Kong Arthur

Kong Arthur var en legendarisk britisk leder fra det sene 5. og tidlige 6. århundrede, som ifølge middelalderhistorier og romaner ledede forsvaret af det romersk-keltiske England mod saxernes angreb i begyndelsen af det 6. århundrede. Detaljerne i Arthurs historie er hovedsagelig stykket sammen af folklore og digterisk fantasi, og hans historiske eksistens debatteres og bestrides af moderne historikere. Baggrunden for historierne er hentet fra forskellige kilder, herunder Annales Cambriae, Historia Brittonum og Gildas' De Excidio et Conquestu Britanniae. Arthurs omtales også i digtet Y Gododdin.

Den legendariske Arthur udvikledes i vid udstrækning af Geoffrey af Monmouths fantasifulde og opfindsomme Historia Regum Britanniae fra det 12. århundrede (De britiske kongers historie; afsluttet i 1138). Nogle walisiske og bretonske fortællinger og digte viser Arthur som stor kriger, der forsvarede landet mod overnaturlige fjender, andre som troldmand; undertiden forbundet med den walisiske Annwn. [5] Hvor meget Geoffreys Historia blev tilpasset tidligere kilder, og hvad han selv fandt på, er uvist.

Temaer og begivenheder i Arthur-legenden varierer meget fra tekst til tekst. Men der er ingen kanonisk udgave, selv om Geoffreys version af begivenhederne ofte ligger til grund for senere historier. 

Geoffrey viser Arthur som konge af Storbritannien, der besejrede sakserne og herskede over Storbritannien, Irland, Island, Norge og Gallien. 
 Mange elementer og hændelser, der nu er en fast del af Arthurs historie, vises allerede i Geoffreys Historia, herunder Arthurs far Uther Pendragon, hans mentor Merlin, hans dronning Guinevere, sværdet Excalibur, Arthurs fattelse på Tintagel, hans sidste kamp mod Mordred på Camlann og hans hvilested på øen Avalon. 
 Men det var den franske forfatter fra det 12. århundrede Chrétien de Troyes, der tilføjede Lancelot, den hellige gral og den romantik, som blev en væsentlig del af riddertidens troubadourdigtning. 

I de franske historier skifter fokus ofte fra Arthur til forskellige riddere af det runde bord. Arthur-litteraturen blomstrede i middelalderen men falmede i de næste århundreder, indtil den igen opblomstrede i det 19. århundrede. Midt i det 19. århundrede øste Richard Wagner af historierne til sine operaer Parsifal og Tristan (og Isolde). I det 21. århundrede lever legenden ikke kun i litteraturen, men også i teater, film, tv, tegneserier og andre medier.

Omkring Arthur voksede en sagnkreds med bl.a. hans rådgiver troldmanden Merlin, sværdet Excalibur, heksen Morgan le Fay (også kendt som Morgana) og hans ridderorden ridderne af det runde bord, der samles på kongeslottet Camelot. 

I det 12. århundrede blev adskillige versioner nedskrevet i Frankrig og Tyskland med hovedvægten på Arthurs sidste tid, riddernes søgen efter den hellige gral, samt romancen mellem ridderen Lancelot og dronning Guinevere. 

Persongalleriet er omfangsrigt, og af andre riddere kan nævnes Parsival, Tristan, Gawain, Galahad, Bors, Ector, Gaheris, Gareth, Lamorak, Sir Lionel, Bedivere, Mordred (søn af Arthur og hans halvsøster, Morgause), og Pellinore.

Arthur møder sit endeligt i kampen mod sin uægte søn Mordred; han bliver dødeligt såret og sejles til den mytiske ø Avalon, hvor han heles og lægges til hvile, for en dag at skulle rejse sig igen når Albion (de britiske øer) har brug for ham.

Arthur i forskningen 
Nogle forskere antager, at Arthur må have været af anglo-britisk afstamning og kan have levet sidst i det 5. århundrede eller først i det 6. århundrede. Nogle har identificeret ham som den Riothamus, kaldet "bretonernes konge", der levede under den romerske kejser Anthemius. Andre foreslår, at Arthur er Lucius Artorius Castus, der udførte så store militære bedrifter i det 2. århundrede, at det kan være husket flere hundrede år senere.

Atter andre mener, at han må betragtes som en halvvejs glemt, keltisk guddom, som er blevet omdigtet til en helteskikkelse, på samme måde som guden Lir blev til helten Lear. De samme forskere henviser til, at det var den keltiske romer Ambrosius Aurelianus, der anførte briterne i slaget ved Mons Badonicus.

Kilderne 
Arthur nævnes først i den walisiske litteratur. I et digt fra ca. 594 skriver Aneirin (ca. 535-600), at helten "fodrede ravnene på murene, skønt han ikke var Arthur". Digtet er dog bevaret i et antal afvigende versioner, og det er svært at afgøre, om denne sætning er en senere tilføjelse.
 
En anden tidlig keltisk digter Taliesin (ca. 534–ca. 599) skriver om Arthur i følgende digte: 
 "Kongetronen" (der nævner " Arthur den velsignede") 
 "Himlens skatte", (der omtaler "Arthurs tapperhed" og tilføjer "vi var sammen med Arthur i hans strålende virke") 
 "Rejsen til Deganwy" (der rummer passagen "lige som i slaget ved Badon, hvor Arthur, den største giver af fester, hævede sit sværd, rødt fra slaget, som alle mennesker husker")

En tredje, tidlig henvisning til Arthur findes i Historia Britonum, som tilskrives munken Nennius, der skal have samlet tidlige, walisiske kilder omkring år 830. Der omtales Arthur som "leder af slag", men ikke som konge. To forskellige kilder i samlingen opregner de 12 slag, han skal have udkæmpet. Det kulminerede i slaget ved Mons Badonicus, hvor han ene mand skal have dræbt 960 krigere.

Senere kilder 
 Helgenbeskrivelsen Sankt Gildas levnedsløb, skrevet af Caradoc fra Llancarfan i det 11. århundrede
 Digtet Culhwch og Olwen i ”Mabinogion”, en digtsamling fra årene mellem 1350 og 1410.
 Digtsamlingen Trioedd Ynys Prydein, der er nedskrevet før 1275

Kong Arthur på film og tv 
 A Connecticut Yankee in King Arthur's Court (1949) med Cedric Hardwicke som Arthur
 Knights of the Round Table (1953) med Mel Ferrer som Arthur
 Prince Valiant (1954) med Brian Aherne som Arthur
 A Connecticut Yankee (1955) med Boris Karloff som Arthur
 Lancelot and Guinevere (1963) med Brian Aherne som Arthur
 The Sword in the Stone (1963) (tegnefilm)
 Camelot (1967) med Richard Harris som Arthur
 Lancelot du lac (1970) med Tony Taffin som Arthur
 Monty Python and the Holy Grail (1975) med Graham Chapman som Arthur
 The Spaceman and King Arthur (1979) med Kenneth More som Arthur
 Excalibur (1981) med Nigel Terry som Arthur
 Morte d'Arthur (1984) med Jeremy Brett som Arthur
 Sword of the Valiant: The Legend of Sir Gawain and the Green Knight (1984) med Trevor Howard som Arthur
 Arthur the King (1985) med Malcolm McDowell som Arthur
 First Knight (1995) med Sean Connery som Arthur
 DragonHeart (1996) med John Gielgud som Arthur
 Prince Valiant (1997) med Edward Fox som Arthur
 Quest for Camelot (1998) tegnefilm med Pierce Brosnan som Arthur
 Merlin: The Return (2000) med Patrick Bergin som Arthur
 The Mists of Avalon (2001) med Edward Atterton og Freddie Highmore som Arthur
 King Arthur (2004) med Clive Owen som Arthur

Tv-serier 
 The Adventures of Sir Lancelot (1956-1957) med Bruce Seton og Ronald Leigh-Hunt som Arthur
 Arthur of the Britons (1972-1973) med Oliver Tobias som Arthur
 The Legend of King Arthur (1979) med Andrew Burt som Arthur
 Merlin (1980) med Michael Klemm som Arthur
 The Legend of Prince Valiant (1991) med Efrem Zimbalist, Jr. som Arthur
 Pé na Jaca (2006-2007) med Murilo Benício som Arthur
 Kaamelott (2004-2009) med Alexandre Astier som Arthur
 Merlin (2008-2012) med Bradley James som Arthur og Angel Coulby som Guinevere

Se også 
 Tintagel slot – hvor Kong Arthur formodes undfanget.
 Arthur sten – sten med skrift fundet i 1998 ved Tintagel slot.
 Tristan og Isolde (legende)
 Eventyrdrage

Faglitteratur 
 Klaus Aarsleff: Mysteriet om Kong Arthur og Ridderne af Det runde Bord (Gyldendal, 1997)
 Nicolas Barbano: Kong Arthur på dvd (Alt om DVD nr. 2, 2004)

Eksterne henvisninger 

 David Nash Ford's, Early british kingdoms: King Arthur
 12.07.10, kpn.dk: Kong Arthurs runde bord havde plads til 1.000  Citat: "...Fundet af resterne af et romersk amfiteater i Chester tæt på Wales har ført til forskernes teori om, at det netop var her, kong Arthur boede, og her ridderne samledes om det runde bord..."

 
Ridderne af det runde bord
Sagnhelte