г.

Население

Етнически състав 

 Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Икономика 
До началото на XXI век основен поминък е тютюнопроизводството. Трудоспособното население е заето и в туризма поради близостта с големите курорти – Слънчев бряг, Несебър и други.

Религии 
Изповядваната религия в село Топчийско е ислям.

Обществени институции 
Село Топчийско към 2020 г. е център на кметство Топчийско.

В село Топчийско към 2020 г. има:
 действащо читалище „Атанас Манчев – 1959 г.“;
 действащо общинско основно училище „Реджеб Кюпчю“;
 постоянно действаща джамия;
 пощенска станция.

Културни и природни забележителности 
На около два километра от селото се намира хижа „Топчийско“ (старо име: Народен юмрук). В непосредствена близост до нея е разположен парков комплекс с паметник, посветен на загинали партизани от отряд „Народен юмрук“.

Спорт 
Съществува футболен клуб, който се нарича ФК „Топчийско“ Той участва успешно в бургаската „Б“ регионална група Център.

Източници

Външни препратки 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Трънак

Трънак е село в Югоизточна България. То се намира в община Руен, област Бургас.

Трънак е добре уредено село – електрифицирано и водоснабдено е. Жителите разполагат с кметство, училище, работещи магазини, аптеки, кафене, кръчма, джамии и поща. За здравето на местните жители са грижи един общопрактикуващ лекар, а медицински център функционира на територията на общинския център.

География 
Село Трънак отстои на около 29 km от с. Руен, на 67 km северозападно от гр. Бургас и на 9 km югозападно от с. Струя. Климатът е преходно-континентален, зимата е сравнително мека поради близостта до морето, пролетта – хладна, лятото е горещо с голям брой слънчеви дни, а есента е продължителна и топла. Разположено е на 200 m надморска височина.

В близост до селото се намира язовир Цонево, който е подходящ за риболов.

История 
До 18 век оттам е минавал главният път от Северна България към Цариград. Все още могат да се забележат руини от наблюдателници, строени за охрана на пътуващите кервани.

Население 
Населението на село Трънак наброява приблизително 1246 души към 31.12.2013. На преброяването през 2011 година 96% от жителите на селото се определят като турци.

Забележителности 
 Късноантична и средновековна крепост „Калето“ се намира на около километър северно от центъра на Трънак, на скалист връх над левия бряг на река Коджа дере. Стените на крепостта са във вид на насипи, широки 6 – 7 m, високи до 4 m, на места с вътрешни и външни лица. Дебелината им е 2 – 4 m. В крепостта се открива керамика от края на IV – VII в. В южна посока от крепостта има стар път през река Луда Камчия за крепостта край с. Снягово.

 Скално образувание „Сиври кая“

Бележки

Външни препратки 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Сини рид

Сѝни рид е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Селото се намира на около 12 km на изток-североизток от общинския център село Руен и около 35 km на север от областния център град Бургас. Разположено е в Източна Стара планина, в западната част на Еминска планина, високо по склона северно от Хаджийска река, на около 4 km от реката и 3 km северозападно от намиращото се в долината ѝ село Просеник. От идващия от запад откъм село Руен третокласен републикански път III-2085 се отклонява преди Просеник вляво общински път към Сини рид, продължаващ след селото на северозапад към Подгорец и Припек. Общински път излиза от Сини рид на изток, като от кръстовище на около 4 km завива на северозапад за селата Рудина и Рожден, а от кръстовището на изток и по-нататък на север продължава неасфалтиран път (към 2012 г.), който води към връзка с асфалтирания път между селата Булаир и Голица в област Варна.

Минималните надморски височини в ниските южни части на Сини рид са около 300 – 320 m, максималните във високите северни части – около 400 m, а при джамията надморската височина е около 355 – 360 m.

Населението на село Сини рид наброява 334 души към 1934 г. и след колебания в числеността през следващите години наброява към 2018 г. 341 души.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 360 лица, за 309 лица е посочена принадлежност към „турска“ етническа група и за останалите не е даден отговор.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Челеби кьой. Преименувано е на Челебиево през 1934 г. с министерска заповед 3775, обнародвана на 7 декември 1934 г. и на Сини рид с указ 1060, обнародван на 2 юни 1978 г.

В Държавния архив – Бургас, се съхраняват документи от периода 1977 – 1983 г. на/за Народно читалище „Пробуда“ – с. Сини рид, Бургаско. Читалището преминава през няколко фази, посочени в списъка на фондове от масив „C“ на архива във връзка с промените в наименованието на фондообразувателя и съответните периоди:
 Народно читалище – с. Сини рид, Бургаско (1956 – 1981);
 Народно читалище „Отец Паисий“ – с. Сини рид, Бургаско (1982 – 1985) и
 Народно читалище „Пробуда“ – с. Сини рид, Бургаско (1986–).

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
Религията, изповядвана в село Сини рид, е ислям.

Обществени институции 
Село Сини рид към 2020 г. е център на кметство Сини рид.

В село Сини рид към 2020 г. има:
 действащо общинско основно училище „Реджеб Кюпчу“;
 действащо читалище „Пробуда“;
 постоянно действаща джамия;
 постоянно действаща джамия (втора);
 пощенска станция.

Културни и природни забележителности 
На 4 км североизточно от центъра на Сини рид се намират Доброванските скални гъби.

Източници

Външни препратки 
 ОУ „Реджеб Кюпчю“, Bourgas.org

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Череша (село)

За плода вижте Череша.
Черѐша е село в Югоизточна България. То се намира в община Руен, област Бургас.

География
Село Череша се намира в югоизточна България, около 43 km северозападно от областния център Бургас и 16 km в същата посока от Айтос, около 22 km на североизток от Карнобат и около 13 km на запад-северозапад от общинския център Руен. Разположено е в Източна Стара планина, в северните склонове на Карнобатска планина. Климатът е преходноконтинентален, в землището преобладават ранкери и лесивирани почви. Общинският път до село Череша е късо отклонение от третокласния републикански път III-7305, който на запад води през селата Люляково, Съединение и Камчия към връзка с второкласния републикански път II-73 (Карнобат – Шумен), а на югоизток – към село Вресово и връзка с третокласния републикански път III-208 (Айтос – Провадия).

Надморската височина при разклона на път III-7305 към Череша е около 174 m, при джамията в центъра е около 187 m, а в южния и западния край на селото достига около 190 – 200 m.

Населението на село Череша наброява 805 души към 1934 г., намалява бързо до 587 към 1956 г. поради изселвания, нараства поради заселвания до максималната си численост 886 души към 1985 г., след което отново намалява до 692 (по текущата демографска статистика за населението) към 2018 г.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 751 лица, за 7 лица е посочена принадлежност към „българска“ етническа група, за 681 – към „турска“, за 27 – към ромска и за останалите не е даден отговор. Жителите на селото – етнически турци, са преселници от Кърджалийско или техни потомци.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Ичмей вакъв. Преименувано е на Череша през 1934 г.

За периода 1926 – 1934 г. в Държавния архив – Бургас се съхраняват документи на/за Училищно настоятелство – с. Ичмей Вакъв (Череша), Бургаско.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
В село Череша се изповядва ислям.

Обществени институции 
Село Череша към 2020 г. е център на кметство Череша.

В село Череша към 2020 г. има:
 действащо читалище „Хаджи Димитър 1939“;
 постоянно действаща джамия;
 пощенска станция.

Източници и бележки

Външни препратки 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Шиварово

Шива̀рово е село в Югоизточна България, община Руен, област Бургас.

География
Село Шиварово се намира в югоизточна България, около 43 км северозападно от областния център Бургас,16 km север-северозападно от Айтос, около 27 km на североизток от Карнобат и около 10 km на запад-северозапад от общинския център Руен. Разположено е в Източна Стара планина, в северните склонове на Карнобатска планина, в долината на течащата източно покрай селото река Голяма река (Алма дере, известна на различните места по течението ѝ и като Боаздере, Шиваровска река, Коджадере), десен приток на река Луда Камчия – с меандри и ждрело, с множество воденици по нея в миналото. На входа на селото е минералният извор „Миризливата чешма“. Източно покрай селото, отвъд реката минава третокласният републикански път III-208 (Айтос – Дългопол – Провадия). Надморската височина след моста при входа към селото е около 163 m, при джамията в центъра му нараства до около 200 m, а в най-севрозападната му част – до около 225 – 230 m.

Населението на село Шиварово наброява максималните си 489 души към 1934 г. и след низходящи и възходящи миграционни промени на числеността, намалява до 250 души (по текущата демографска статистика за населението) към 2018 г.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 270 лица, за 266 лица е посочена принадлежност към „турска“ етническа група.

История 
След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. От 1885 г. – след Съединението, то се намира в България с името Боаз дере (погрешно – Богаз дере). Преименувано е на Устово през 1934 г. и на Шиварово през 1949 г.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
Изповядваната в Шиварово религия е ислям.

Обществени институции 
Село Шиварово към 2020 г. е център на кметство Шиварово.

В село Шиварово към 2020 г. има постоянно действаща джамия.

Източници и бележки

Външни препратки 

Села в област Бургас
Населени места в община Руен
Ясеново

Ясеново може да се отнася за:

 Ясеново, село в Област Бургас, България;
 Ясеново, село в Област Стара Загора, България;
 Ясеново, историческо село в областта Азот, Република Македония;
 Ясеново, село в Община Бела църква, Южнобанатски окръг, Войводина, Сърбия;
 Ясеново, село в Община Деспотовац, Поморавски окръг, Сърбия;
 Ясеново, село в Община Нова Варош, Златиборски окръг, Сърбия.
 Ясеново, село в Словакия.
Вършило

Вършило е село в Югоизточна България. То се намира в община Созопол, област Бургас.

География
Вършило е село в планината Странджа на 41 км от гр. Бургас. До селото се намира защитената местност „Тясна река“, водопадът „Скакла вода“, параклисът „Св. Константин и Елена“. Също така покрай селото преминава и река „Даръ дере“ с красивия вир „Кумбен“. В руслото на реката е било планирано да бъде построен язовир „Индже войвода“.

История 
До 1934 година името на селото е Кърхарман, а до 1951 – Харман.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Природни и културни забележителности 
 Останки от късноантична и трако-римска крепост.
 Параклис „Константин и Елена“
 Водопад „Скакла вода“

Редовни събития 
 Панаир на селото на Богородица (в края на месец август).

Личности 
 Иван Полинчев – народен певец.
 Атанас Радойнов – писател, „Летописи за Вършило“.

Други

Кухня 
Типични странджански храни, например зелник – баница с лапад.

Литература 
 Радойнов, Атанас. „Летописи за Вършило“, Бургас 2012, ИК „Либра Скорп“

Източници 

Села в област Бургас
Населени места в община Созопол
Странджа
Габър (село)

Габър е село в Югоизточна България. То се намира в община Созопол, област Бургас.

География
Село Габър се намира на 30 км от Бургас по посока Малко Търново. Свито в полите на Странджа планина, с чистия си въздух и красивата природа селото е благоприятно за селски туризъм и почивка.

История 
До 1934 година името на селото е Джемерен.

При избухването на Балканската война в 1912 година 1 човек от Джемерен е доброволец в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Личности 
Родени в Габър
 Янаки Кралев (1879 - ?), деец на ВМОРО, участник в Илинденско-Преображенското въстание в 1903 година с четата на Иван Варналиев

Източници 

Села в област Бургас
Населени места в община Созопол
Странджа
Крушевец

Крушевец е село в Югоизточна България. То се намира в Община Созопол, област Бургас.

География
Село Крушевец е разположено на северния склон на Босненския рид в Странджа планина. Намира се на главния път Малко Търново - Бургас, на 25 км от Приморско, на 11 км от село Ново Паничарево и 13 км от село Ясна поляна. Разстоянието до областния център Бургас е 30 км.

Землището на селото е предимно хълмисто с надморска височина от 200 до 280 метра. В западния край на Крушевец тече река Изворска (Селската ряка), а на километър източно - река Ропотамо (Церовската ряка).

История 
Едни от първите данни за селото, с тогавашно име Кайряк, датират от 1499 г., когато вследствие на непрестанен тормоз от страна на турците, в него се заселват последните семейства от съседното село Дерекьой. През следващите две столетия селището неколкократно променя местоположението си по различни причини, главната от които е набезите на башибозук.

В началото на XVII век населението надхвърля 400 души, живеещи в над 80 къщи. През 1715 г. жителите успешно отблъскват поредната разбойническа атака, което допълнително озверява нападателите и те превръщат нападенията си в системни. В късната есен на 1721 г. Кайряк е напълно обкръжено от множество организирани турски бандитски групи и въпреки отчаяната съпротива на жителите, след зверско клане и плячкосване, продължили цяла нощ, селото е подпалено от всички страни. Всичко изгаря до основи. Успяват да се спасят само няколко семейства. Местността, където се е намирало унищоженото село е наречена „Калъч юрт“ - заради изкланото население и изгореното селище. Намира се в Крушевското землище (близо до сегашния язовир).

През 1723 - 1724 г. оцелелите семейства от клането (Вълковци, Тодоровци, Тонювци, Чобан Нонювци, Карапиперовци, Стоевци), се заселват на мястото, където и понастоящем се намира село Крушевец.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
Православие и ислям.

Първата православна църква в селото е построена през 1820 г.

Мюсюлманското население на Крушевец са пришълци, изселени при строителството на язовирите в Кърджалийско. през 50-те и 60-те години на ХХ век.

Литература 
 Сенките на прадедите. Крушевец: Бит и душевност. Съст. Любен Петков. Бургас, изд. Либра Скорп, 2008.

Личности 
Родени в Крушевец
 Любен Петков (1939 - 2016), писател
 Руси Петров (р. 1944), световен шампион по борба, бивш кмет на селото

Починали в Крушевец
 Георги Нанкин (1876 - 1957), деец на ВМОРО

Бележки 

Села в област Бургас
Населени места в община Созопол
Присад

Присад може да се отнася за:

 Присад, село в област Бургас, България;
 Присад, село в област Добрич, България;
 Присад, село в община Прилеп, Република Македония;
 Присад, проход в планината Бабуна, Република Македония.
Равадиново

Равадиново е село в Югоизточна България. То се намира в община Созопол, област Бургас.

География
Равадиново се намира на 6 км от град Созопол и на около 2,5 км от черноморския бряг. Селото е разположено както близо до морето, така и до Странджа. От най-високата му точка се открива гледка към морето и към Бургас.

История 
Равадиново е сравнително младо село. Неговата история започва през 1913 година, когато бежанци от Източна и Западна Тракия го избират за свой дом. Държавата, с помощта на френския банкер Рьоне Шарон, урежда заем и така се строят т. нар. шаронски къщи, много от които могат да се видят и днес из цяла Странджа.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Редовни събития 
В Равадиново всяка година от много време се празнуват и изпълняват българските празници и обичаи. Всяка година младите моми лазаруват за здраве в селото. На Бъдни вечер ергените на селото обикалят и гонят злите духове за здраве.

Село Равадиново отбелязва своя празник на Свети Дух, чиято дата е между 26 май и 15 юни и всяка година на него идва известен изпълнител.

Културни и природни забележителности 
Замък „Влюбен във вятъра“, на 2 километра от Созопол, навътре в сушата до село Равадиново

Личности 
 Христо Фотев е живял и творил в Равадиново.
 Георги Тумпалов е собственик, архитект и строител на Замъка „Влюбен във вятъра“.

Източници 

Села в област Бургас
Населени места в община Созопол
Равна гора

Името Равна гора носят три български села:

 Равна гора (област Бургас)
 Равна гора (област Варна)
 Равна гора (област Хасково)

както и:

 Равна гора (плато) в Сърбия
Атия

А̀тия е село в Югоизточна България. То се намира в община Созопол, област Бургас, в близост до едноименния нос, откъдето идва и името му. На североизток от селото се намира заливът Вромос.

Състои се от 2 части – долна (моряшка) и горна (миньорска). Разстоянието между тях е 1 km. В близост до Атия е разположена най-голямата българска военноморска база – Военноморска база Бургас. Пунктът за базиране е построен в периода 1969 – 1972 г., като през 1972 г. тук се преместват корабите и част от поделенията от Бургас.

История 

В миналото тракийската антична крепост Антея се е намирала на връх Буджака до полуостров Атия (днес военноморска база Бургас).

Селището е официално създадено под името Росен на 27 юли 1957 г. с указ 292 на Президиума на Народното събрание. През 1979 г. е обявено за минно селище, а от 1995 г. е село. Днешното си име Атия получава официално на 23 септември 1997 г.

Население 

В селото живеят 504 българи и 5 турци.

Екология 
До 2001 година в близост до селото са се намирали мини „Росен“, в които допреди години са добивани медна и златна руда. Те са затворени, фабриките са разрушени, а земята под тях, както и плажът, са рекултивирани, но все още показват висока степен на замърсеност от живака, който е използван при минната дейност. В периода 1954 – 1977 г. отпадъкът от флотационната фабрика (около 8 000 000 t) е изхвърлян в морето наблизо. В следващите години морето изтласква флоатационния отпадък към плажната ивица, което замърсява брега с радиоактивни елементи и живак. След като се установява че радиационният фон в региона е завишен, през 1997 г. започват операции по почистване. В последвалите години близо 800 000 t радиоактивен отпадък е иззет от плажа „Вромос“ и складиран в специално депо.

Плажът на село Атия е със североизточно изложение и дължина около 3 km. През 2010 г. е затворен за къпане поради завишени нива на радиация. Въпреки забраната всяка година на плажа се събират летовници. Примесите в пясъка придават на плажа специфичен сив, жълто-черен цвят. Морската вода е кристално чиста, морското дъно е песъчливо и със слаб наклон, без дупки или ями. Температурата на водата лятно време достига 25 – 26 °C.

Самият плаж е незастроен и почти безлюден. Лови се илария, паламуд и попчета през есента. Среща се често сафрид и чернокоп. Подходящо е ловенето с лодки на „Черната нива“, разположена на 2 km от брега и с дълбочина на дъното 20 – 30 метра.

Източници 

Села в област Бургас
Населени места в община Созопол
Росен (пояснение)

Росен може да се отнася за:

 Росен (Dictamnus albus), вид растение;
 Росен, българско мъжко име;
 Росен, село в Област Бургас, България;
 Росен, село в Област Добрич, България;
 Росен, село в Област Пазарджик, България;
 Росен, днес Ситария, село в дем Лерин, Гърция.
Балабанчево

Балабанчево е бивше село в Югоизточна България. То се намира в Община Сунгурларе, област Бургас.

История 
На заседание на Министерски съвет от 13 февруари 2013 г. е взето решение за закриване на село Балабанчево, поради липсата на постоянно живеещо население. Землището му е присъединено към град Сунгурларе.

Население

Източници 

Исторически села в област Бургас
Сунгурларе
Босилково

Името Босилково носят две български села:

 Босилково (Област Бургас)
 Босилково (Област Смолян)
 Босилково е и неофициален български вариант на името на град Василико, днес Царево, използван в края на 19, началото на 20 век
Ведрово

Ведрово е село в Югоизточна България. То се намира в община Сунгурларе, област Бургас.

География
Ведрово се намира на 26 км североизточно от Сунгурларе, 35 км северно от Карнобат, 70 км южно от Шумен, 70 км северно от Бургас и на 160 км западно от Варна. Селото е разположено в полите на Източна Стара планина. В долната част на селото е преминава река Потомица, която приток на река Луда Камчия, която от своя страна е приток на река Камчия. Преди години селото се водоснабдява от язовир Камчия; ползва местен водоизточник Коджа Бунар, което на турски означава Голям кладенец. Югозападно от селото се намира връх Илийца, който със своите 684 метра е най-високият в Карнобатска община. Североизточно от селото се намира местността Соргун дере, а зад нея Гладно поле. През последното се минава по черен път и се стига до Дерин дере, което като се пресече, се влиза в местността Армутлук. Неговото название произлиза от „армуда“, което означава сладка круша, каквито са расли там преди години. В средата на Армутлука има чешма, която е каптирана, а в северната страна има възвишение, на което има висока метална конструкция.

История 
Според преданията селото се казва Ведрово, защото по време на Руско-турската война хората са слагали сланина във ведрата с вода, за да не могат турците да пият от нея.

Справка за промени в наименованието, вида или

административно-териториалната принадлежност на населено място

от страницата на НСИ

Справката е генерирана на 09.10.2019

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
В селото има изграден християнски параклис, посветен на Св. св. Константин и Елена.

Културни и природни забележителности 
В селото има два парка, във всеки от които има по една делва. Те са разкрити я местността Армутлук на 2 км северно от селото през 1958 година от местни трактористи.

Източници 

Села в област Бургас
Населени места в община Сунгурларе