alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Чалъкови

За българския възрожденски род вижте Чалъкови.

Чалъкови е село в Южна България. То се намира в община Раковски, област Пловдив.

География 
Село Чалъкови е разположено в Горнотракийската низина на 22 км източно от град Пловдив. Землището на селото е разположено на север от река Марица, като тя се явява южната му граница.

Наименования 
В миналото селото се е казвало Доганджа, поради това се предполага, че жителите му са отглеждали ловни соколи () за султани, паши и бейове. По-късно е било преименувано Дуванжа.

През 1934 г. селото е преименувано на името на възрожденските дейци братя Чалъкови, родени в Копривщица.

История 
Сведения за съществуване на селото има в турските регистри от 1522 г. Първоначално селото се е намирало на брега на река Марица.

След Априлската епопея през 1876 г., подгонени от немотията, разорени от глад, от близки и далечни краища се заселили и някои родове в селото. Те били от Югово, Катуница, Чешнегирово, Лилково и Арбанаси. В селото живеели и два големи цигански рода - Банталиите и Гоговите.

Фатална и паметна за село Дуванжа е годината 1928, когато е силно засегнато от разрушителното Чирпанско земетресение. Селото е епицентър на втория трус, известен като Поповишкото или Пловдивското земетресение. Тогава северозападният край на селото пропада с 3 метра и се образува яма. След това възстановяването на селото започнало на север от реката. Селото е посетено от цар Борис III, който отпусна заеми за строеж на къщи и стопански сгради. На 30 септември същата година е осветено новото място на селото. Четиридесет от новоизградените къщи са със средства дарени от английския консул в Бургас - Кендел.

През 1931 г. била завършена църквата „Свети мъченик Георги Победоносец“ и се създава читалището.

През 1956 г. селото е наводнено от придошлите води на река Марица. През 1956 г. е издигнат Паметникът на загиналите през Втората световна война - Никола Славов, Георги Запрянов, Борис Стайков. През 1959 г. е построена втората сграда на училището. През 1961 г. са открити Здравен и Родилен дом. През 1975 г. е завършена канализацията на селото.

Културни и природни забележителности 
Основните културни учреждения, намиращи се на територията на селото са
 Народно читалище „Христо Ботев“
 Църквата „Свети мъченик Георги Победоносец“
 Основно училище „Д-р Петър Берон“
 Паметник на загиналите през Втората световна война

Редовни събития 
 Всяка година в селото се организира събор на 6 май Гергьовден.
 Фестивал на ориза (първо издание - 15 октомври 2022 г.).

Други 
 Въжен мост над река Марица.
 Параклис "Свети Георги Победоносец", построен в местността Аязмо по лична инициатива и с лични средства на Наско Иванов Петров (Радека).

Външни препратки 
 Официален сайт на община Раковски
 Информационен портал на община Раковски

Източници
Брестовица

Брестовица може да се отнася за:

 Брестовица, село в Област Пловдив, България;
 Брестовица, село в Област Русе, България;
 Брестовица, десертен сорт грозде.
Златитрап

Златитрап е село в Южна България. То се намира в община Родопи, област Пловдив.

География 
Село Златитрап се намира на 3 км от град Пловдив. Съседните села са Брестовица, Оризари и Кадиево. ЖП гара „Тодор Каблешков“ е разположена в единия край на селото, и е на железопътната линия София-Пловдив.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
 Народно Читалище „Христо Ботев“
 Детска Градина „Първи Юни“
 ЖП Гара „Тодор Каблешков“ с изграден Интермодален терминал и представителство на Пловдивска митница
 Църква

Редовни събития 
 Сирни заговезни — един от характерните празници, които се провеждат ежегодно в селото, е кукерският празник ден преди Сирни заговезни. Началото на тази традиция е поставено през 1989 г. и продължава и до днес. Празненството започва с кукерско шествие, по време на което кукерите преминават през всеки дом и гонят злото. Кукерската група завършва обиколката си в центъра на селото, където е посрещана от оркестър изпълняващ българска народна музика. Веселбата продължава до късно вечерта и на нея присъстват кукери, местното население и много гости.
Лазаровден - ежегодна традиция в селото е провеждането на Обичая "Лазаруване". Всички млади момичета от селото обикалят по къщите в събота - седмица преди Великден, за да предвестят идващата пролет и да наричат за здраве и берекет през цялата година, както повелява традицията! 
 На 24 май в читалището на селото се организира празник по случай Денят на Славянската писменост. в който участват танцовите състави към читалищетото.
 Св. Мъченица Марина – всяко лято се отбелязва празникът на селото със събор, който е свързан с християнския празник Света Мъченица Марина. Съборът се организиза съботата преди или след датата на празника, в зависимост от близостта на точната дата. Традицията е съборът да представлява култово мироприятие с много забавления, музика и игри.

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Родопи
Кадиево

Кадиево е село в Южна България. То се намира в община Родопи, област Пловдив.

География 
Кадиево се намира в близост до втората по големина река, извираща от Родопите – р. Въча. Реката е известна с чистите си и бистри води, тъй като не преминава в близост до промишлени центрове. Селото се намира само на 6 км от гр. Пловдив и има директна автобусна връзка с него на всеки 15 минути в делничните дни. През средата на селото минава и железопътната линия Пловдив – София.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 
Природата на Кадиево остава неопетнена от човека. Селото е сред малкото, които остават незастроени с безброй сгради. Това спомага за запазването на вида и чистотата на природата му. Една от културните забележителности в Кадиево е Основното училище „Св. св. Кирил и Методий“, което е на приблизително 170 години, реставрирано наскоро. Друга известна забележителност е паметникът на Светлозар Попов, загинал през Втората световна война. Селото има просторен, красив парк с детска площадка, поддържан от кадиевското кметство, където майки с деца прекарват слънчевите следобеди. В селото има и магазин от веригата КООП, аптека, както и голям стадион, където отборът на селото мери футболните си умения с отборите от съседните села. В центъра на Кадиево е най-голямата му забележителност — църквата „Възнесение Господне“, както и красива чешма, построена през 2004 година, върху която е гравирано „Кадиевска чешма“.

Ежегодни събития 
Селото е известно с ежегодния си събор на Спасовден. Организацията на събора протича по следния начин: в празничната сутрин хора от съседни села идват със сергиите си и се струпват на центъра на Кадиево; църквата прави известния си курбан, който хората взимат за здраве, провежда се и празнична служба; следобед хората се приготвят за празничната вечер и след 18:00 часа всички се събират на центъра на селото и празнуват с хорá и задружни забавления. Оркестър на живо свири народна музика цяла вечер. Така хората почитат празника.

Галерия

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Родопи
Оризари

Оризари може да се отнася за:

 Оризари, село в Област Пловдив, България;
 Оризари, село в Област Сливен, България;
 Оризари, село в Община Кочани, Северна Македония;
 Оризари, село в Община Липково, Северна Македония;
 Оризари, квартал на град Скопие, част от Община Гьорче Петров, Северна Македония;
 Оризари, днес Ризари, село в дем Воден, Гърция.

Вижте също 
 Оризаре, село в Област Бургас
Устина

Устина е село в Южна България. То се намира в община Родопи, област Пловдив.

География 
Село Устина се намира в планински район.

В близост до селото се намира водопад Устина – Устински водопад.

История 
Разположено в полите на северните Родопи, близо до римския път, свързващ древния Филипопол и Беломорието, село Устина е наследник на тракийското селище Бесапара, съществувало през II в. преди новата ера и известно в древността като голям административен център, който обхващал териториите от Пастуша (днес квартал на гр. Перущица) до Кричим и Исперихово.

В наследство от това славно минало са намерените колони с огромен диаметър, гробници. Открити са три църкви, останали на дъното на язовира до селото, заровени в земята древни останки от сгради, много монети и делви, които понастоящем се съхраняват в Археологическия музей в гр. Пловдив.

Римският път, минаващ близо до село Устина, е третият трансконтинентален път, който бил окончателно съграден при император Траян (98 – 117). Той идвал от Панония (Унгария) и Дакия (югозападна Румъния). Прекосявал Дунав при Улпия Ескус (на северозапад от с. Гиген, Плевенска област, на 5 км южно от вливането на р. Искър в Дунав). Оттам покрай с. Рибен и Плене се отправял към Хемус при Троянския проход и оттам през Тракия за Филипопол. Продължавал през Родопите и се насочвал по посока на Егейско море към големия път Виа Игнация.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
Предците на днешното смесено население на селото в миналото са изповядвали павликянство.

Културни и природни забележителности 
Параклисът „Св. Георги“ – разположен е на височина от около 420 м н.в. и отстои на 60 минути от село Устина и минаващата до него р. Въча. На 20 минути южна посока от параклиса се извисява връх Кулата, който впечатлява със своята монолитна осанка. По тези места всеки гост може да се наслади на красивата гледка – на север е тракийското поле, а на юг – пределите на Върховръшкия дял, който е част от родопския дял Чернатица.

От връх Кулата се вижда местността Калето, където се намира и едноименната пещера. Предания разказват, че в миналото бездетни жени успели да преминат отвора, се сдобивали с рожба.

Редовни събития 
Провежда се събор на 24 май. На събора се провеждат годишни борби.

Личности 
 Иван Георгиев (1898 – ?) – български офицер, полковник
 Неждет Залев – 1960 Олимпийски вицешампион по свободна борба
 Стоян Стоянов – 1977 и 1978 г. е европейски шампион по свободна борба

Други 
Морският нос Устина на остров Тауър, Антарктика е наименуван в чест на селището Устина.

Галерия

Бележки 

Села в област Пловдив
Населени места в община Родопи
Храбрино

Храбрино е село в Южна България, в община Родопи, област Пловдив.

География 
Село Храбрино се намира в планински район, на 15 km югозападно от Пловдив. Около централната по-стара част от селото по планинските масиви са разположени две големи непрекъснато разрастващи се вилни зони. През селото минават две реки. Оттук започват туристическите маршрути към хижа „Здравец“, хижа „Равнища“, село Бойково и разположената в близост до селото на 4 km хижа „Академик“ (старо име „Родопски партизани“).

История 
До 1934 година името на селото е Сотир, а до 1960 година – Свети Спас. Храбрино е старо село, съществувало през Средновековието. Сведения за селото, под имената „Ситур“ и „Сотур“ има в турски регистри от 1489(Istanbul – BOA, TD 26, s.127 – село Ситур), 1530(Istanbul – BOA, TD 370, s.96 и s.101 – село Сотур) и 1695 г.(Istanbul – BOA, MAD 3604, s.70-87 – с описите на селищата от нахията Коюн тепеси на каазата Филибе (Пловдив), сред които е и село Сотур (Храбрино), описано като изцяло християнско село, наброяващо 25 български християнски къщи. Захари Стоянов в „Записки по българските въстания“ описва подробно село Сотир и усилената подготовка на жителите му за Априлското въстание. Събитията се развиват в дома на Рангел Тепавичаря.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 

В селото има четири параклиса и една църква. В най-високата част сега се вижда параклисът „Свети Димитър“, който е непосредствено до паметника на родопските партизани. На около 5 km в посока към с. Брестовица, през планината по черен път може да се стигне до параклиса „Свети Спас“, дал името на селото за период от 30 години. В селото има два антични римски моста, които стоят непокътнати хилядолетия от периодично прииждащите буйни реки, често нанасяли сериозни поражения на земеделците в района.

Редовни събития 
В края на месец февруари и началото на месец март ежегодно се провеждат карнавални шествия с кукерски маски и ритуално запалване на огъня за прогонване на злите сили.

В местните параклиси и църква се отбелязват с празнични литургии по-важните религиозни православни празници.

Всяка година през селото минава рали. Участниците спират на центъра, за да отпочинат и да проверят състоянието на колите си.

Личности 
 Александър Петров, български революционер от ВМОРО, четник на Никола Андреев
 Атанас Шопов (1919–1993), български партизанин и генерал-майор
 Андон Шопов (1915–1994), български партизанин и генерал-майор
 Георги Серкеджиев (1922–1992), български партизанин и генерал*Рангел Тепавичаря,участник в Априлското въстание.Захари Стоянов описва в "Записки по Българските въстания"подготовката за въстанието,която кипи в дома на Рангел

Бележки 

Села в област Пловдив
Населени места в община Родопи
Чурен

Чурен е село в Южна България. То се намира в община Родопи, област Пловдив.

География 
Село Чурен е разположено в Родопите на 1400 m надморска височина. Селото е на около 26 km
от град Перущица. Близо до селото се намира хижа „Върховръх“. Пътят за Чурен минава през село Скобелево и през хижа „Родопи“.

Селото е малко, като през зимния сезон е почти необитаемо. През пролетта и особено през лятото селото се оживява от завръщащите се бивши жители и посещаващите туристи. Местните се занимават с отглеждането на животни – предимно овце и крави, отглеждат също картофи, малини и ягоди.

Селището се намира на южния склон на Върховръшкия рид. Място за отдих през лятото. През зимата недостатък е нередовният транспорт и слабо поддържаните пътища.

История 
Според преброяването на населението в Царство България през 1910 година, към 31 декември същата година в Чурен живеят 529 помаци.

Марин Гагов – запасник от село Чурен – е бил изпратен да върне избягалите помаци от Чурен след насилственото покръстване през 1912 – 1913 година, за което той сам разказва за списание „Родопи“:

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Източници

Външни препратки 
 За с. Чурен в „Nova News“

Села в област Пловдив
Населени места в община Родопи
Ахматово

Ахматово е село в Южна България. То се намира в община Садово, област Пловдив.

География 
Село Ахматово се намира в Горно Тракийската низина То е свързано с град Пловдив чрез първокласен път Е80 – 28 км и отклонение от село Поповица – 3 км. То е част от община Садово.

Разположено е живописно под пясъчните хълмове Ямача, поради което преди 1944 г. е наричано „Малко Чепеларе“.

История 
В пясъчната кариера край селото са намерени зъби от праисторическото животно „Хиперион“, които са на възраст около 10 милиона години. Хиперионът е било животно, подобно на коня, но вместо копита е имало лапи (Лит.: вестник „Седмичен труд“ от 19 декември 2000 г., стр. 4).

В землището на селото има открито праисторическо селище.

За пръв път името на Ахматово, под наименованието „Ахмед Обасъ“ от нахията Филибе (Пловдив) се среща в подробния регистър на акънджиите от 1472 г.. Фактът, че Ахматово категорично е съществувало през ХV в., а и обстоятелството, че населението му, описано в регистъра, е изцяло турско-мюсюлманско, предполага, от своя страна, че възникването му е станало в периода 1365 – 1390 г. и е било резултат от настаняването на турски заселници от Мала Азия, преселени в земите на днешната Пловдивска Тракия от султаните-завоеватели на България – Мурад I (1362 – 1389) и Баязид I Йълдъръм (1389 – 1402).

Името на селото се споменава и в съкратения иджмал-регистър на извънредния данък „авариз“ за Пловдивско от 1622 г. Там четем следното:

В подробния муфассал регистър на данъка „авариз“ за Пловдивско от 1695 г., четем:

По предание селото се разраства през 1779 г. Старото име на селото е Ахмат бейли. За името му има 2 версии. Първата е, че то е кръстено на името на турския чифликчия и негов фактически владетел Ахмат бей, а втората, че е наименувано на името на руския офицер Ахматев, участвал в Руско-турската война от 1828–1829 г. Има предположение, че е наречено на руската поетеса от български произход Анна Ахматова. 

Преди 1944 г. е известно с производството на ориз.

Обществени институции 
В селото има конгрешанска църковна община, част от Съюза на евангелските съборни църкви.

Православна черква „Св. Пророк Илия“.

Личности 
 Петър Георгиев Гайдаджиев (1883 – 1923) – виден деец на БЗНС от Пловдивско, основател на повечето земеделски дружби в региона, земеделски кмет, убит след падането на законното правителство на Александър Стамболийски.
 Запрян Георгиев Гайдаджиев, чин: редник, набор: 1898, част: 39-и пехотен полк, 10-а рота, убит на 5 юли 1913 г. край с. Драгобраща, околия Кочанска, погребан в с. Драгобраща. Виж ДВИА, ф. 39, оп. 1, а.е. 6, л. 32.
 Христо Томов Гайдаджиев, чин: редник, набор: 1909, част: 21-ви пехотен полк, 14-а рота, убит на 21 юни 1913 г. край с. Криволак, околия Щипска, погребан в с. Криволак. Виж ДВИА, ф. 39, оп. 1, а.е. 16, л. 70.
 д-р Петър Величков (р. 1954) – журналист, литературен историк, изследовател на творчеството на писателката Яна Язова.
 Ангел Ников (1882 г., Ахматово – 1956 г., село Поповица) – търговец и предприемач.

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Садово
Богданица

Богданица е село в Южна България. То се намира в община Садово, област Пловдив. Старото име на селото е Ходжаново.

История 

Най-ранните сведения за село Богданица са от втората половина на ХV в. и се съдържат в подробния акънджийски регистър от 1472 г., в който селото е посочено под името Село Хаджъ кьой (НБКМ-Сф, ОО – ОАК 94/73, л.58а – справка на сътрудника на Ориенталския отдел към НБКМ-Сф – Стоян Шиваров. Копие от справката – в личния архив на Любомир Василев от село Кочево, Пловдивско). Цялото население на Богданица, описано в дефтера от 1472 г., е само турско и мюсюлманско. Това от своя страна, предполага становището, че и то, подобно на други пловдивски села, е било образувано от турски заселници, настанили се в района в периода 1365 – 1390 г., по времето на султаните Мурад I (1362 – 1389) и Баязид I (1389 – 1402).

В землището на селото има разкрито праисторическо селище.

От района на селското землище произхождат и 3 единични находки на следните монети, чието разпределение е следното: Парион, драхма, архаичен тип (480 – 450 г. пр.н.е.), сребро – 1; Македония, Филип II Македонски (359 – 336 г. пр.н.е.), бронз, дребен номинал – 1 и Римска империя, на град Топир – Каракала (211 – 217), бронз, дребен номинал – 1. Общ брой: 3 (личен архив на Любомир Василев).

Редовни събития 

Ежегоден събор в селото се провежда на 2 май.

Външни препратки 

Села в област Пловдив
Населени места в община Садово
Караджово

Караджово е село в Южна България. То се намира в община Садово, област Пловдив.

География 
Село Караджово се намира на 15 км източно от Пловдив и на 11 км северно от Асеновград както и на 6 км от град Садово. Близки населени места около село Караджово са селата Моминско, Кочево и Катуница.

История 
За първи път името на селото, под формата „Село Караджа кьой“ от нахията Филибе(Пловдив)се споминава в подробния регистър на акънджиите от 1472 г.(НБКМ-Сф, ОО – ОАК 94/73, л.52а). Под формата „Караджа Ибрахим“ от нахията Филибе(Пловдив), селото се споменава в подробния тимарски регистър на Румелия от 1516 г., в който е пряко указано, че населението му е било изцяло съставено от мюсюлмани-юруци (Istanbul – BOA, TD 77, s.715).
Пак под името „Караджа Ибрахим“ от казата Филибе(Пловдив), Караджово е описано и в грамадния съкратен(иджмал) целокупен регистър на цялата Османска империя от 1530 г. (Istanbul – BOA, TD 370, s.92).
Под името Кара Иса, селото се споменава в джелепкешанския регистър на овцевъдите от 1576 г. /извори за българската история, том 16, Сф, БАН, 1972 г., стр.47/. Под името му е посочен един овцевъд – Яхя, син на Ахмед, обложен с 40 овце данък ресм-и- джелепкешан. Първоначално, при възникването си през 16 век /възниква вероятно през това столетие/ е било юрушко селище с напълно мюсюлманско население. От 17 век нататък започва да се побългарява. В турските документи от 18-19 век се споменава и под името Караджисе. Караджово е село с интересна история. В исторически данни се споменава за турски караджа, който се е настанил в селото и е дал днешното му име. Според не дотам достоверни факти в селото са се криели известни революционери, които са съставяли планове за действия против поробителя. Голяма част от населението е участвало във Втората световна война и голяма част от тези бойци са намерили своята смърт на фронта.

Културни и природни забележителности 
Основно училище, библиотека, действаща църква. Училището в селото е след основен ремонт и днес то е отворено за бъдещото поколение. То е едно от най-привлекателните в цялата община. Целодневна детска градина.

Редовни събития 
Празникът на селото е последната събота на месец април.

Личности 
 Атанас Маринов, учител, общественик, народен представител от Народнолибералната партия (род. 1850)
 Ангел Димов, народен представител в XXXVI и XXXVII обикновено народно събрание, почетен гражданин на община Садово
 Боти Видолов, полковник от ВА „Г. С. Раковски“
 Георги Димов, полковник от ВА „Г. С. Раковски“
 Георги Караджов (1875 - ?), деец на ВМОРО, участник в Илинденско-Преображенското въстание в 1903 година с четата на Иван Варналиев
 Георги Стойков, кларинетист, Караджовска народна група
 Димитър Димов, полковник от БНА
 Димитър Трачев, ст.н. с. I ст. по овощарство
 Иван Хубенов (1894-?), български офицер, генерал-майор
 Любен Христозов (Джaфера) – общественик 
 Михаил Ралев, генерал от БНА

Други 
Към читалището има създадена танцова формация „Тракийче“.

Бележки 

Села в област Пловдив
Населени места в община Садово
Милево

Милево е село в Южна България, област Пловдив, община Садово. Старото име на селото е Сатъ Бегово

География 
Милево се намира на 14 км от Садово и 30 км от Пловдив.

История 
Най-ранните сведения за селото се съдържат в регистъра на акънджиите от 1472 г., където то е посочено като „Село Джулляхлу“ от нахията Филибе (Пловдив).

В периода ХV – ХVІ в., освен името Сатъ бей, Милево е носело и наименованието Джюлляхян, също и Джуллахян, като негово второ наименование и име. В подробния тимарски регистър на Пловдивско от 1570 г., селото е описано като „Село Джуллахян Азиз, с друго име Сатъ Бей“. В дефтера на соларите от Черноморието и Южна България от 1488 г., Милево е споменато на 4 места в дефтера, съответно под имената „Сати бей“, „Сатъбей“, „Сати“, „Синани бей“, „Сати Бей“.

В подробния тимарски регистър на Пловдивско и Старозагорско от 1489 г. е посочено като „Село Сатъ“ от нахията Филибе (Пловдив) – (Istanbul – BOA, TD 26, s.88). В документи от XVII век се среща и като Сатъ бей. 

До 1934 година името на селото е „Сатъ̀ Бегово“. През август 1934 година е преименувано на Надеждино, а през ноември 1947 година – на Милево.

Личности 
 Йордан Христосков – управител на Националния осигурителен институт
 Начо Христосков – писател.
 Ирина Трачева – народна певица.

Други 
Разработена е по европейски стандарти птицекланица в селото и осигурява работни места на около 80 души.

Бележки 

Села в област Пловдив
Населени места в община Садово
Моминско

Моминско е село в Южна България. То се намира в община Садово, област Пловдив. На 7 километра от Асеновград и Садово.

География 
Моминско се намира на 7 км от Асеновград и на 7 км от Садово.

История 

За първи път се споменава като Чифтлик-и евладъ Касъм (на турски: Çiftlik-i evladı Kasım) от нахията Филибе (днешен Пловдив), селото се споменава в регистъра на акънджиите от 1472 г.(НБКМ-Сф, ОО – ОАК 94/73, л.47а). Под името „Касъм кьой“, селото е споменато в асеновградското синорнаме /документ, определящ границите на дадено селище и неговото землище/ от 1517 г. В синорнамето от 1517 г., то не фигурира пряко, но за сметка на това в него са споменати „Касъмкьойските лозя“, т.е. лозовите насаждения на селото Касъм кьой(Моминско). В двете редакции на пътеписа на Бенедикт Курипешич от 1530 г. е споменато под имената „Касумвено“ и „Касимвево“. Много старо селище, съществувало още преди падането на България под османска власт. Споменава се още и в подробния регистър на вакъфските владения на джамията на султан Мурад ІІ/1421-1451/ в Коня от 1594 г. под името „Касъмоглу“. В документа е записано следното:
„Село Касъмоглу от каазата Филибе. Приход от ливадите на селото – 4210 акчета“.
Документа се съхранява в турските държавни архиви в Истанбул.

Културни и природни забележителности 
На територията на селото се намира небезизвестният за рибарите язовир Моминско.

Други 
 Телефонният код е 03102.
 В селото се намира алкохолната фабрика „КЕТИ-94“ ООД – производител на кралска водка, моминска ракия и др.

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Садово
Селци

Селци е село в Южна България. То се намира в община Садово, област Пловдив.

География 
Селци се намира в Южна България, Горнотракийската низина. То се разполага в Южения централен район на 12 км от град Садово и на 18 км от град Асеновград. Селото е част от община Садово, област Пловдив.

История 
За първи път село Селци се споменава в турския регистър на акънджиите от 1472 г. като „село Ахали Геберан“ от нахията Филибе (Пловдив).

През ХV-ХVІ в. Селци се назовава с две имена, освен наименованието Яхялии (до 1934 г. или Яхиелу, Яхиялу). Тези две имена са: Якюбджу (или Якубчу в различни документи) и Еберджи (както и Ейерджи, също в различни документи). В подробния тимарски регистър на Пловдив от 1596 г. селото е отбелязано като „Село Якюбджу, с друго име Ейерджи и с друго име Яхиялу от нахията Конуш, спадаща към Филибе...“

В кратък (иджмал) регистър за джизие от 1635 г., селото е упоменато под името „Яхиелу при Папас“, т.е. „Селци до Поповица“ (Папас е днешното село Поповица), като е посочено, че към годината на съставянето на регистъра селището е наброявало 30 къщи, от 27 до 1634 г., и три нови заселили се в селото при преброяването за новата 1635 г. . Името на селото отново под същата форма „Яхиелу при Папас“, се споменава и в друг турски регистър за джизие, но датиращ от 1651 г., като според него селото по времето на появата му е наброявало вече 34 къщи.

В научната литература сведенията за селото са много малко. Най-старата му история е почти непозната. От землището му произхожда единична находка на златна френска републиканска монета – 20 франка, сечена в 1873 г.

Културни и природни забележителности 
Духовните центрове в селото са църквата и читалището. Храм „Свети Димитър“ е построен през XIX век и обновен през 1934 г. Читалище „Христо Смирненски - 1934 г.“ е създадено през 1934 г. Към него съществуват: женски народен хор „Тракийски напеви“, ФГ „Нашенки“, обредна група „Традиция“ и още няколко временни работни групи.

Редовни събития 
Ежегодно на 20 юли се провежда традиционният народен събор на селото в чест на „Свети пророк Илия“. Съборът започва с курбан до параклиса с името на светеца и продължава на мегдана в селото с концерт и всеобщо хоро.

Всяка година се провежда и коледен концерт на мегдана в селото. В него участват хора от различни възрастови групи. Възпроизвежда се обичаят Бъдни вечер, има Коледарска група, пеят се песни и се раздават подаръци на по-малките деца от Дядо Коледа.

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Садово
Голям чардак

Голям чардак е село в Южна България.

Намира се в община Съединение, област Пловдив.

География 
Намира се в Горнотракийската низина, в долината на река Пясъчник.

Климатът е преходноконтинентален, а почвите са плодородни и богати на хумус.

История 
До 1878 година името на селото е Български чардак. Единственото село с българско име по време на османската власт.

Според свидетелства на посетили селото през 1861 година американски мисионери, той има 400 жители българи, като се отбелязва голямата им бедност. Селото има свой представител на Оборищенското събрание (1876), а негови жители взимат участие в Априлското въстание. От старото село стои само кръстът на старата църква Св. Никола. Новата църква Св. Петка е построена през 1850 г. Училището е построено от Стоил Кашилски. В Голям чардак е издигнат 20 метров пилон с кръст. На пилона вече се развява националното знаме с дължина 5 метра и ширина 3 метра, а през нощните часове се осветява от специално монтирани лампи. Починът на семейство Челибашки се посвещава на 100-годишнината от Балканската война, в която загиват 17 участника от Български чардак и е издигнат в съседство с паметника и паметните плочи с имената на загиналите за свободата на България.

Транспорт 
Улиците не са асфалтирани, с изключение Републикански път III-606 и пътят Голям чарак — Съединение. Съществува черен път към Царимир, който пресича без мост река Пясъчник.

Съществуват автобусни връзки към Пловдив.

Обществени институции 
ОУ „Христо Ботев“ (закрито през 2008 г.), читалище „Обзорник“ (за известно време носи името „Стоил Кашилски“), основано през 1927 г., паметник на Съветската армия, здравен участък, целодневна детска градина „Авлига“, водоскок, хоремаг, пивница „Синдбад“, църква „Света Петка“ (1850).

Препитание 
Зърно и зеленчукопроизводство, животновъдство. По-голямата част от населението разчита на пенсии, социални помощи и отчисления от местния кооператив.

В селото има фурна към кооператива. През 2009 г. къпалнята е преустроена на универсален магазин.

Недалеч от селото се намира радарна станция МРЛ5-IRIS към Изпълнителна агенция „Борба с Градушките‟.

Език 
Обичаен за селото е карловският говор. Думата „картоф‟ се използва само в единствено число, често се използват следните думи:
„балтия“, „бичкия“, „ваджия“, „галиба‟, „гачели“, „дали‟ (като „да‟ в отговор на „нали‟), „драгунка‟ „завана‟, „икиндия‟, „иклюк‟, „кина“ (късам), „кръпел‟ (сопа), „лани‟, „навартявам‟ (цапам), „налягам‟ (в основния ѝ смисъл), „нанка‟ (обръщение към дете), „омлатвам‟, „орталък‟, „постал‟, „сабале‟, „скаръщисвам‟, „сколасвам‟, „унука‟, „хортувам‟ и т.н.
„Лук‟ и „чеснов лук‟ се използват за „чесън‟, за allium cepa се използва „кромид‟.

Други 
По улиците на селото няма означение за имената им и не е известно дали всички са наименовани. В интернет се срещат точни адреси на учреждения в Голям чардак, което показва, че все пак имена има, макар и да не се използват от местното население.

От 2008 г. в селото се извършва сметосъбиране и сметоизвозване.

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Съединение
Любен (пояснение)

Любен може да се отнася за:

 Любен, българско мъжко име
 Любен, село в Област Пловдив, България
 Любен, село в Област Силистра, България
 Любен, малка планина в Западна Македония
 Любен, немско наименование на град Любин (Полша)
Малък чардак

Малък чардак е село в Южна България. То се намира в община Съединение, област Пловдив. Преди 1878 година името на селото е Чардакли.

Редовни събития 
Всяка година се прави събор на селото. Датата е 5 и 6 май.

Села в област Пловдив
Населени места в община Съединение
Найден Герово

Найден Герово е село в Южна България, област Пловдив, община Съединение.

История 
Демирдешлия е разположено на 32 км югозападно от град Панагюрище. Трите села Яхларе, Масатларе и Демирдешли съставят една община под названието – Демирдешли. Според предания, основателят на селото е турчин – ковач, който бил наричан Демирдешлията, което означавало железни зъби. Има сведения, че селото е основано през 1720 – 1797 г. Първоначално селото било изцяло турско. През 1880 година в селото живеят 171 човека – от тях 26 цигани, 145 турци. Всичките 43 семейства са настанени в 34 къщи. С приказ № 43 от 25 април 1884 година в Демирдешли се заселват 23 български семейства в изоставеното мюсюлманско село Демирдешли, Панагюрски кантон, Пазарджишки департамент с изселници от селата Голямо Конаре и Феризлий с общо 192 души. Къщите са построени от камъни и кирпич по един етаж. Главният поминък на селото е земеделие и скотовъдство.

По това време в селото има училище, но няма черква. На около 3 км югозападно от селото има следи от стара крепост наричана Хисар, заемаща площ от 12 дка, а като крепост тя е възникнала във връзка със старите пътища. Новото име на селото е дадено през 1936 г. в чест на българския възрожденец Найден Геров. През 1938 г. с доброволен труд започва изграждането на църквата наречена св. „Петър и Павел“. Каракачанин купува камбалото и го завързва на църквата през 1938 година.

Забележителности 
Църковният храм „Св. св. Петър и Павел“ в Найден Герово е построен през 1939 година. Църквата е издигната основно от дарения на местните жители.

Народно читалище „Христо Ботев-1931“ в Найден Герово разполага с библиотека и съдейства за продължаване на традициите на местните обичаи и празници.

Редовни събития 
На 23 февруари се празнува „Харалан пей“. На този ден жителите на „Демирдешли“ колели по три овце. Старите хора си спомнят, че вечерта преди „Харалан пей“ Мемиш циганина бие тъпана. На този ден жените не са подхващали никаква работа, всяка жена меси пита и с паничка мед ходи на църквата, за да ги освети свещеникът. Така жителите на селото се събирали в двора на църквата, за да почетат празника. Оттогава до днес този празник се празнува в Найден Герово.

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Съединение
Обекти, наречени на Найден Геров
Неделево

Неделево е село в Южна България. То се намира в община Съединение, област Пловдив.

География 
Неделево се намира на кръстопът между селата Любен, Церетелево и Голям Чардак. Отстои на 25 км от град Пловдив.

История 
До август 1934 година селото носи името Насва кьой или Насва. През XVII век е известно и като Насух Факъх. На 14 август 1934 година е пременувано на Свети Наум, а от юли 1951 година е Неделево.

В 1675 година село Насух Факъх принадлежи към вакъфа на Михримах, починала щерка на султан Сюлейман I. По това време жителите на селото водят съдебни дела с тези на съседното село Кара Мустафалар (дн. Любен), които са обвинени, че са присвоили 500 дьонюма (около 500 декара) пасища на Насух Факъх.

Религии 
Православие

Културни и природни забележителности 
През 1930 г. е създадено Народно читалище „Отец Паисий-1930“, което разполага с читалищна библиотека.

Личности 
 Иван Босев (р.1924), български политически офицер, генерал-лейтенант

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Съединение
Правище

Правище е село в Южна България. То се намира в община Съединение, област Пловдив.

География 
с. Правище се намира в Южно-Централен регион на Република България. Разстоянието до областния град Пловдив е 26 км, а до София 108 км.

Културни и природни забележителности 
В селото е изграден 5-метров паметник, облицован с дебел бял мрамор и фронтално вградена мемориална плоча с вписани имената на партизани паднали жертви в бой за родината си. В центъра на Правище се намира още читалище „Светлина“, където се помещава библиотеката, а самото читалище организира повечето от културните мероприятия.

В селото има 3 язовира. Големият язовир е най-посещаем.

Редовни събития 
Ежегодно се организира събор. Организират се и Лазаровден и Куда.

Външни препратки 

Села в област Пловдив
Населени места в община Съединение
Царимир

Царимир е село в Южна България. То се намира в община Съединение, област Пловдив. На 25 км северно от Пловдив. Името на селото до 1934 година е Даутларе.

География 
Царимир е село, богато на история. Преди време царимирци са живеели в две махали, разделяни от главния път. Едните били маджури, а другите капуци. Дълги години двете съседни махали били в конфликт. Било невъзможно да си вземеш булка или мъж от другата махала. Даже имали две гробища, два магазина за хляб и две училища. И всичко това продължило толкова дълго, че историята не си спомня каква била причината, довела до тази кавга. Сега е останал само спомена и всички гледаме с присмех на това, което са правели нашите дядовци и баби. Днес всички царимирци са сплотени. Основните поминъци в селото са животновъдството и земеделието. В района има няколко овощни градини. Всеки един празник се празнува „по царимирски“ – с песни, танци и най-вече глъчка до зори.

Културни и природни забележителности 
Селото има много красива стара църква, читалище с безплатен интернет за ползване от всички и аязмо с лековита вода за очите, няколко хранителни магазина и кафенета, кабелна телевизия и интернет, много добре поддържан стадион, на който се провеждат редовно срещи на футболния отбор „Тракия“ от с. Царимир. Наблизо се намира язовир Пясъчник, няколко местни развъдници за риба – чудесни мeста за почивка и успешен риболов. Има и местна ловна дружина. Оркестър Царимир радва любителите на народната музика със своите изпълнения. Родом от Царимир са много българи, прославили България, като Асен Златев – удостоен със званието „Почетен гражданин на Пловдив“ през 2000 година. Иван Недялков Стоицов – световния шампион по вдигане на тежести и др.

История 
Около селото се намират тракийски надгробни могили. Едната се нарича Кушутепенска могила и се намира на 1,5 км източно от селото и „Рошава“ могила разположена на север. Селищата са датирани от края на бронзовата и началото на старожелязните епохи.

Редовни събития 
На 24 май е съборът на селото. Още вечерта на 23-ти започва веселието с много песни, ядене и пиене. Съборът се съпътства от състезания по борба, празненство за малчуганите и други.

Тодоровден също е голям празник за селото. Отпразнува се с конни надбягвания, много музика и веселие.

Един от старите народни обичай, който се празнува в с. Царимир е „Муфканица“, наричан още „Власовден“. С този обичай се почитат кравите и воловете – най-добрите помощници в миналото на селските стопани, затова се нарича още „Ден на волското здраве“. Празнува се на 11 февруари. Започва с палене на голям огън от най-възрастните мъже в селото. На този ден жените месят пити, момите правят баници и всички се събират около огъня облечени в народни носии. Младите мъже прескачат огъня за здраве. В разгара на игрите и хората около огъня, се краде и най-хубавата мома от селото. Момата я грабват от хорото, качват я на каруца с хубав кон и я отвеждат в дома на ергена.

Известни личности 
 Асен Златев – щангист, олимпийски шампион-Москва'80

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Съединение
Церетелево

Церетелево е село в Южна България. То се намира в община Съединение, област Пловдив.

География 
Селото се намира на 28 км северно от Пловдив. Разположено е в равнината част на Горнотракийската равнина.

История 
До 1934 г. село Церетелево се нарича Думанлий.

Данните за ранната история на с. Церетелево са съвсем оскъдни. По сведение на стари хора и както разказва преданието селото преди 300години се е казвало Кючук Стамбул /Малкия Истамбул/. По-късно селото било изгорено от турците заради непокорния нрав на населението. Силната носталгия по родния край и родина напира в младежа Илия от Койчевия род – един от спасилите се жители, тогава още младо момче – който в Одрин  става прислуга в къщата на съдия. Бяга от там, за да не смени вярата и името си на Алия и тръгвайки по друмищата на империята момчето стига до Прилеп – Македония. Там то става чирак при един тенекеджия, но все така мечтаело да се върне в родното обезлюдено село. Станал добър майстор и тръгнал с каруцата да продава стоката все по-надалече. Така веднъж стигнал до Цариброд. Тогава решил да вземе жена си, имуществото си и да се върне в родното си село. Достигнал до родното си място се заселил до дървото, което растяло до изгорената му бащина къща. И нарекъл новото село Думанлий /гореното село/. Веднага след него дошли други преселници от Елешница, Паничери и Старосел. Преселили се и хора от Македония. Така се родило село Думанлий. Няколкостотин души са само наследниците на Илия Койчев в наше време. И още носят фамилията на първооснователя. Тогава селото се е намирало на около 500 метра югоисточно от днешното село в местността ”Смокинарника”. След Съединението на България през 1885г. селището се оформя със статут на село. С министерска заповед от 1934 г. то приема името на руския пълководец и консул в гр. Пловдив княз Алексей Николаевич Церетелев. Идват годините на национолно-освободителните борби. Жителите на селото живеят с тези борби и с надежда очаква свободата. Активно участие в национално-освободителното движение взима Георги Петков /Комитата /от село Думанлий. Когато Георги Бенковски започва революционната пропаганда, първото село, в което се спира по пътя за Старосел, е Думанлий. По препоръка на бай Иван Арабаджията от с. Царацово той се свързва с Георги Петков и в селото се създава революционен комитет. Известно е, че в революционната борба участват Танчо Петков брат на Георги Пешков, Илия Станчев и първия местен учител Стоян Койчев /Даскала /. Заради своята преданост и вярност към национално-освободителното дело Георги Петков е избран за делегат на историческото събрание на Оборище през месец април 1876 г. като представител на селото.

Редовни събития 
Съборът на селото се провежда през първата събота на юни всяка година.

На празника Сирни Заговезни се извършва Кукерски ритуал.

Личности 
 Петър Стоянов (р. 1921), български партизанин, генерал-лейтенант
Стоян Александров Йонков (1919 – 2001). Професор д-р м.н.

Литература

Бележки 

Села в област Пловдив
Населени места в община Съединение
Беловица

Беловица е село в Южна България. То се намира в община Хисаря, област Пловдив.

География 
Село Беловица е разположено в малка котловинка в южните разклонения на Същинска Средна гора, на 40 км северозападно от Пловдив. През селото тече Беловчанска река, която се влива в язовир Пясъчник.

История 

До 1934 г. селото се е наричало Дълги герен.

Религии 
Населението е изцяло християнско. Запазена е църквата „Света Троица“ (изписана от братя Данчови), построена отново през 1883 г. на мястото на старата църква, която е била изгорена по време на Априлското въстание през 1876 г. Църквата в с. Беловица е уникална със стенописите си. Зад олтара се намира единственият светски автопортрет на Георги Данчов-Зографина, който, както се спомена по-горе, е изографисал църквата. Тя е включена в списъка на ЮНЕСКО за културните паметници и е присъствала в маршрутите на чуждестранните групи при посещението им в страната.
За жалост, неотдавна църквата рухна поради липса на средства за възстановяването ѝ.

Обществени институции 
 Читалище „Любен Каравелов“ — основано през 1910 г.
 Основно училище „Неофит Рилски“ (сега закрито) – първото е основано през 1876 г. към старата църква, наградено е с орден „Кирил и Методий“ I степен.

Културни и природни забележителности 
Обитавано е от дълбока древност. Легенда разказва, че в западна посока от селото е имало средновековен манастир „Свети Илия“. Покрай селото е минавал древен път, свързващ Хисаря с Пазарджик. Има стар мост от XVI – XVII век, който сега е залят от яз. Пясъчник, но когато падне нивото на язовира, мостът се вижда добре. На 12.06 е съборът на селото.

Села в област Пловдив
Населени места в община Хисаря
Красново

Красново е село в Южна България. То се намира в община Хисаря, област Пловдив.

География 
Селото е разположено на стар древен римски кръстопът: Пловдив – Копривщица – Търново и София – Ихтиман – Хисаря. По тази причина най-старото име на селото е било Кръстец, а по-късно Кръстово (Любен Каравелов го е записал като Крастово). Над селото, на връх Калето, са запазени зидове от крепост, която е охранявала кръстопътя. Запазени са и зидове на сграда, предполага се казарма, жилищни и стопански помещения за охранителите, тези останки се намират в местността „Секис арман“ (Дедемте хармана) в съседство с крепостта. След завземането на крепостта от турците селото се измества по-надолу до реката, а манастирът „Св. Богородица“ в подножието на Калето, в местността „Манастира“, е разрушен. В житието на св. Ив. Рилски се споменава, че мощите са пренощували в „Кръстецкия манастир“. Допреди 50 – 60 години все още се е правел събор на Малка Богородица в тази местност. После този празник е забранен. При разкриване на основите на църквата е намерена мраморна икона но св. Богородица.

Наблизо е местността „Дъбравата“ – най-големият тракийски некропол в България, с над 270 могили на сравнително малка територия. Също така близо е и местността „Юрта“ – ливади, пасища и горички. Древният римски път към Хисаря се е използвал като коларски път и се е наричал „Айрянска пътека“. Другият път, който тръгва към Копривщица директно, без завои от селото, се нарича „Шошата“ (шосето).

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Хисаря
Кръстевич

Кръстевич е село в Южна България. То се намира в община Хисаря, област Пловдив.

География 
Село Кръстевич се намира в подножието на Същинска Средна гора на 11 км източно от Стрелча

История 
Старото име на селото е Османово, защото всички земи били на богатия турчин Осман. Осман бил съвестен и се грижел за служителите си, след като разбрал за идващите да освободят България руски войници, се върнал към Турция и оставил земите си на един от своите ратаи – Стайко Тосев, който бил родом от село Дюлево.

Старото име на село Кръстевич е Османово. В края на деветнадесети век в селото се заселват много семейства от широколъшкия район на мястото на изселилите се след Освобождението турци.

Културни и природни забележителности 
В село Кръстевич се намира един от 100-те Национални туристически обекта (до 1989 г.) и след 2013 година – Туристически възпоменателен комплекс „Бунтовна“ (1140 м. н.в.). До хижата може да се достигне по два начина. Първият е с кола по черен път, който е с дължина 13 km. Вторият начин е по маркирана (червена маркировка) екопътека, по която се стига за 3 часа до хижата. Съседен обект на хижата е връх Влък (1243 м) – 0.40 ч.

Редовни събития 
Всяка година на първата събота от септември се провежда събор.

Личности 
 Георги Петков Ангелов (Ликин) – командир на партизански отряд „Антон Иванов“
 полковник Никола Георгиев Сариев – основател на Туристически възпоменателен комплекс „Бунтовна“

Села в област Пловдив
Населени места в община Хисаря
Мало Крушево

Мало Крушево е село в Южна България. То се намира в община Хисаря, област Пловдив.

География 
Село Мало Крушево се намира на 336 метра надморска височина и в западната част на Горно-Тракийската низина, на юг от Средна гора, с полубалкански релеф на местността. Свързано е с шосейна мрежа за областния град Пловдив, който е на 40 км от селото. На същото разстояние е от град Панагюрище и от общинския град – Хисаря. През селото минава река Калаващица, която се влива в язовир Пясъчник и единственото селище, разположено по течението на реката, е Мало Крушево.

Язовир Пясъчник е на един километър източно от селото. Има още два язовира в близост на запад и на север от селото.

Има красива природа около себе си и извор с минерална вода, която е с високо съдържание на сяра.

История 

През селото минава стар римски път, а околностите са осеяни с могили.

През годините местните хора са намирали монети, глинени фигурки и съдове, свидетелстващи за това, че селото е било обитавано далече в миналото.

Село Мало Крушево, община Хисаря, е сравнително младо селище, с около 120-годишна история. Основано е след Освобождението. Първият заселник, Димитър Курдов, който идва от района на Беломорска Тракия (гр. Чорлу) през 1881 г. година, поставя началото на бъдещото село. След него се заселват Христо Димовият, Господиновият, Авджийският, Яневият, Гильовият род – също от района на Беломорието. По-късно идват заселници от селата Беловица, Овчеполци, Мухово, Хисар Кюселере (кв. „Момина баня“ на гр. Хисаря) и други населени места. Първият кмет на селото, Стефан Кауков, родом от Беломорска Тракия, кметувал от 1906 до 1909 година.

Най-големия подем на селото е през 60-70 години, когато жителите му наброяват 650-700 души и има седемкласно училище, в което учат около 120 деца. През този период се обновява частният жилищен фонд.

Редовни събития 

На Спасов ден се провежда събор.

Всяка година след розобера се празнува Празник на розата.

Други 

Основният поминък на жителите е земеделието, животновъдството и пчеларството.

Има трайни насаждения на маслодайна роза, стари винени сортове лозя, овощни градини. Селото разполага с 2 магазина – един в центъра и един в близост до сградата на кметството.

Външни препратки 

Села в област Пловдив
Населени места в община Хисаря