alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Пиростия

Пиростѝя (перустия, саджак, да не се бърка със „сачак“) – се нарича уред, представляващ трикрака метална поставка (или скара), която се поставя в огнището, а върху нея съдовете за готвене. Произлиза от гръцката дума „пиростия“ (πυροστιά < средновековен гръцки πυροστία < πυρεστία < древногръцки πῦρ /огън/ + ἑστία /огнище/). Задължителен елемент от покъщнината в миналото, днес тя почти не се използва.

В древността е известна като „трипод“ (три крака, гр., τρίποδος, англ. tripodos, гр. τρία-три, πούς - „крак“). Предмет свързан със символизма на числото три и с огъня и небето, като израз на динамизъм и общуване с боговете. С помощта на „трипод“ делфийският оракул е тълкувал волята на Аполон.

В българските народни вярвания 
Както почти всички предмети от бита в миналото, така и пиростията има определена роля в народните вярвания и обреди. Вярва се, че ако по пиростията играят много искри, то това предвещава много пари и придобивки за стопаните. Смята се и че пиростията не трябва да стои празна на огъня, защото това предвещава бедност за домакина или защото на оня свят щяла да стои нажежена на врата на стопаните си , или защото на оня свят ще препречва пътя на мъртвите, опитващи се да излязат от ада и ще ги подпалва .

Когато завали градушка, пиростията се изважда на двора и се обръща с краката нагоре, като се вярва, че това ще пресече градушката. На някои места в Странджа в средата на обърнатата пиростия се посипва сол с думите: „Както се пръска солта, така да се пръска градушката!“

Източници 

Инструменти
Българска етнография
Кино (пояснение)

Кино може да се отнася за:
 кинематография – изкуството да се създават филми
 киносалон (кинотеатър) – сграда, в която се показват филми
 кино филм
 Кино (група) – съветска рок-група от 1980-те
 Quino – аржентински карикатурист
Уики

Уики () представлява уебсайт, свързан с база знания, който ползва мрежова технология за създаване и организиране на свързани помежду си уеб страници, всяка от които може да бъде посетена и редактирана от потребителите по всяко време, като историята и всички версии на страниците се запазват. За оформлението се използват команди, които са по-интуитивни и по-лесни от съответния маркиращ език на HTML. Сбирка от такива страници също се нарича уики или, по-рядко (и не съвсем правилно), Уики или УикиУикиУеб (транслитерация от WikiWikiWeb).

Понятието „уики“ (на хавайски: бързо) и първоначалната програмна реализация са създадени от Уорд Кънингам в неговия проект WikiWikiWeb през 1995 година. Честото използване на двойния вариант УикиУики идва от там, че в хавайския език редупликацията (повторението) се използва за усилване на значението на думата. Въпреки това, Уики (с главна буква) и Уики Уики Уеб се използват правилно само при назоваване на първоначалното уики-пространство, основано от Уорд Кънингам.

Съществуват много различни системи за организация на съдържание на принципа уики. Подробен списък на различни такива програми може да се намери на Уики Уики Уеб.

Концепция 
В книгата „Пътят на уики“ (The Wiki Way: Quick Collaboration on the Web) (2001) Кънингам и съавторът му Бо Лойф описват концепцията така:
 Уики предлага възможност на всички потребители да редактират произволна страница от събраните на уеб сайта и да създават нови страници само с помощта на обикновен браузър, без да са необходими разширения
 Уики поддържа връзки между отделните страници за сметка на почти интуитивно създаване на препратки с отчитане на това дали дадена страница съществува, или не
 Уики не е старателно изготвен уебсайт за случайни посетители. Напротив, при уики стремежът е да се привлекат посетители към процес на непрекъснато съзидателно сътрудничество, с което изгледът на сайта се променя непрекъснато

Известни уики 
Уикипедия, е най-голямото и най-известно уики. Тя е свободна многоезична електронна енциклопедия с милиони страници, поддържана от фондация Уикимедия. Съществуват много други уебсайтове на фондацията, като например „Уикикниги“ – сайт за свободни учебници и „Уикиновини“ – за новини. Софтуерната система на Уикипедия се нарича МедияУики и се разработва и разпространява свободно при условията на обществения лиценз на ГНУ.

Но уики сайтовете в интернет съвсем не се изчерпват с Уикипедия: към 21 ноември 2017 на сайта Wikiindex са записани 21 384 различни уикита на 271 езика.

Бележки

Вижте също 
 Уикипедия:Редактиране на страници

World Wide Web
Хипертекст
Науки за Земята

Науките за Земята (познати още като геонауки) обхващат науките, занимаващи се с планетата Земя. Тя е особен случай в науката, тъй като е единствената планета с подходящи за живот условия. Съществуват както редукционистки, така и холистки възгледи относно науките за Земята. Най-важните дисциплини в тази сфера използват постиженията на физиката, математиката, химията и биологията, за да направят количествен анализ на основните области от Земята.

Списък на науките за Земята 
 Атмосферни науки
 Биогеография
 Вулканология
 География
 Геодезия
 Геоинформатика
 Геология
 Геоморфология
 Геостатистика
 Геофизика
 Геохимия
 Глациология
 Картография
 Климатология
 Кристалография
 Лимнология
 Метеорология
 Минералогия
 Океанология и Океанография
 Палеогеография
 Палеокеанология
 Палеоклиматология
 Палеонтология
 Почвознание
 Петрология и Петрография
 Петрофизика
 Спелеология
 Седиментология
 Сеизмология
 Стратиграфия
 Тектоника
 Хидрология

Бележки

Вижте също 
 Екология
 Земеделие
Списък на римските императори

За опростен списък вж: Кратък списък на римските императори

Това е списък на римските императори с датите на времето, когато са управлявали или са претендирали, че управляват цялата или част от Римската империя.

Титлите, дадени на или присвоени от императора, посочени в императорското име и колоните с бележки в таблицата, включват:
Imperator: „Победоносен пълководец с дадена от боговете власт“
Pater Patriae: „Баща на отечеството“
Pontifex Maximus: „Велик жрец“ (букв. мостостроител)

Легенда (за колоните, показващи имена на латински):
курсив: претендент, за когото не може да се счита, че е управлявал или който е имал власт само над част от империята
получер: име, което обикновено се използва за индивида
получер курсив: прозвище, което обикновено се използва за индивида (освен ако не е претендент)

Принципат

Юлиево-Клавдиева династия

Година на четиримата императори

Флавиева династия

Петима добри императори

Династия на Северите

Войнишки императори

Владетели на Палмира (266 – 273)

Галски императори (260 – 274)

Британски императори (286 – 297)

Доминат

Тетрархия

Константинова династия

Валентинианова династия

Теодосиева династия

Западна империя

Източна империя

Източници и използвана информация 
 Chris Scarre, Chronicle of the Roman Emperors, Thames & Hudson, 1995, Reprinted 2001, ISBN 0-500-05077-5
 Tacitus, The Annals of Imperial Rome, Penguin Classics, Michael Grant Publications Ltd, 1971, Reprinted 1985, ISBN 0-14-044060-7
 Martha Ross, Rulers and Governments of the World, Vol.1 Earliest Times to 1491, Bowker, 1978, ISBN 0-85935-021-5
 Clive Carpenter, The Guinness Book of Kings Rulers & Statesmen, Guinness Superlatives Ltd, 1978, ISBN 0-900424-46-X
 R.F.Tapsell, Monarchs Rulers Dynasties and Kingdoms of The World, Thames & Hudson, 1981, Reprinted 1987, ISBN 0-500-27337-5

Вижте също 
 Списък на римските диктатори (501 – 44 пр.н.е.)
 Втори триумвират (43 – 33 пр.н.е.)
 Римски узурпатор

Външни препратки 

 Има добри биографии на повечето римски императори в De Imperatoribus Romanis.
 Списък на римските императори 27 пр.н.е. – 395 AD
 Файлове с портрети и факти 

Императори
Спиритуализъм (пояснение)

Спиритуализъм може да се отнася за:

 Спиритуализъм (религия) – религия, която се отличава с вяра в задгробния живот, обитаван от душите на мъртвите, които могат да общуват с живите. Прилагателно: спиритуалистичен. Неин частен случай е
 Спиритизъм – вярата във възможността за общуване с душите на мъртвите, както и самите занимания за такова общуване. Прилагателно: спиритически
 Спиритуализъм (философия) – идеалистическо течение във философията, което смята духа за основа на битието
Секта

Сектата представлява малка религиозна група от хора, отделила се от официалната църква, като напълно отрича или изопачава установените от нея догми. В сравнение със сектите, деноминациите са големи, установени религиозни групи.

Думата секта идва от латинската дума secta, която означава организирана религиозна група или организация.

В Новия Завет на Библията думата секта (гр. σέκτα, ή σέχτα) се отнася до три конкретни групи: фарисеите (Деяния 15:5; 26:5), садукеите (Деяния 5:17) и християните или както са наречени „назарейската секта“ (Деяния 24:5). В този смисъл думата секта означава школа или партия. В негативен смисъл думата се използва в Библията като „разделение“ и е свързано с „ерес“, което е предизвикано от „лъжливи пророци и учители“ (2. Петр. 2:1).

Богословите използват думата секта за религиозни групи с висока степен на различие между тях и религиозната система, поддръжник на която е дадения автор, но чиито вярвания са по-скоро традиционни в обществения контекст. От социологическа гледна точка понятието секта не носи реално съдържание. Според теолозите сектите се отличават с традиционализъм, консерватизъм и желание за връщане към религиозна чистота – такава, каквато я разбират членовете ѝ.

В повечето от европейските езици думата секта има негативно значение и тя се използва в смисъла на опасна религиозна секта. В този смисъл често се използва и думата „култ“. В някои държави, например Белгия, правителството публикува списък на сектите, за да предупреждава родителите за опасността от тях. Според критиците на тази политика, сектите в списъка всъщност са части от признати в други държави религиозни деноминации, например Опус Деи. В Латинска Америка като секта се определя всяка не-католическа религиозна група, независимо от размера ѝ. Това впрочем не пречи там масово да съществуват както традиционните религии, съществуващи от времето преди налагането на християнството, така и елементи от тях да се включват в католическата обредност.

От гледна точка на законодателството понятието „секта“ е лишено от правна стойност поради твърде разтегливия му и субективен характер и липсата на реални критерии за определянето му.

Използвана литература

Източници

Вижте също 

 Кръвна обида
 Деноминация
 Еклесия (религиозна социология)

Външни препратки 
 Apologetics Index – изследователски ресурс за култове, секти и свързани с тях теми Авторът има евангелистка гледна точка, но сайтът препраща към материали с различни виждания.
 Изследване на френска държавна служба за сектите във Франция (от 1995) 
 Електронно издание „Свобода за всеки“, бр. 14 (декември 2007): „Секта ли е Православната църква?: Прозелитизъм и свобода на вярата“ 
 „Кампанията анти-секти – един от символите на обществена безпътица (уводни думи на редактора)“  Електронно издание „Свобода за всеки“, бр. 17 (октомври 2008): „Кампанията анти-секти – един от символите на обществена безпътица“
 Препоръка 1178 (1992) по въпросите на сектите и новите религиозни движения на ПАСЕ, сайт Pravoslavie.bg, 13.06.2006

 
Социология на религията
Социални групи
681



Събития

По място

България 
 Хан Аспарух създава Първата българска държава. Подписан е мирен договор между Византия и България, по силата на който България придобива Дунавската равнина. Някои изследователи определят този договор като признание на България от Византия и година на начало на правното съществуване на България.

Византийска империя 
 Византийско-българска война: Императорът Константин IV е принуден да признае българската държава в Мизия и да плати пари за защита, за да избегне по-нататъшно нашествие във византийската Тракия. Константин създава Тракийската тема на Византийската империя (намираща се в югоизточните Балкани).
 16 септември – завършва започналият на 12 ноември 680 г. шести вселенски събор в Константинопол.
 Константин IV намира братята си Хераклий и Тиберий осакатени, така че те няма да могат да управляват. Той разпорежда лицата им вече да не се изсичат на монети и имената им да бъдат премахнати от официалната документация. Константин издига сина си Юстиниан ІІ на трона като император (август).
 Есен – В Анатоличната тема (съвременна Турция) се разпада военен бунт. Византийската армия се отправя към Хрисополис и изпраща делегация през пролива на Елиспонт до Константинопол, като изисква от двамата братя да останат императори заедно с Константин IV.
 Константин IV се съгласява с компромис и убеждава армията да се върне в казармата си в Анадола. Той кани лидерите на въстанието да дойдат в Константинопол и се консултира със Сената да приеме условията. При пристигането си той арестува лидерите и ги окачва на Сике.

Европа 
 9 януари – Дванадесети съвет на Толедо: крал Ервиг от визиготите инициира съвет, в който изпълнява различни мерки срещу евреите. Законите срещу насилието на робите са отменени.

Арабска империя 
 Мюсюлманска арабска армия, водена от Укба ибн Нафи, разширява границите си до Мароко, преди да бъде принудена да се върне до Кериней от берберите.

Арменци, албанци и иберийци се издигат в бунт срещу умайдския халифат (приблизителна дата).

Азия 
 В Япония кодексът Асука Кийомихара е започнат при император Тенму.
 Кутулк хан се бунтува и възстановява тюркските хаганати.
 Кусакабе, вторият син на Темну, става принц.

По тема

Религия 
 10 януари – папа Агатон умира в Рим от чума след 2½ годишно царуване, в което е убедил Константин IV да премахне данъка, налаган дотогава при освещаването на новоизбрания папа.
 16 септември – Шестият вселенски съвет (вж. 680) завършва в Константинопол. Съветът потвърждава православните доктрини на Съвета на Халкидон през 451 г. и осъжда монотелитизма.

Родени 
=
 Фудживара не Фусасаки, японски съветник (година 737)
 Пей Яокинг, канцлер на династията Танг (година 743)

Починали 
 10 януари – Агатон, Римски папа
 Еромин, кмет на двореца на Юстрия (или 680)
 Хао Чуджун, военачалник от династията Танг (607)
 Джаяфарман I, цар на Ченла (Камбоджа)
 Мунму, крал на Сила (Корея)
Корней Чуковски

Корней Иванович Чуковски () е псевдонимът на руския и съветски писател, критик, преводач и очеркист Николай Василевич Корнейчуков ().

Той е сред най-популярните детски поети в СССР. Неговите изобретателни и находчиви рими са лесни за запомняне, а литературните му образи – абсурдни. Поемите му Крокодил, Телефон и др. са били любими на много поколения в СССР, стихове от негови поеми, особено Телефон са били често цитирани и използвани като изрази в съветските медии и ежедневните разговори. Той е бил също така влиятелен литературен критик и есеист.

Биография 
Корней Чуковски е роден на 31 март (19 март стар стил) 1882 г. в Санкт Петербург.

Учи в гимназия в Одеса. След като я завършва, Чуковски започва кариера в журналистиката, пишейки за вестник „Одески новини“ от 1901 до 1905 г., като за 2 години от този период е кореспондент на вестника в Лондон.

През 1905 – 1908 г. работи като редактор на сатиричното списание „Сигнал“ и започва с книга за Леонид Андреев поредица от мемоари и анализи, които обхващат 3 поколения от руския литературен живот. По онова време започва да превежда произведения на английски и американски автори, най-видните имена от които са Чарлс Дикенс, Марк Твен и Уолт Уитман.

Преводите и критиката, които Чуковски е написал, са високо ценени. Особено важен е неговият труд върху творчеството на руския поет от ХІХ век Николай Некрасов. Въпреки това Чуковски дължи своето име на детската литература, която създава. Смятан е от мнозина за първия руски автор на модерна детска литература. Някои от неговите стихотворения, като „Крокодил“ (1917), „Мий без спир“ (1923) и „Голяма хлебарка“ (1923), са считани за класика в жанра. Техните рими и приятен вид нямали нищо общо с дореволюционните скучни произведения, които били характерни за тогавашното стихотворство. В творчеството на Чуковски баналните теми за съдружие и обществена отговорност са винаги с второстепенно значение, като на преден план излизат самите ярки истории. Те са изпъстрени с въображаеми случки за всекидневни ситуации и със същества, които са познати на децата.

Направени са театрални, филмови и дори оперни и балетни адаптации по негови произведения (композиторът Сергей Прокофиев продуцирал някои от тях), като те били много популярни през ХХ век.

Чуковски е автор на книгата „От две до пет“ (1933 г.), която изследва детската реч и психика. Тя веднага станала любимо ръководство на родителите на малки деца и заради това има над двадесет издания.

Корней Чуковски умира на 28 октомври 1969 г. в Москва, Русия.

Литературното си наследство завещава на една от четирите си дъщери – писателката Лидия Чуковска. С нейно съдействие е оформен музей на писателя в „Селото на писателите“ край Москва.

Източници 

Руски детски писатели
Съветски детски писатели
Руски поети
Съветски поети
Руски преводачи
Преводачи от английски език
Руски журналисти
Руски литературни критици
Руски литературни историци
Съветски мемоаристи
Руски мемоаристи
Руски сатирици
Родени в Санкт Петербург
Починали в Москва
Автори на дневници
Карло Голдони

Карло Голдони () е италиански драматург от 18 век.

Литературното наследство на Голдони се състои от над 200 пиеси, повечето от които комедии. Някои могат да се охарактеризират като сълзливи комедии, а други като буфонади.

Той има огромно значение в италианската литература и се ползва с огромна слава, понякога наричан италианският Аристофан. Автор е на пиесите „Рибарски свади“, „Влюбените“, „Ветрилото“, „Гостилничарката“, „Слуга на двама господари“. Автор е на либретото на операта „Гризелда“ (La Griselda), чиято музика е на Антонио Вивалди.

Бележки 

Италиански писатели
Комедия дел арте
Родени във Венеция
Починали в Париж
Италианци
Мъже
1793



Събития 
 21 януари – В Париж е гилотиниран Луи XVI, крал на Франция и Навара
 16 октомври – В Париж е гилотинирана Мария-Антоанета, съпруга на Луи XVI

Родени 
 Георгиос Ласанис,
 Неофит Рилски, български просветител
 19 април – Фердинанд I, австрийски император

Починали 
 3 ноември -- Олимпия дьо Гуж, френска писателка
 21 януари – Луи XVI, крал на Франция и Навара
 6 февруари – Карло Голдони, драматург
 13 юли – Жан-Пол Марат,
 17 юли – Шарлот Корде,
 16 октомври – Мария-Антоанета, кралица на Франция и Навара
 8 декември – Мадам дю Бари, френска благородничка, кралска фаворитка, гилотинирана от френските революционери републиканци
1707



Събития 
 16 януари – Акта на Обединението между Шотландия и Англия е ратифициран от шотландския парламент
 19 март – Акта на Обединението между Шотландия и Англия е ратифициран от английския парламент
 1 май – Акта на Обединението между Шотландия и Англия влиза в сила и обединявайки парламентите на Англия и Шотландия слага началото на Кралство Великобритания

Родени 
 25 февруари – Карло Голдони, драматург
 4 април – Леонард Ойлер, швейцарски учен
 23 май – Карл Линей, шведски ботаник, създател на съвременната биологическа таксономия
 7 септември – Жорж Бюфон, френски учен

Починали 
 30 март – Себастиан дьо Вобан, френски военен инженер
 9 май – Дитрих Букстехуде, датско-германски композитор
 6 април – Вилем ван де Велде Младия, нидерлсндски художник
 10 май – Йохан Ернст III,
 27 декември – Жан Мабийон, френски учен

Вижте също:
 календара за тази година
Бернардо Бертолучи

Бернардо Бертолучи () е италиански режисьор и сценарист. 

Носител е на награди „Бодил“, „Златна палма“, „Сезар“, „Златна камера“, „БАФТА“, две „Европейски филмови награди“, 2 награди „Златен глобус“ и 2 награди „Оскар“. Има звезда на Холивудската алея на славата от 2013 г.

Известни филми, режисирани от него, са „Сухата кумица“, „Конформистът“, „Последно танго в Париж“, „Последният император“, „Открадната красота“, „Мечтатели“ и други.

Биография 
Роден е на 16 март 1940 година в Парма, Италия, в семейството на Нина и Атилио Бертолучи. Баща му е поет и филмов критик, майка му е учителка. Бертолучи започва да пише стихове още на 12 години и скоро печели няколко престижни награди. Завършва литература и философия. След това отива в Рим, където е помощник на Пиер Паоло Пазолини във филма „Безделник“ през 1961 г. На 22 години заснема първия си филм „Сухата кумица“.

Кариера

„Последно танго в Париж“ 
Бумът на италианското кино затихва през 1970-те години, когато филмовата индустрия става жертва на голямата рецесия. Италианските режисьори са все по-често принудени да корпорират филмите си с американски, френски, шведски и други компании, за да могат да ги финансират. Бертолучи не прави изключение. През 1972 г. заснема „Последно танго в Париж“ с участието на чуждестранни актьори в главните роли (Марлон Брандо, Мария Шнайдер). Филмът се счита за скандален, с оглед на секс-сцените, които съдържа. След първата му прожекция в Ню Йорк е цензуриран както в САЩ, така и в Италия. От 1976 до 1981 г. е спрян от екрана.

Последните филми 
По-нататък Бертолучи се връща към интимната тематика от по-рано. През 1996 г. заснема „Открадната красота“, последван от филма „Мечтатели“.

Филмография

Режисьор

Източници

Външни препратки 

 
 
 Бернардо Бертолучи Великите режисьори: БНТ, 28 ноември 2018
 Анита Димитрова, Отиде си един от последните кино императори на XX век, в-к Сега, 27 ноември 2018
 Соня Александрова, Бернардо Бертолучи. In memoriam, Портал за култура, изкуство и общество, 27 ноември 2018

Италиански филмови продуценти
Италиански кинорежисьори
Носители на Златен глобус за най-добър режисьор
Носители на Златен глобус
Носители на награда BAFTA
Носители на награда Сезар
Европейски филмови награди
Носители на „Оскар“ за най-добра режисура
Фройдисти
Марксисти
Атеисти
Родени в Парма
Починали в Рим
Починали от рак
Стефан Командарев

Стефан Командарев е български кинорежисьор, продуцент и сценарист. Създател на игрални и документални филми.

Биография 
Роден в София през 1966 г. Завършва френската езикова гимназия през 1985 г., Медицинската академия в София със специалност „медицина“ през 1993 г., а през 1998 г. – филмова и телевизионна режисура в Нов български университет. Завършва и филмово продуценство в EAVE.

Филмография 
 Уроците на Блага (2023)
 Живот от Живота (2021)
 В кръг (2019)
 Посоки (2017 г.)
 Съдилището (2014 г.)
 Русенска кървава сватба (2009 г., премиера на 28.02.2010 г. в Русе)
 Градът на жените баданте (2009 г.)
 Светът е голям и спасение дебне отвсякъде (2008 г.)
 Азбука на надеждата (2003 г.)
 Хляб над оградата (2002 г.)
 Пътят на хармонията (2001 г.)
 Пансион за кучета (2000 г.)
 Случайни чаши (1998 г.)
 Балонът (1997 г.)

Награди 
Филмът „Уроците на Блага“ (2023), на който той е и съсценарист, продуцент и участва като актьор, печели голямата награда „Кристален глобус” на кинофестивала в Карлови Вари, Голямата награда на екуменическото жури, както и наградата за най-добра актриса, присъдена на Ели Скорчева.

Източници

Външни препратки 
 „Режисьорът Стефан Командарев: Големите филми правят крачката от арт към комерсиалното кино“, интервю на Елена Владова, LiterNet, 18 декември 2000 г.
 „Режисьорът Стефан Командарев: Правенето на филм е като любовна връзка“, интервю на Мариана Първанова, в. „Монитор“, 21 септември 2009 г.
 „Последния път, когато... Режисьорът Стефан Командарев“, анкета на сп. „Тема“, бр. 42 (365), 20 октомври 2008
 „Режисьорът Стефан Командарев: Миналото определя нещата, които ни се случват днес“, интервю на Августа Манолева, в. „Дневник“, 16 март 2008 г.

Преподаватели в Нов български университет
Възпитаници на Медицинския университет (София) 
Възпитаници на Нов български университет
Български режисьори
Български кинодокументалисти
Родени в София
Левски

Левски (като стара форма на прилагателното „лъвски“) е псевдоним на българския революционер и национален герой Васил Кунчев.

Много географски обекти, организации, паметници са именувани на него и Левски и Васил Левски може да се отнася и за някое от следните понятия:

Топоними

Селища 
 Левски – град в България
 Левски – село в България, област Варна, община Суворово
 Левски – село в България, област Пазарджик, община Панагюрище
 Васил Левски – село в България, област Пловдив, община Карлово
 Васил Левски – село в България, област Силистра, община Алфатар
 Васил Левски – село в България, област Стара Загора, община Опан
 Васил Левски – село в България, област Търговище, община Търговище

Улици 
 Васил Левски (булевард във Варна)
 Васил Левски (булевард в София)
 Васил Левски (улица в Пловдив)
 Васил Левски (улица в Стара Загора)
 Васил Левски (улица в Бургас)
 Васил Левски (улица в Китен)

Други 
 204831 Левски – астероид от главния пояс
 Левски – водноелектрическа централа в Стара планина
 Левски (старо име Амбарица) – връх в Стара планина
 Левски – връх на о-в Ливингстън в Антарктика
 „Левски“ – квартал на Варна
 „Левски“ – квартал на София
 Левски – община в България, област Плевен
 „Васил Левски“ – националният стадион в София
 „Васил Левски“ – хижа в Стара планина
 Левски – хребет на о-в Ливингстън в Антарктика

Организации

Клубове 
 ПФК „Левски“ – футболен клуб от София
 ВК „Левски Волей“ – волейболен клуб от София
 „Левски“ – хокеен клуб в София
 „Левски“ – футболен клуб от Стара Загора
 „Левски“ – футболен клуб от Карлово
 „Левски“ – футболен отбор от Крумовград
 „Левски“ – старо име на ФК „Велбъжд“ (Кюстендил)
 „Левски“ – футболен отбор от село Лиляк
 „Левски“ – футболен отбор от село Карапелит

Училища 
 Национален военен университет „Васил Левски“ – във Велико Търново
 Национална спортна академия „Васил Левски“ – в София

Паметници 
 Паметник на Васил Левски (Велико Търново)
 Паметник на Васил Левски (София)
 Паметник на Васил Левски (Ловеч)
 Паметник на Васил Левски (Босилеград)

Друго 
 „Левски“ – роман на Яна Язова
 „Левски“ – ода, поместена в цикъла „Епопея на забравените“ от Иван Вазов
12

12 (дванайсета) година е високосна година, започваща в петък по юлианския календар.

Събития

В Римската империя 
 Консули са Германик и Гай Фонтей Капитон.
 Суфектконсул става Гай Виселий Варон.
 Октавиан Август дава заповед за голяма инвазия в Германия отвъд река Рейн.
 Германик поема командването в Галия и Германия.
 23 октомври – Тиберий празнува триумф за победите си в Панония и Далмация.

В Тракия 
 След смъртта на цар Реметалк I, император Август осигурява наследяването на властта от Котис VII и Раскупорис II като разделя царството на две и им поверява по една част.

Родени 
 31 август – Калигула, римски император († 41 г.)

Починали 
 Реметалк I, тракийски цар (управлявал от 13/12 г. пр.н.е.)

Източници
41

41 (четиридесет и първа) година (XLI) е обикновена година, започваща в неделя по юлианския календар.

Събития

В Римската империя 
 Консули в Римската империя са Гай Цезар Август Германик (за IV път, но само от 1 до 13 януари) и Гней Сенций Сатурнин.
 Суфектконсул на мястото на Калигула става Квинт Помпоний Секунд.
 24 януари – Калигула е убит от Касий Херея и Корнелий Сабин. Убити са и жена му Цезония и дъщеря му Юлия Друзила. Сенатът се опитва да провъзгласи република, но преторианците обявяват за император Клавдий. Провал на опита на наместника в Далмация Скрибониан да въстане за република.
 Начало на принципата на Клавдий (Тиберий Клавдий Друз Нерон Германик) (41 – 54 г.).
 Галба разгромява хатите, стигнали почти до Галия.
 Клавдий назначава Ирод Агрипа I за владетел на Юдея.
 Изгнание на Сенека на остров Корсика.
 Клавдий дава своята дъщеря Клавдия Антония за жена на Гней Помпей Магн.
 Гай Светоний Павлин е изпратен в Мавретания с подкрепления, за да подпомогне установяването там на римската власт.

Родени 
 12 февруари – Британик, син на император Клавдий († 55 г.)

Починали 
 Юлия Ливила, римска матрона
 24 януари – Калигула, римски император (* 12 г.)
 24 януари – Цезония, римска императрица
 24 януари – Юлия Друзила, единственото дете на Калигула (* 39 г.)
 Юлия Ливила – сестра на император Калигула и племенница на Клавдий (* 18 г.)
 Касий Херея, римски центурион и един от убийците на Калигула

Източници
Март

Март е името на третия месец от годината според григорианския календар и има 31 дни.

Етимология 
В Древен Рим март е бил наричан Martius, по името на древноримския бог на войната Марс. Затова и този месец се е смятал за особено благоприятен за военни действия. В древна Елада, март е бил известен като Anthesterion.

Прабългарите наричали този месец Читем, а славяните , тъй като през този месец падат най-малко валежи.

Събития 
 1 март – Баба Марта в България; „Mărțișor“ в Румъния и Молдова
 3 март – Национален празник на България, Освобождение на България от османска власт
 8 март – Ден на жената
 20 или 21 март – Пролетно равноденствие (денят е равен на нощта). В северното полукълбо започва пролетта (в южното – есента).
 22 март – Първа пролет
 25 март – Благовещение

Любопитно 
 През месец март Слънцето преминава през зодиакалните съзвездия Риби и Овен
 Месец март започва със същия ден от седмицата, с който и ноември; и на същия ден от седмицата, с който и февруари, когато годината е невисокосна
 Родените през месец март са зодия Риби (19 февруари – 20 март) или Овен (21 март – 19 април)

Вижте също 
 Исторически годишнини
 Календар на православните църковни празници за месец март

Външни препратки 
 Българският фолклор и месец март
 Алтернативно мнение за произхода на думата март и свързаните български обичаи

Месеци
Хайберски проход

Хайберският проход (; ) или Кибер е проход в планината Хиндукуш, свързващ Афганистан и Пакистан.

Проходът се контролира от Пакистан. Дължината му е около 45 – 55 km, а ширината му се мени от 5 до 137 метра. Кибер е ограден от стръмни скали с височина от 180 до 300 m. Най-високата му точка се намира на височина 1072 m.

През 330 г. пр. Хр. Александър Велики и армията му преминават през този проход на път към Индия.

През януари 1842 г. в този проход афганците убиват 16 000 индийско-британски войници.

През 1879 г. е построен път през Хайбер, а през 1920-те години през него е прокарана железопътна линия.

През настоящата война в Афганистан проходът е основен маршрут за доставянето на муниции на войниците от НАТО. Съзнавайки това, талибаните опитват на няколко пъти да блокират прохода в края на 2008 г. и началото на 2009 г., с което влизат в конфликт с пакистанското правителство.

През февруари 2009 г. въоръжени талибански сили разрушават мост в близост до прохода, на около 25 km северозападно от Пешавар. Въпреки че атаката на моста не е считана за важен стратегически удар, тя подтиква НАТО да ползва друг път към Афганистан – през Иран.

Бележки 

Железопътни планински проходи
Планини в Афганистан
Планини в Пакистан
Пътища в Афганистан
Пътища в Пакистан
Eurodicautom

Eurodicautom е терминологичната база от данни на Европейския съюз (ЕС). Съществуват различни портали, които предлагат безплатен достъп до тази услуга и позволяват превод на речника на Европейския съюз между отделните езици на страните, членуващи в ЕС.

Този речник вече не се поддържа, като цялата база от данни е преместена в IATE (Inter Active Terminology for Europe). Една положителна страна, която трябва непременно да се отбележи, е включването в IATE и на български език.

Външни препратки 
 Eurodicautom – европейска терминологична база данни 
 IATE

Европейски съюз
Бази данни
Асенова крепост

Асеновата крепост, са развалини на средновековна крепост с укрепената църква „Света Богородица Петричка“. Намира се в планината Родопи на 2 km от Асеновград, България.

Крепостта е съществувала още по времето на траките, преустроена е от Византия през IX век, за да охранява вратата на Беломорския проход и да осигури византийската граница в този край. Първите писмени сведения за крепостта са от XI век и са получени от устава на тогава построения Бачковски манастир. От тези сведения се вижда, че Асеновата крепост е притежавала собствена охрана и администрация. Превземана е от кръстоносците по времето на Четвъртия кръстоносен поход. Крепостта съществува до 1410 г., когато е разрушена от османски войски.

Наречена е на цар Иван Асен II, който през 1231 г. прави редица поправки по нея с цел заздравяването ѝ. Издълбаният в една скала на крепостта надпис свидетелства за това:

В случая `алекси` не е име на човек, а е по смисъл на защитник, каквото означава и в превод. Севаст е титла на управители на области (хори) или на по-малки административни единици, включени в областите. Мнозина автори приемат, че в средновековна България терминът севаст има различно значение в отделни случаи и освен че е свързан с изпълнението на определени административни функции, може да представлява само благородническа титла.
Твърдината е сред Стоте национални туристически обекта. Обявена е за национален паметник на културата. Отворена е целогодишно за посещения, има печат.

Източници

Литература 
 Николова, Бистра, Православните църкви през българското Средновековие IX-XIV в., София, 2002 г.

Външни препратки 
 Асеновата крепост – информационен сайт
 Водач за българските планини – Прочути планински крепости
 Български крепости – Асеновата крепост 
 Виртуална разходка

Крепости в област Пловдив
България през Средновековието
100 национални туристически обекта
Сгради и съоръжения в Асеновград
История на Асеновград
Основани през 13 век
Рез

Рез или Резос (, Резос) е легендарен тракийски владетел на едоните, обитавали района на златоносната планина Пангей (по-късно Кушница) при устието на река Струма.

Образът на тракийския цар Рез, съюзник на троянците, е описан от Омир в X-та песен на „Илиада“, „Долония“:

Според друга легенда той отглежда коне и се занимава с лов в Родопите. Рез е представен или като син на речния бог Стримон (реката Струма), или като син на Хеброс – персонификация на река Марица, или като син на бога на войната Арес. Според легендата той е човек, получил божествена същност – превърнал се е в антроподемон. Споменава се, че в Амфиполис е имало негов храм – хероон.

Източници 

Тракийска митология
Древногръцка митология
Траки
Митологични царе на Тракия
FTP

File Transfer Protocol (Протокол за пренос на файлове, FTP) представлява мрежов протокол от тип клиент – сървър, предоставящ възможност за обмен на файлове между машини, свързани в локална мрежа или в интернет.

Протоколът за пренос на файлове използва TCP за комуникация между клиент и сървър. Клиентът е специално разработена програма, чрез която се предоставя лесен начин за използване на възможностите за комуникация. Съществуват множество FTP клиенти, които могат да се ползват безплатно, и такива, които са платени. Повечето от тях са графични, като малката част текстови (конзолни) клиенти са предназначени за специалисти с по-задълбочени познания за FTP или са предназначени за строго специфични системни задачи.

Протоколът предоставя възможността за изпълняване на операции на сървъра като показване на съдържанието на директории, смяна на директорията, създаване на директории и триене на файлове.

Свързването със сървъра може да бъде „сигурно“ или „анонимно“. При сигурното свързване достъпът до сървъра се осигурява само при автентикация с потребителско име и парола на потребител с достатъчни права. Анонимно свързване се осъществява с потребителско име anonymous и каквато и да е парола и може да се използва за сървъри, които позволяват такъв достъп. 

Модерните браузъри поддържат свързването с FTP сървъри с цел изтегляне или показване на файлове в зависимост от вида на файла и възможностите на браузъра.

За управление на данни на FTP сървър (вкл. създаване на директории, триене на файлове и смяна на директории) има наличен софтуер. Някои операционни системи (напр. дериватите от UNIX и OS/2) имат включен такъв софтуер в основния си пакет.

Разработките на протокола включват варианти за криптирана комуникация и пренос на данните, наречени SFTP и FTPS, на основата на SSH.

Протоколът работи в два режима – двоичен или текстов ASCII режим.

FTP е разработен от Калифорнийския щатски университет в Бъркли.

Вижте също 
 HTTP
 TELNET
 SSH

Източници

Външни препратки 
 RFC 959 – Стандарт и спецификации на протокола
 Файлзила – свободно разпространявани клиент и сървър за FTP, работещи под Windows

 
Мрежови протоколи
Калифорнийски университет – Бъркли
WWW

WWW може да се отнася до:
 www – част от име на конкретна машина (уеб сървър), използвана в системата за имена на домейните и уеб адресите,
 World Wide Web – световната информационна мрежа уеб,
 World Wide Web Consortium – основната организация по стандартизация на уеб.
Кратно

Кратно се нарича цяло число, което се дели на друго число без остатък.

Определение: Едно цяло число c се нарича кратно на друго цяло число a, ако съществува такова цяло число b, така че
 c = a × b.

Например числото 32 е кратно на 2, 4, 8, 16 (1 и 32 са „тривиални“, тъй като всяко число се дели на 1 и на себе си), а числата 1, 2, 4, 8, 16 и 32 са делители на 32. Число, което е кратно само на 1 и на себе си, се нарича просто число, а което е кратно на поне едно просто число по-малко от него се нарича съставно число.

Четност 

Четността е особен случай на кратност на числото 2, т.е. числата, при чието деление на 2 се получава друго цяло число без остатък, са четни.

Вижте също 
 Най-малко общо кратно

Източници 

Теория на числата
Павел Яблочков

Павел Николаевич Яблочков (14 септември 1847 - 31 март 1894) е руски електроинженер и изобретател.

Роден е в село Жадовка (днес Яблочково), Сердобски уезд, Саратовска губерния (днес в Сердобски район, Пензенска област), получава образованието си в Санкт Петербург.

През 1871 г. той е назначен за директор на телеграфните линии между Москва и Курск, но през 1875 г. се оттегля от този пост, за да се посвети на изследователска дейност върху електрическо осветление чрез дъгови лампи, която той вече бил започнал.

През 1876 г. отива в Париж, до края на същата година изобретява прочутите „свещи на Яблочков“. Неговата система за осветление става много популярна, но нейното място било постепенно изместено и повече не се използва.

Яблочков прави и други електрически изобретения, но умира в бедност в Русия на 31 март 1894 г.

Идеята за трансформатор е дадена и използвана за пръв път през 1876 г. от него във връзка с необходимостта от „делене на светлината“ при употребата на неговите „свещи на Яблочков“. Трансформаторът на Яблочков наподобява индукционна бобина.

Бележки 

Починали в Саратов
Хора от Пензенска област
Руски електроинженери
Руски изобретатели
Радиоинженери
Руски масони
Таксидиот

Таксидиот (от новогр. ταξιδιώτης, „пътник“) се нарича пътуващ православен монах, който събира помощи, доброволни пожертвувания за манастир. Същевременно таксидиотът изпълнява мисионерски и общопросветителски функции, свързани най-вече с християнската религия. Според архимандрит Климент Рилец „изпращането на един манастирски брат за духовник (таксидиот) става след продължителна подготовка в манастира, при пълна телесна и духовна зрелост“, т.е. за тази мисия са определяни ерудирани и добре подготвени свещенослужители. Таксидиотската служба е най-разпространена по времето на Османското владичество и най-вече през Възраждането.

Таксидиотът е монах, който пътува и събира дарения за църквата или като Паисий Хилендарски, събирал информация за книгата си. Известни таксидиоти са Йосиф Брадати, Паисий Хилендарски, Неофит Бозвели, Антим Видински, Иларион Макариополски.

Като съвременен пример за таксидиот, може да бъде посочен Дядо Добри.

Любопитно 
 Литературният герой „Рилският монах“ от романа „Железният светилник“ на Димитър Талев е таксидиот (макар да не е упоменат с този термин, а това да е указано описателно). В това произведение, в художествена форма и персонализирано, е представена будителската роля, която имат пътуващите монаси в българското общество преди Освобождението.

 След смъртта на баща си, бъдещият български революционер Васил Левски, заживява и приема послушнически сан при вуйчо си архимандрит Хаджи Василий, таксидиот на Хилендарския манастир в Карлово и Стара Загора (живее при него в периода 1855-1861 г.). Левски го придружава в таксидиотската му мисия в Ст. Загора през 1855-1858 г. На 7 декември 1858 г. в Сопотския манастир бъдещият апостол е подстриган за монах, а на следващата, 1859 г., е ръкоположен от пловдивския епископ Паисий в чин йеродякон.

Вижте също 

 Таксидиотска кутия

Източници

Външни препратки 
 „За институцията на таксидиотството“, Деян Енев, в. „Сега“, 2002 г.]

Православие
Духовенство
Религия
Трансцендентализъм

Трансцендентализмът (от лат. trans – през, отвъд, над, и scandere – изкачвам, преминавам) е американско литературно-философско движение, възникнало през първата половина на 19 век като реакция срещу рационализма на 18 век (Епохата на разума) и по-конкретно на материалистичните възгледи на английския философ Джон Лок, който твърди, че на света няма нищо извън петте човешки сетива.

Трансцендентализмът е тясно свързан с името на Ралф Уолдо Емерсън – пръв негов поддръжник, който смело излага вижданията си в книгата „Природата“ (1836) и в множество свои есета и лекции, използвайки художествен език, заради който произведенията му не се възприемат като философски трактати, а като литература. Идеята на Емерсън е, че светът е много повече от това, което човек възприема чрез сетивата си. Той твърди, че има неща, които успяват да заобиколят сетивата и да стигнат до човешкото съзнание по други, по-висши пътища, че познанието се постига не само по емпиричен път, а и чрез вдъхновение. Емерсън вярва в съществуването на човешката душа. Нещо повече, той вярва, че човешката душа е свързана с една друга душа – универсалната и всеобхватна Свръх-душа (Oversoul). Емерсън защитава три принципни идеи:

 човешката душа е по-висша от тялото;
 природата е образ на Бога; тя съществува, за да отключи духовните възможности на човека;
 човешката душа има достъп до Бога, което се доказва в моменти на екзалтация.

Американският трансцендентализъм има много общи черти с европейския романтизъм и не би било съвсем погрешно да се каже, че произхожда или е вдъхновен от него. Привържениците и на двете движения вярват, че човек е добър по природа и че обществото е виновно за покварата на хората. Според тях ако хората живееха на свобода сред природата, те биха запазили естествената си доброта. Този възглед е коренно противоположен на дотогавашните твърдения на рационалистите, а именно, че единствено обществото е способно да обуздае грубата природа на човека. За разлика от европейските романтици, обаче, американските трансценденталисти поставят силен акцент върху уникалността и неприкосновеността на отделния индивид. Макар че издават списание, те никога не публикуват свой общ манифест. И в това, всъщност, е коренната разлика между двете движения. Американският трансцендентализъм представлява романтизъм, доведен до крайност.

Бележки 

Философски течения
Деймос (спътник)

Деймос ( – „ужас“) е по-малкият и по-отдалечен от двата спътника на Марс. Деймос има радиус от 6,2 km и обикаля Марс за 30,3 часа. Носи името на бога на ужаса Деймос – син на бога на войната Арес от древногръцката митология.

Откриване 

Деймос е открит от американския астроном Асаф Хал на 12 август 1877 г., около 07:48 часа по Гринуич. Хал открил и другия спътник Фобос по същото време.

Имената на спътниците са предложени от Хенри Мейдън (1838 – 1901) – директор на науките в Етонския колеж. Той ги взима от Илиада, песен XV, където Арес призовава Ужас (Деймос) и Страх (Фобос).

Орбитални характеристики 
За Деймос се смята, че е астероид, отклонил се под въздействието на Юпитер към вътрешната част на Слънчевата система и заловен от гравитационното поле на Марс. Формата на Деймос е неправилна – размерите му са приблизително 15×12×10 km. Спътникът е съставен от лед и скала, богата на въглерод, т.е. по състав той е подобен на астероидите от тип C. На повърхността му има кратери, но като цяло повърхността му е загладена поради наличието на реголит, частично запълващ кратерите.

Гледан от Деймос, Марс има около 30 пъти по-голям видим диаметър в сравнение с диаметъра на Луната при пълнолуние и е около 400 пъти по-ярък, като заема 1/11 от небосвода.

Гледан от Марс, Деймос има ъглов диаметър 2,5' и прилича на бързодвижеща се звезда. Най-голямата му яркост е сравнима с яркостта на Венера, наблюдавана от Земята (под ъгъл 1'); в първа четвърт и в последна четвърт спътникът изглежда ярък, колкото Вега.

За разлика от Фобос, Деймос се намира на надстационарна орбита, затова изгрява от изток и залязва на запад. Поради това, че орбиталният период на Деймос (30,5 часа) е сравнително близък до периода на околоосното въртене на Марс (24,5 часа), между две последователни изгрявания и залязвания на спътника изминават средно 2,7 дни (гледано от екватора). Поради сравнително ниската орбита на Деймос той не може да бъде наблюдаван на ширини, по-големи от 82,7°.

Геоложки особености на Деймос 
Само на две геоложки образувания на Деймос са дадени имена. кратерите Суифт и Волтер са наречени на двамата писатели, които са предполагали съществуването на марсиански спътници още преди да бъдат открити.

Исторически източници 
  Робърт Ричардсън, „Ако беше на Марс“, Astronomical Society of the Pacific Leaflets, 4 1943 г. 214
  The Observatory (Обсерваторията), 1 1877 г. страница 181
  Astronomische Nachrichten, 91 1878 г. страници 11/12
  Monthly Notices of the Royal Astronomical Society (Месечни дописки на кралското астрономическо общество), 38 1878 г. страница 205
  Astronomische Nachrichten, 92 1878 г. страница 47/48

Бележки

Вижте също 
 Фобос, по-големия спътник на Марс
 Списък на кратери на Фобос и Деймос
 Пасаж на Деймос от наблюдаван от Марс
 Суифт (кратер на Деймос)

Външни препратки 

  Профилът на Деймес  в изследване на Слънчевата система (НАСА)
  Анимация на Деймос
  Още една анимация на Деймос

Спътници на Марс
Уил Хей

Уил Хей, роден като Уилям Томпсън Хей, (, 6 декември 1888 – 18 април 1949) е британски комик и актьор. Той е роден в Стоктън он Тийс, Кливланд, Англия. Умира на 60 години в Лондон.

Кариера 
Кариерата на Хей в киното не е била особено дълга: когато направил своя дебют като актьор, бил на около 45 години, но преди това си създал име във водевилните представления. Последната си роля Хей изиграва едва едно десетилетие по-късно. Но периодът между 1934 г. и 1943 г. се оказал много плодовит за него. Хей се е изявявал и като писател и координатор в някои филми. Може да се твърди, че главно той пишел сценариите за филмите си. Те били изградени така, че да са в хармония с особеностите на неговата персона и зависели от характера и рутината, които той си създал през годините на сцената.

Той работил в Elstree, после в Gainsborough, а след това в Ealing. Периодът му в Gainsborough се оказал най-успешният, най-вече когато работил заедно с режисьора Марсел Варнел и сценаристите Вал Гест и Мариот Едгар, както и Мур Мариот и Греъм Мофат – пример за това е филмът „О, господин портиер“ (1937).

Тони Ханкок, който може да се разглежда като наследник на Хей, се разделил с приятеля си Сид Джеймс, като по подобен начин Хей почувствал, че трябва да прекрати съдружничеството си с Мофат и Мариот. След това Хей никога повече не бил същия, въпреки че „The Goose Steps Out“ (1943) е бил сполучлив анти-нацистистки фарс.

Астрономия 
Освен като комик, Хей се е изявявал и в сферата на астрономията, и е бил уважан и всеотдаен аматьор астроном.

Филмография 
 „Boys Will Be Boys“ (1935)

Външни препратки 
 Will Hay.Comic Genius – незащитен с авторски права сайт за Уил Хей 

Английски актьори
Британски комици
Починали в Лондон
Boys Will Be Boys

Boys Will Be Boys е британска комедия от 1935 г. В превод името му означава „Момчетата ще бъдат момчета“. Той е режисиран от Уилям Бюдайн, и главните роли се играят от Уил Хей, Гордън Паркър и Джими Хенли.

Сюжет 
Д-р Александър Смарт (наричан от учениците Смарт Алек) е назначен за главен учител в момчешко училище, след като той и един друг мъж фалшифицират препоръчително писмо. Те изхвърлят оригиналното писмо, в което се препоръчва точно обратното.

Докато е в училището, той се замесва в заплетена кражба на огърлица. Той е притиснат до стената, когато истинският крадец му съобщава, че все още пази истинското писмо, и че ще го покаже на шефовете му, ако учителят провали тайните му планове.

Външни препратки 
 

Филми от 1935 година
Британски комедии