alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Бал с маски

Бал с маски е опера, написана от италианския композитор Джузепе Верди.

Действието се развива в края на 17 век в Бостън. Операта е написана през 1857 г. върху сюжета на френския драматург Йожен Скриб „Густав III“ или „Бал с маски“. Скриб е вдъхновен от събитията около убийството на шведския крал Густав III през 1792 г., който е застрелян в резултат на политически заговор, докато присъства на бал с маски, умира от раните си тринадесет дни по-късно.  Верди написва план сценарий и го изпраща на Антонио Сома, който се задоволява да преведе либретото на Йожен Скриб на италиански. След множество скандали и неприятности са направени известни промени в текста и премиерата преминава с успех в театър „Аполо“ в Рим на 17 февруари 1850 г. След това Франческо Пиаве прави последна преработка на текста.

„Бал с маски“ е една от оперите на Верди, предизвикала най-много спорове. Докато траела композицията, цензурата искала обширни промени, като в крайна сметка тя искала повече изменения отколкото Верди бил съгласен да направи. По тази причина той прекратил договора си, но театърът го дал под съд. Верди им отговорил като ги дал под съд за клевета. Резултатът от съдебните процеси бил, че театърът оттеглил обвиненията си, а Верди обещал да довърши работата си върху операта. Преди премиерата в Рим обаче, мястото на действието било принудително променено от Стокхолм в Бостън, а крал Густав станал граф Уоруик.

В България операта е поставена от Софийската народна опера през 1926 г. с диригент Венедикт Бобчевски и режисьор Илия Арнаудов.

Източници 

Опери на Джузепе Верди
Сицилианска вечерня (опера)

„Сицилиански вечерни“ е опера, написана от италианския композитор Джузепе Верди.

Действието се развива в Палермо, Сицилия през 1282 г. по време на въстанието на сицилианския народ срещу френските окупатори. Либретото е написано от Йожен Скриб и Шарл Дюверие. Верди сам поправя всичко, което му се струва неправилно.

Премиерата е на 13 юни 1855 г. в парижката Гранд опера по време на световното изложение и преминава с голям успех. В Италия е пренуден да смени мястото на действието и операта се изпълнява под името „Джована ди Гусман“.

В България премиерата се изнася в София на 24 октомври 1982 г. с диригент Борис Хинчев и режисьор Петър Щърбанов.

Външни препратки 

Опери на Джузепе Верди
Култура в Палермо
Травиата

„Травиата“ е опера, написана от италианския композитор Джузепе Верди.

Операта се изнася през 1853 г., 45 дни след „Трубадур“. През 1848 г. излиза от печат романът на Александър Дюма-син „Дамата с камелиите“. През 1852 г. Верди вижда преработения роман в драма и възлага на Франческо Мария Пиаве да напише либретото. Премиерата е на 6 март 1853 г. във Венеция.

В България е поставена от Оперната дружба през 1910 г. с диригент Т. Хаджиев и режисьор К.Михайлов-Стоян.

Външни препратки 
 opernabiblioteka.net 

Опери на Джузепе Верди
Трубадур (опера)

„Трубадур“ е опера, написана от италианския композитор Джузепе Верди.

Драмата на Гарсия Гутиерес „Трубадур“ допада на Верди. Той се обръща към Салваторе Камарано с молба да напише либретото. Камарано умира преди да завърши „Трубадур“ и либретото е дописано от Бардере през 1852 г. Верди написва музиката за 29 дни. Операта е изпълнена за първи път на 19 януари 1853 г. в театър „Аполо“ в Рим.

За първи път в България изцяло е поставена през 1914 г. от Оперната дружба с диригент Тодор Хаджиев и режисьор К.Михайлов - Стоян.

Опери на Джузепе Верди
Финал на Шампионската лига 2004

Финалът на Шампионската лига през сезон 2003/04 е финал за футболния турнир, наречен Шампионска лига. Финалът се играе на 26 май 2004 г. между португалския отбор Порто и френския отбор Монако на стадион Арена ауф Шалке в германския град Гелзенкирхен. Това е 49-ият финал за най-престижния европейски турнир.

Крайният резултат е 3:0 в полза на Порто, а на стадиона в Германия присъстват 52 000 зрители.

Състави на двата отбора

Порто 
99. Витор Баия
2. Жорже Коща
4. Рикардо Карвальо
8. Нуно Валенте
22. Пауло Ферейра
6. Кощиня
10. Деко (заменен в 85-ата минута от номер 3., Педро Емануел)
18. Нуно Маниш
19. Карлос Алберто (заменен в 60-ата минута от номер 15., Дмитрий Аленичев)
23. Педро Мендеш
11. Вандерлей Дерлей (заменен в 78-ата минута от номер 77., Бени Маккарти)

Треньор: Жозе Муриньо

Неизползвани резерви 
13. Нуньо
5. Рикардо Коща
9. Едгарас Янкаускас
17. Жозе Босингва

Монако 
 Флавио Рома
 Жулиен Родригез
 Гаел Живе (заменен в 72-рата минута от Себастиен Скилачи)
 Уго Ибара
 Лукас Бернарди
 Патрис Евра
 Людовик Жули (заменен в 23-тата минута от Дадо Пършо)
 Едуард Сисе (заменен в 64-тата минута от Шабани Нонда)
 Андреас Зикос
 Жером Ротен
 Фернандо Мориентес

Треньор: Дидие Дешам

Неизползвани резерви 
 Мано Силва
 Ярослав Плашил
 Еманюел Адебайор
 Хасан ел Факири

Голове

Порто – Монако 1:0 
В 39-ата минута Порто изпълнява свободен удар, но топката се отбива от стената. След това топката пак отива в притежание на играчите на Порто и те подават на Карлос Алберто, който от 10 метра вкарва първия гол в мача.

Порто – Монако 2:0 
В 71-вата минута Монако атакува неуспешно и Порто организира контраатака. Деко пробива и подава на Аленичев, който е отляво. Руснакът навлиза в наказателното поле на Монако и плъзва топката обратно към Деко, който вкарва за 2:0.

Порто – Монако 3:0 
В 75-ата минута Порто отново организира контраатака отляво. Дерлей стреля, но топката се отклонява и Аленичев вкарва третия гол за Порто.

Съдия и наказателни картони 
Главен съдия на двубоя е датчанинът Ким Милтън Нилсен.

Жълти картони получават Нуно Валенте през 29-ата минута, след като фаулира Едуард Сисе; Карлуш Алберто през 40-ата, тъй като си сваля фланелката след отбелязването на първия гол; и капитана на Порто Жорже Коща през 77-ата минута.

Финали на Шампионската лига на УЕФА
Футболни срещи на ФК Порто
АС Монако
Гелзенкирхен
Футбол в Германия
Долонки

Долонките, тракийско племе, населяващо Тракийския Херсонес (дн. Галиполски полуостров), се намирали в тесни родствени връзки с витините, тракийско население от Северозападна Мала Азия.

От VI книга на „Историята“ на Херодот научаваме, че долонките след продължителни войни срещу съседното тракийско племе апсинти отишли при Делфийския оракул за съвет. Пития ги посъветвала да поставят на трона на страната си първия човек, който ги покани на банкет след като излязат от светилището. Долонките първо минали по Свещения път през Фокида и Беотия и тъй като никой не ги поканил, завили към Атина.
Милтиад седял в преддверието на дома си и като видял долонките да минават, облечени като чужденци и с копия, ги повикал и поканил. Така Милтиад приема да замине с долонките и става техен владетел. Милтиад построява защитна стена на провлака от град Кардия до Патия, за да попречи на апсинтите да нападат и да грабят страната.

Бележки 

Тракийски племена
Рей Клемънс

Рей Клемънс () е бивш английски футболен вратар, станал световноизвестен след престоя си в английския отбор Ливърпул

Биография 
Роден в Скегнес, Линкълншир, Англия на 5 август 1948 г., той играе първоначално в Скънторп, но през юни 1967 г. е купен от Бил Шанкли, мениджъра на Ливърпул, само за 18 000 паунда. До 1970 г. е резерва на Томи Лорънс, но след това става титулярен вратар на отбора. Дебютът му за Ливърпул е на 16 септември 1969 г. срещу Дъндалк като домакин за Купата на панаирните градове, като отборът му побеждава с 10:0.

Клемънс изиграва 61 мача за английския национален отбор, 56 от които докато играе в Ливърпул. През сезон 1978/79 той допуска само 16 гола във вратата си, което става рекорд.

След като печели 12 големи отличия с отбора от Ливърпул и запазва вратата си суха в 335 от общо 665-те (или 666-те) си мача, Клемънс отива да играе в лондонския Тотнъм през 1981 г. срещу сумата от 300 000 паунда.

Клемънс не се отказва от състезателната си кариера почти до 40-ия си рожден ден.

Успехи 
Клемънс печели титлата в Англия през сезоните 1972/73, 1975/76, 1976/77, 1978/79 и 1979/80. През 1974 г. става носител на Купата на Футболната асоциация, а през 1977, 1978 и 1981 г. – на Купата на европейските шампиони. През 1973 г. и 1976 г. отборът му печели Купата на УЕФА, а през 1974, 1976, 1977, 1979 и 1980 г. печели Чарити шилд, като през 1977 г. трофеят е поделен. Клемънс взема европейската Суперкупа през 1977 г.

Източници 

 Foto von Ray Clemence

Английски футболисти
Футболисти на ФК Ливърпул
Футболисти на Тотнъм
Марк Лорънсън

Марк Томас Лорънсън () е бивш английски футболист, а сега е коментатор за BBC.

Лорънсън е роден в град Престън, графство Ланкашър на 2 юни 1957 г. и започва своята кариера в Престън Норт Енд като е играл и в Брайтън преди да подпише през август 1981 г. с водения от Боб Пейсли отбор Ливърпул за рекордната по това време сума от 900 000 паунда.

Алан Хансен и Марк Лорънсън печелят слава като един от най-добрите защитни тандеми в историята на английския футбол. С екипа на Ливърпул Лорънсън изиграва 332 срещи и вкарва 17 гола, печели пет пъти титлата в Англия, веднъж Купата на европейските шампиони и Купата на Футболната асоциация, както и три пъти Купата на лигата.

Лорънсън има 39 мача за националния отбор на Република Ирландия.

През март 1988 г., когато е на 30 години, той прекратява преждевременно своята състезателна кариера поради контузия в ахилеса. След това става треньор на Оксфорд и работи заедно с Кевин Кигън като треньор на защитата в Нюкасъл Юнайтед.

Източници 

 Профиль игрока на Liverbird.ru
 Профиль игрока на официальном сайте „Ливерпуля“ 
 Профиль и статистика игрока на LFChistory.net 
 Профиль менеджера на soccerbase.com  

Английски футболисти
Футболисти на ФК Ливърпул
Английски треньори по футбол
Ланкашър
Координирано универсално време

Координираното универсално време или UTC () е часовото време, спрямо което се изчислява времето в различните часови зони. UTC е наследникът на Средното гринуичко време (GMT) и разговорно понякога е наричано така. Името координирано универсално време е прието, за да се избегне използването на географско понятие в международен стандарт.

Часовото време се измерва на базата на секундата по системата SI (или SI-секунда). До 1956 г. SI-секундата се определя спрямо въртенето на Земята и е дефинирана като 1/86 400 част от средния слънчев ден. Днес SI-секундата се определя от атомни часовници и времето, базирано на SI-секундата, се нарича атомно време. Тъй като въртенето на Земята не е с постоянна скорост, атомното и слънчевото време се разминават. Поради тази причина е въведено UTC. При него за основа се използва международното атомно време, а при необходимост се добавя (или теоретически изважда) високосна секунда, като по този начин UTC се синхронизира с универсалното време (UT) и разликата между координираното и слънчевото часово време е винаги по-малка от 0,9 s.

UTC не е истинско съкращение. То е вариант на универсалното време (universal time), като към съкращението UT е добавено C за координирано (coordinated). По същия начин са съставени имената и на другите варианти на универсалното време (UT0, UT1, UT2).

Официалното часово време в България е източноевропейското време, което се равнява на UTC+2 часа, а лятното часово време в България се равнява на UTC+3 часа. Изписването на 14:52 UTC+2:00 е еквивалентно на 14:52 по източноевропейското време (зимно).

Часови зони
Дон Карлос (опера)

„Дон Карлос“ е опера в 5 действия от Джузепе Верди.

Действието се развива в Испания около 1560 г. Операта е написана по поръчка на „Гранд опера“ в Париж, след успеха на други творби на Верди. Жозеф Мери и Камий дю Локл, изработват либрето по сюжета на Шилеровата драма „Дон Карлос“.

За пръв път операта е изнесена в Парижката опера „Гранд опера“ на 11 март 1867. Седемнадесет години по-късно Верди написва по-кратка редакция за Миланската Скала, която и до днес се играе в Италия.

За първи път на българска сцена операта е поставена в София през 1936 г. с диригент Асен Найденов и режисьор Драган Кърджиев.

Външни препратки 

Опери на Джузепе Верди
Силата на съдбата

„Силата на съдбата“ е опера, композирана от италианския композитор Джузепе Верди.

Действието се развива в Испания и Италия през средата на XVIII век. Верди се спира на произведението „Дон Алваро“ или „Силата на съдбата“ от испанския драматург, поет и политически деец Анхело Сааведра. Либретист е Франческо Пиаве. Премиерата е в Петербург на 10 ноември 1862 г. под диригентството на Верди.

Той не е доволен от творбата и след няколко години се заема с преработката ѝ. Антонио Гисланцони редактира текста, а Верди прави доста промени в музиката. На 20 февруари 1869 г. е изнесена с успех в миланския театър „Ла Скала“. В България е поставена от Софийската народна опера през 1934 г. с диригент Асен Найденов и режисьор Илия Арнаудов.

Външни препратки 
 Либрето на операта „Силата на съдбата“

Опери на Джузепе Верди
1672



Събития 
 23 декември – Италианският астроном Джовани Доменико Касини открива Рея – вторият по големина след Титан спътник на Сатурн.

Родени 
 1 май – Джоузеф Адисън, английски писател
 9 юни – Петър I, император на Русия

Починали 
 януари – Адриан ван де Велде, холандски художник
 8 май – Жан-Арман дьо Тревил, френски офицер
 6 ноември – Хайнрих Шюц,
 19 ноември – Джон Уилкинс, английски духовник и учен
1725



Събития 
 21 май – Руската императрица Екатерина I учредява ордена „Александър Невски“.

Родени 
 20 март – Абдул Хамид I, султан на Османската империя
 2 април – Джакомо Казанова, италиански авантюрист

Починали 
 5 февруари – Йохан Кристоф Вайгел, немски гравьор
 8 февруари – Петър I, император на Русия
 24 май – Джонатан Уайлд, английски престъпник
 14 юни – Саломо Франк, немски поет
 12 август – Пиер дьо Монтескиу д'Артанян, френски офицер
Добролево

Добролево е село в Северозападна България. То се намира в община Борован, област Враца.

География 
Добролѐво се намира в Северозападна България, на 40 км северно от гр. Враца, южно на 30 км от гр.Козлодуй и 35 км от гр. Оряхово. То е едно от съставните села на община Борован. Край него минава път Е-79 - Враца-Оряхово. Разположено е в китна долина на двата бряга на Барата, малка рекичка, която се влива в р. Бързица.

История 
Останки от праисторическо селище от бронзовата епоха се намират по левия бряг на Долната бара, открити са находки на голямо тракийско селище през желязната епоха, което е продължило съществуването си и през късноримската епоха. Доказателство за това е откритата засводена грънчарска пещ, пълна с изпечени глинени съдове, работени в края на IV в. В района на м. Уловица има открити и няколко тракийски надгробни могили.
Селото датира със същото име още в края на XIV в.

Църквата „Св. св. Кирил и Методий“ е построена в 1872 година. В нея работи дебърският майстор Велко Илиев.

Редовни събития 
Хората от селото ежегодно празнуват събора на селото – 27 октомври.

Бележки 

Села в област Враца
Населени места в община Борован
Нивянин

Нивя̀нин е село в Северозападна България. То се намира в община Борован, област Враца.

География 
Нивянин се намира на 15 км югозападно от Бяла Слатина и е разположено на двата бряга на Скът. Съседни села са Соколаре и Комарево (на изток), Буковец (на юг) и Борован (на северозапад).

История 
Старото име на селото е Джурилово, вероятно от личното име Джурил (производно на Гюро) и наставката за селищно име „-ово“. Това е било името на старобългарско средновековно селище, заварено от турците в края на XIV в. със същото име. В селището се намира късноантична и средновековна керамика.

На 11 януари 1950 г. Джурилово е преименувано на Нивянин. Това е поетичният псевдоним на партизанина Иван Недков от същото село.

През 1914 година в Джурилово е основана земеделска кооперация „Спасение“, а в 1933 година – коневъдно дружество „Нерон“. Към 1935 г. земеделската кооперация има 150 члена, а коневъдното дружество – 43.

В последните години на Третото българско царство в селото е регистрирана дейността на 762-ра бранническа дружина.

В 1985 година селото има 953 жители.

Религии 

В 1884 година е започната църквата „Света Параскева“. Зографията в нея е дело на дебърския майстор Велко Илиев.

В миналото в селото са живели и мюсюлмани, но след 1876 година те се преселват в Османската империя, като към 1893 година в селото са останали само 3 българи мохамедани.

Обществени институции 
През 1908 година в Джурилово е основано читалище, което първоначално се помещава в Тетевенската къща.

Членовете на пенсионерския клуб участват в ред певчески фестивали и всяка година се организира екскурзия.

Културни и природни забележителности 
 Къща музей Иван Нивянин

Личности, родени в Нивянин 
 Йото Велчев (1910 – 1985), музикален деец, военен капелмайстор
 Иван Нивянин (1919 – 1944), български поет-партизанин
 Георги Гергов – олигарх, виден деец на БСП в Пловдив, собственик на Пловдивския панаир и почетен консул на Руската федерация в Пловдив, председател на областната и градската организация на БСП.
 Георги Павлов Тошев (1930 – 1993), скулптор, създател на паметницете на Иван Нивянин и Иван Начев Балкан в селото, „Миньора“ край с. Сгуриград и мн. др.

Бележки 

Села в област Враца
Населени места в община Борован
Сираково

Името Сираково носят три български села:

 Сираково, област Враца
 Сираково, област Добрич
 Сираково, област Хасково
Алтимир

Алтѝмир е село в Северозападна България, област Враца, община Бяла Слатина.

География 
Селото е разположено в плодородната Дунавска равнина, по левия бряг на река Скът.

История 
Най-ранните обитатели в околностите на селото са първобитни хора. Те се заселват там в началото на Новокаменната епоха, като образуват селище в м. Бреста, на 1 км северозападно от днешното село Алтимир. Представлява естествено укрепена височинка сред равнината, оградена на изток и юг с блато.

Разкриване на останките от това селище става през 1924 г. при изкопи за трасето на железопътна линия Оряхово - Червен бряг. Намерени са артефакти от кремък, кости от животни, глина. През 1951 г., при изкопите за новата жп. линия Враца - Оряхово, са намерени още няколко каменни брадвички и чукове, парчета от глинени съдове и кремъчни стъргала. След римската инвазия то става собственост на Римската империя. За това свидетелстват разкритите основи в м. Обръшина на римска вила рустика. 

В края на 18 век селото е опожарено и опустошено от кърджалиите. Жителите му се разбягват в горите из околността, във Влашко. След време стари родове, като Влъчковци, Горановци, Динковци, Кожуарците, Оджовци, Пенелците / Гаевци, Драгиевци, Моновци и Йорговци/, Нюшаковци, Проданчовци, Пълчовци и Резаците се връщат и възобновяват селото, но малко на изток от старото селище.

Вероятно в края на седми век е образувано Алтимир с днешното си име. Името и производните му е лично име на прабългарски или куманско-печенежки големец или владетел и на тюркските езици означава: Ал- ръка, и темир, домир, демир, тимур – желязо.

В Алтимир са родени: Йото Мильов Стефанов – Фандъшки и Герго Миков Нюшаковски – Комитата, участници в националноосвободителната борба.

Йото Мильов е участник в Ботевата чета. Загива при Стара Загора в защита на Самарското знаме на 31 юли 1877 г. Герго Миков Комитата се присъединява към четата на Панайот Хитов и Филип Тотю през 1876 г. По-късно участва като опълченец в Руско-турската освободителна война. Ранен е в боевете при връх Шипка, но остава жив.

В землището на Алтимир на северозапад, на височината Прапора, в м. Стоянов гроб е лобното място на Ботевия четник Стоян Димов Стоянов, роден в с. Казанка, Старозагорско, през 1842 г. Той загива в бой с турците на 18 май /стар стил/ 1876 г.

При избухването на Балканската война в 1912 година 3 души от селото са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

В 1895 година е завършена църквата „Света Параскева“. Зографията в нея е дело на дебърския майстор Велко Илиев.

Личности 

 Родени в Алтимир
 Богдан Николов (1926-1997), археолог
 Йордан Милев (1933-2019), писател и поет
 Цвятко Николов (1929-1970), актьор
 Хинко Георгиев (1940-2013), поет

Други 
Ледник Алтимир на остров Анвер в Антарктика е наименуван в чест на село Алтимир.

Бележки 

Села в област Враца
Населени места в община Бяла Слатина
Буковец

Името Буковец носят пет български села:

 Буковец (Област Велико Търново)
 Буковец (Област Видин)
 Буковец (Област Враца)
 Буковец (Област Монтана)
 Буковец (Софийска област)
Бъркачево

Бъркачѐво е село в Северозападна България. То се намира в община Бяла Слатина, област Враца.

Счита се, че името на селото произтича от „бъркач“ – народен лечител, който е „бъркал“ в болно гърло, за да изцери болният с лековити съставки.

География 
Село Бъркачево е едно от десетките села, разположени в промеждутъка между Стара планина и Дунав. Административно-географски се намира в община Бяла Слатина. Селото е разположено около двата бряга на река Скът. Характерни са предимно черноземите почви. В стопанско отношение са застъпени зеленчуковите култури-домати, краставици и лук. Произвеждат се и дини и пъпеши, грозде, в по-малка степен праскови, сливи, кайсии. Развито е и битовото винарство.

История 
Бъркачево е старо селище, въпреки че за него все още няма преведени османски документи. При изкопни работи за строежа на читалищната сграда e открито средновековно гробище, в което погребенията са извършени по християнски обичай и намерените при тях бронзови гривни и пръстени показват недвусмислено XII — XIV в. Останките от средновековното селище са в близките на гробището дворове. 

През XVIII в. турската власт заселва в Бъркачево десетина семейства българомохамедани от Ловешко. През 1876 г. българомохамеданите в Бъркачево живеели в 18 къщи и били 48 жители (броени са само мъжете), но след Освобождението постепенно се изселват в Анадола. Към 1893 година в селото са останали само 2 помаци.

При избухването на Балканската война в 1912 година един човек от Бъркачево е доброволец в Македоно-одринското опълчение.

На 4 март 1923 г. в село Бъркачево на открито място се състои околийско събрание с 230 души делегати на Земеделските дружби от избирателната колегия на бившия земеделски министър Константин Томов. Сред ораторите е Стоян Калъчев, а събранието утвърждава решението на върховния съюз за изключването на Томов от БЗНС.

Културни и природни забележителности 
Името на селото не е случайно. Най-знатният човек на селото, още преди повече от 400 години е бил Иван Бъркача, на когото е кръстено Бъркачево. Първоначално селището се е намирало в по-високата част на Дунавската равнина. След голяма чумна епидемия, то се премества на сегашното си местоположение.

Кухня 
Изключителна е кухнята на бъркачевчани. Освен невероятната супа от пиле и джанки, селото е особено популярно с пилето по „бабино Росинкино“. То представлява комбинация от накъсано на порции печено пиле и задушени домати и чушки. Няма по-вкусна от бъркачевската питка, изпечена под капака на старото огнище.

Личности 
 Гано Иванов (1926-2001), български офицер, генерал-майор

Източници 

Села в област Враца
Населени места в община Бяла Слатина
Враняк

Враня̀к е село в Северозападна България. То се намира в община Бяла Слатина, област Враца. Граничи с Еница.

География 
Селото се намира на около 12 km южно от Бяла Слатина. През него преминава пътят свързващ Бяла Слатина с Мездра.

Наблизо се образува река Гостиля.

История 
Днешното село е основано върху останките на тракийско антично селище, на юг от селото се издигат няколко тракийски надгробни могили. Развалини от антично и ранносредновековно селище се изравят и в местността „Малки Враняк“. На запад много добре личи Островският окоп – раннобългарско укрепително земно съоръжение, строено в края на VII век и началото на VIII век за защита на младата ни държава от аварите. Вероятно тогава е възникнало и селото като гарнизон на Островския отбранителен окоп и вал. 

Има няколко хипотези за значението на името „Враняк“. Според една от тях това е събирателно име и означава място с врани. Според друга тук са се заселили най-смелите, най-красивите воини на хан Аспарух и останали завинаги, създали семейства. Тези мъже са били снажни, стройни, с типичен древнобългарски вид. Били тъмнооки, чернокоси, тъмнолики – „врани“ мъже яхнали „врани“ коне. Известно е, че думата врани значи черни. Оттук с добавката на старинния суфикс -як става Враняк.

Селото е заварено от турските поробители с днешното си име, но до този момент няма преведени за него османски документи.

Религии 
В 1890 година е завършена църквата „Свети Безсребреници“. Зографията в нея е дело на дебърския майстор Велко Илиев.

Личности 
Тук е роден писателят Орлин Василев.

Други 
Подобно на много села в България и Враняк не е подминат от демографската криза. Характерът на населението представлява застаряващо българско население и ромско, преселващо се тук от съседни населени места. Много от дворовете и къщите са запуснати или изоставени.

Галерия

Източници

Външни препратки 
 Враняк
 Враняк, Враца, България, Карта

Села в област Враца
Населени места в община Бяла Слатина
Върбица (пояснение)

Върбица може да се отнася няколко топонима в южнославянските страни:

България 
 Върбица – град в област Шумен
 Върбица – село в област Велико Търново
 Върбица – село в област Враца
 Върбица – село в област Плевен
 Върбица – село в област Хасково
 Върбица – река, приток на Арда

Северна Македония 

 Върбица – село в община Чешиново-Облешево
 Върбица – бивше село в Кратовско

Гърция 
 Върбица (Βερμπίστα), планина в Костурско

Сърбия 

 Върбица – село в община Чока;
 Върбица – село в община Аранджеловац
 Върбица – село в община Зайчар
 Мала Върбица – село в община Крагуевац
 Мала Върбица – село в община Младеновац
 Мала Върбица – село в община Кладово
 Велика Върбица – село в община Кладово

Косово 
 Върбица – село в община Гниляне

Босна и Херцеговина 

 Върбица – село в близост до Ливно

Хърватия 

 Върбица – село до Дубровник

Черна гора 

 Върбица – село в община Плевля
 Върбица – село в община Подгорица
Комарево

Името Комарево носят четири български села:

 Комарево (Област Варна),
 Комарево (Област Враца),
 Комарево (Област Монтана),
 Комарево (Област Плевен).

Комарево е старото име на:
село Лозарево в община Сунгурларе, наричано с името Комарево до 1938 г.
Соколаре

Сокола̀ре е село в Северозападна България. То се намира в община Бяла Слатина, област Враца.

География 
Соколаре граничи със селата Нивянин, Комарево, Борован и с град Бяла слатина. Селото се намира на 8 km от града в западна посока по шосето за гр. Враца. На север от Соколаре се намира село Търнава.

История 
Селото е доста старо, данни за него се срещат още от времето на траките. Останки от тяхното селище са намерени западно от селото при изкопи за преливник на малък язовир. Керамиката от това селище свидетелства за живот през края на бронзовата и началото на желязната епоха – средата на второто и началото на първото хилядолетие пр.Хр. През цялата желязна епоха траките са имали селище на югозапад от Соколаре в местността Илиевско бранище.

През второто българско царство е основано село Соколаре от селяни със статут на соколари – хора, които отглеждали и дресирали соколи за лов на болярите. От историята на това средновековно селище започва и историята на днешното село. То е заварено от турските завоеватели в края на XIV в. с това име и е съществувало през вековете на робството чак до края на XVIII в. В един османски регистър за доганджии (соколари) от 1564 г. е записано и селото Соколаре като село на доганджии, т.е. селото е запазило своя средновековен статут да отглежда и дресира соколи.

В края на XVIII в. Соколаре е плячкосано от кърджалийски банди и населението му се разбягава. Средновековната църква е опожарен, а останалите от нея камъни са пренесени от помаците в Бяла Слатина за строителство на джамия. Няколко десетилетия селото е пусто, но постепенно забягналите стари родове се завръшат и и основават село със същото име малко на изток от пепелищата на предишното Соколаре.

Религии 
Основна и единствена религия е православното християнство с храм „Св. Димитрий“ с енорийски свещеник Галин Каменов.

Обществени институции 
В селото има детска градина и читалище. Има и църква в центъра на селото. Кооперацията се казва ЗППОК „Единство“. Има поща на центъра. Има и училище, но то е в неизправно състояние.

Културни и природни забележителности 
Има няколко вековни дървета в м. „Училищната градина“ – те са доста стари. Там има и извор, който в определени периоди пресъхва. В центъра на селото е издигнат паметник на загиналите във войните за Отечеството.

Редовни събития 
Празника на селото се празнува на местния събор.

Личности, починали в Соколаре 
 Иван Нивянин (1919 – 1944), български поет-партизанин, починал в землянка в околностите на селото

Други 
Към читалището съществува и хор за стари градски песни с ръководител Марин Митев.

Източници 

Села в област Враца
Населени места в община Бяла Слатина
Тлачене

Тла̀чене е село в Северозападна България, разположено в община Бяла Слатина, област Враца.

География 
Село Тлачене се намира на 20 км югозападно от Бяла Слатина, в силно пресечена местност, богата на извори. Землището му граничи на изток със селата Враняк и Габаре, на юг – със селата Върбица и Вировско, на запад – със село Буковец, и на север – със село Комарево.

История 
Днешното село Тлачене е основано върху развалините на две праисторически селища — от новокаменната епоха и от желязната епоха. През 1967 г. в центъра на днешното село са извършени археологически разкопки, които разкриват останките на четири последователно съществували едно над друго праисторически селища от една и съща епоха, сринати от стихиен пожар.

През късната античност в района на днешното село е минавал римският път от Чомаковското градище за град Монтана, а през ранното българско средновековие на 2 км източно е минавал Островският отбранителен окоп. Въпреки че досега не са преведени османски документи за селото Тлачене, археологическите находки и топонимията показват, че селото е заварено от турските нашественици на това място в края на XIV в.

На 20.III.1878 г. учителят Марин Райков (който по професия бил шивач) от гр. Тетевен отваря училище в Тлачене.

Културни и природни забележителности 
 Църквата „Света Богородица“ в селото е построена през 1921 г. със средства на жителите на селото и е осветена през 1928 г. На 21 октомври 2015 г. е открит новият ремонтиран покрив, а на 20 октомври 2016 г. е осветен частичен ремонт.

 Паметник на загиналите в Балканските войни и Първата световна война.

Население 
През XVIII в. в село Тлачене се заселват помаци от Ловешко; мнозинството от тях се изселват в Анадола към края на Руско-турската война. През1893 г. в селото живеят само 5 помаци.

Личности 
  Йоло Денев (р. 1940 г.) – български националист, писател, председател на Българска демократическа партия, основател на Движение „Тангра и Велика България“ и на „Център по Българознание и Възраждане на България“.
  Стела Банкова (р. 1950 г.) – български политик, народен представител в XXXIX и XL народно събрание, кандидат за вицепрезидент на България с Петър Берон на изборите през 2006 г.
  Румяна Стефанова (1949 – 1978 г.) – състезателка по художествена гимнастика.

Източници 

Села в област Враца
Населени места в община Бяла Слатина
Търнава

Търнава може да се отнася за:

 Търнава, село в област Враца, България;
 Търнава, село в област Ямбол, България;
 Търнава, историческо село в Софийска област, България;
 Търнава, село в дем Преспа, Гърция, наричано и Търново;
 Търнава, село в община Прешево, Сърбия;
 Търнава, град в Словакия;
 Търнава, окръг в Словакия;
 Търнава, река в Западна Тракия, Гърция.
Бели извор

Бѐли изво̀р е село в Северозападна България, община Враца, област Враца.

География 
Бели извор се намира на около 11 km северозападно от областния център Враца. Разположено е край река Въртешница (река Лева), десен приток на Ботуня, в северното подножие на Врачанска планина. Климатът е умереноконтинентален, почвите в землището са преобладаващо алувиални и тъмносиви и светлосиви горски. Надморската височина в центъра на селото е около 215 m, на югозапад нараства до около 230 – 240 m, а на североизток намалява до около 200 m.

Бели извор е гара на железопътната линия № 7 Мездра – Видин.

Югозападно покрай селото минава в направление югоизток – северозапад първокласният републикански път I-1, който е част от Европейски път Е79 и от който се отклонява общински път през Бели извор и съседното му село Власатица към връзки нататък със селата на север и североизток.

В землището на Бели извор има два язовира – „Влашки дол“ и „Станьов дол“.

Населението на село Бели извор, наброявало 1317 души при преброяването към 1934 г. и нараснало до 1808 към 1965 г. (вероятно във връзка с изграждането и въвеждането в експлоатация през 1960 г. на циментовия завод „Вилхелм Пик“ в Бели извор), намалява до 926 към 1992 г. и 589 (по текущата демографска статистика за населението) към 2020 г.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 698 лица, за 358 лица е посочена принадлежност към „българска“ етническа група, няма данни за принадлежност към „турска“ етническа група и към „други“, за 70 е посочена принадлежност към ромска етническа група, трима не се самоопределят и за 266 не е даден отговор.

История 
Старото име на Бели Извор е Мало Бабино. Първите документирани сведения са от около 1600 г.

През 40-те години на миналия век селата Мало Бабино и Българска Бела се сливат и образуват Бели Извор.

Към 1967 г. започва изграждането на инфраструктурен проект за най-големия завод за цимент на Балканския полуостров.

Религии 
Православно християнство (в селото има църква и тя е разположена на хълм).

Културни и природни забележителности 
 Язовири – 2.
 Реки (3 – 4).
 Планина.
 манастир Св. Иван Пусти – извън селото.
 Стадион
 Клуб
 Парк
 Църква
 Ловна дружинка

Редовни събития 
Събор – Празнува се в деня по църковния календар „Свети Дух“, който в повечето случаи е през месец юни.

Бели нощи – празнува се 3 дни около голяма Богородица през август месец.

Източници

Външни препратки 
 www.beliizvor-vr.com 
 beliizvor.free.bg
 selo.bg 

Села в област Враца
Населени места в община Враца
Власатица

Власа̀тица е село в Северозападна България. То се намира в община Враца, област Враца. 

Името на селото произлиза от ливадната трева власатка

География 
Селото се намира в полите на Врачанския балкан на 17 километра от Враца. Разположено е по левия бряг на р. Въртешница. 

На изток от Власатица е с. Лиляче, на юг – с. Българска Бела, на запад – с. Криводер и Пудрия, и на север – с. Голямо Бабино и Криводол.

История 
На североизток от селото се издига неизследвана тракийска надгробна могила, а на север са развалините на средновековна българска църква, наричана Латинската.

Село Власатица е основано още преди края на XIV в. Среща се с днешното си име в османските регистри от 1617 г. като село с 15 домакинства, а в друг документ от 1632 г. е записано като „село Власатиче“.

В края на XVIII в. кърджалийски банди опустошават селото и жителите му намерили спасение в близките гори. След като опасността преминала, те възстановили селото на старото му място.

Източници 

Села в област Враца
Населени места в община Враца
Горно Пещене

Го̀рно Пѐщене е село в Северозападна България. То се намира в община Враца, област Враца.

География 
Село Горно Пещене е разположено в Северозападен планов регион на България. То е част от община Враца. 

Разположено е на двата бряга на р. Скът, на около 4 км северозападно от с. Тишевица, приблизително на 18 км североизточно от гр. Враца и на около 118 км от гр. София в същата посока.

Релефът е равнинен и слабо хълмист, като средната надморска височина е 261 метра. Климатът е умерено континентален със студена, снеговита зима и горещо лято.

История 
Село Горно Пещене се намира на 18 км североизточно от Враца и е разположено в равна лъка първоначално по левия бряг, а след това постепенно и по десния бряг и скат на р. Скът. Землището му заема площ от 25 960 дка. Граничи на изток с Тишевица, на юг — с Веслец, на запад — с Мраморен, и на север — с Големо Пещене. Около Копана могила се намират останки от антично селище. Образувано е върху част от землището на обезлюденото село Слатина след ХVІ век. Споменатото землище е било заето от два турски чифлика – Еминова и Есирския. В началото на ХVІІ век дошли няколко семейства от с. Голямо Пещене, които работели като ратаи в чифлиците. С времето те се установили тук завинаги и в местността селището основали ново село, което нарекли Горно Пещене.

В края на XVIII в. селото в местността Селището е опожарено от кърджалийски банди и жителите му се установили на сегашното място. Старите родове, дошли тук в началото на XVII в., са: Бету̀евци, До̀новци, Дра̀ковци, Жу̀лковци, Йо̀товци, Кирѝците, Клѐчковци, Ко̀новци, На̀човци, Нѐчовци, Мо̀ндовци, Струга̀рете (Дрънда̀рете, Мустакѐрете, Па̀нковци и Шавнѝйте), Съ̀лковци, Цепенѝжовци, Чардаклѝйте и Шунда̀ковци. Към средата на XIX в. тук придошли от разни места следните семейства: Ева̀новци от Новачене, Мѝлковци от Челопек, Бошна̀ците от Враца, Пръва̀новци от Скравена, Осѝковченете от с. Осѝково, Очиндо̀лете от с. Очѝн дол, Цвѐтковци от Камено поле — те са от каменополския род Тутовци.

Поради пренаселеност и нужда от повече работна земя в края на XIX в. от Горно Пещене се изселили в равнината десетина семейства: от Нѐчовци в Кнежъ, наричани там Буба̀рете, и от същия род — в с. Остров, от рода Йотовци едно семейство се установило в Комарево, от Драковци — в Малорът, от Мондовци — в с. Алтимер, където са се развъдили доста и носят имената Бо̀белете, Комбаля̀ците и Съ̀тровците, а от Струга̀рете се изселили в с. Га̀лово.

Население: 1910 г. — 1100 жители, 1926 г. — 1499, 1934 г. — 1697, 1946 г. — 1835, 1965 г. — 1203, 1975 г. — 950, 1985 г. — 712, 1992 г. — 549. 2019 г. - 320 жители.

Религии 
Източно православие.

Новият параклис в с. Горно Пещене „Св.Петка“ е открит и осветен от н.пр.митрополит Калиник на 21.09.2007 г. Строителството му е осъществено със средства, отпуснати от правителството през 2004 г.

Редовни събития 
Съборът на селото е в края на последната седмица на октомври.

Личности 
Родени в Горно Пещене:

 Петър Кирков (* 1945 г.) – балкански шампион по бокс

 Янчо Янчев (1920 – 2005) – български офицер, генерал-майор от медицинската служба

Източници 

Села в област Враца
Населени места в община Враца
Девене

Дѐвене е село в Северозападна България. То се намира в община Враца, област Враца.

География 
Девене е разположено на 26 км северно от гр.Враца. Съседни села са: на изток - Борован, Оходен и Баница, на юг - Чирен, на запад - Галатин, Осен и Три кладенци и на север - Малорад.

История 

В близост до Девене са открити останките на голямо праисторическо селище от средния неолит. В района са открити останки от тракийско селище, както и тракийска могила, в която е намерено погребение на тракийски воин и неговият железен меч. Намерени са и римски императорски сребърни монети от II в.

Археолозите са изследвали останките на две средновековни селища, датирайки ги от времето на Първото и Второто българско царства.

Голяма част от наименованиятя на местностите около Девене също имат старинен произход. На изток от Девене са: Дунчов рог (местността е като рог, събират се няколко падини), Фиков дол, Церака (от дървото цер), Горен и Долен Мираш (мястото е равно и неплодородно, при големи дъждове изкисва), Арт (вероятно от рът, ръта, рид, рида), Чуй петел (Според преданието девенци и борованчани имали спор за тая местност. Като не могли да се споразумеят, решили — на което село първи се чуят петлите тук, тяхно ще е. Чули са се девенските), Гульовица и изворите Драгановец и Стублата, Боровански кладенец, Пикльовец (извор със слабо течаща вода), Песъга (мястото е песъчливо), Дражов дол, Букора (от дървото бук) и Белчовец (извор, направен на чешма през 1937 г.). Местностите на север са: Рибиня (на местен изговор Рибиньъ — местността около реката), Обреща (дълъг бряг, изложен на слънцето), Могилките, Копровица, Нанова падина, Пеев дол, Дръмката, Триклажденски път, Станчови поляни, Дуньите, Горен и Долен Млекан (според местното обяснение в Млекан тревата е доста сочна и добитъка дава много мляко от нея) и Зли дол. На запад: Керкезкото (до Освобождението имало селище от черкези – колонисти), Усова падина (при спор за тази мера девенци и осенци са стигнали до бой. Името е от турчина Усо, свързан с друго предание), Вълканица — извор, Киркижов дол и Нонинското бранище. На юг са местностите: Янкулов мост, Рушидовото (през турско тук е бил чифликът на турчина Рушид бей), Горните лозя и Банишки шумак.

След кърджалийските размирици в Девене пламнала чумна епидемия. За да се предпазят от тази болест, суеверните люде направили рало от цяло дърво, впрегнали в него два вола близнаци и обиколили с бразда селото. Там, където започвала и завършвала браздата, закопали ралото и поставили каменен оброк. Всяка година на св. Кузман и св. Дамян селото правело служба и колело черна овца.

Друг оброк населението е почитало на Могилата при Хойсовата круша. На Илинден тук се е колела овца и са правили служба
за дъжд.

Третият оброк е на Върха (Връъа). Мястото и сега се нарича Кръста. Имало е голям каменен кръст. Служено му е на св. Тройца, като са клали овца, за да им се „наспори берекет“. По-късно девенци започнали да служат на Долното езеро на същия ден, където колели ялова крава. Тук също влагали вяра за изобилие.

Източници

Външни препратки 

Села в област Враца
Населени места в община Враца
Мало Пещене

Ма̀ло Пѐщене е село в Северозападна България. То се намира в община Враца, област Враца. Разположено е на южния склон на Борованската могила. Надморската височина е средно около 230 м.

История 
Мало Пещене се споменава в историческите справки на Врачанския исторически музей, още от средата на 16 век. Тогава няколко големи родове от голямото село Големо Пещене напускат селището, родовете се изселват и създават селата Горно Пещене и Мало Пещене.

„Архив на Хаджитошеви“:
Село Мало Пещене се образува преди XVIII век с преселници от село Голямо Пещене и от други места. В един документ от 1811 г. е записано: „Що зимаме мет сене 1813 г. с Боже повеление от Тонча от Мало Пещене ока 42,200“ (Архив на Хаджитошеви, т. I, 432, л. 37 – а).

И в един османски документ от 1854 г. селото се споменава във връзка с приемането на исляма от двадесетгодишната Мария, дъщеря на Йоло от Мало Пещене (НБ КМ, Ор. отд., Ф. 29, арх. ед. 821).

Външни препратки 
 Добре дошли в Мало Пещене 
 btvnews.bg

Села в област Враца
Населени места в община Враца
Гложене

Името Гложене носят две български села и залив на остров Смит (Антарктика):

 Гложене (Област Враца)
 Гложене (Област Ловеч)
 Гложене (залив) на остров Смит (Антарктика)
Крива бара

Името Крива бара носят две български села:

 Крива бара (Област Враца)
 Крива бара (Област Монтана)
Ботуня

За едноименната река вижте Ботуня.

Боту̀ня е село в Северозападна България. То се намира в община Криводол, област Враца.

География 
Село Ботуня е разположено на левия бряг на р. Ботуня. То се намира на границата с област Монтана и е на почти еднакво разстояние от градовете Враца, Криводол, Вършец и Берковица. Граничи на изток с Главаци, на юг – със Стояново, на запад и север – със Сумер. Селото е застроено на площ 335 дка., жилищните сгради са 308, а парцелираните дворни места са 243. С постоянен адрес в селото са 173 жители, а временно пребиваващите са около 50 души.

История 
Старото име на селото е Дупляк, а от 1963 година е наречено Ботуня. Името Дупляк е дадено поради дупките и пещерите в карстовия терен на неговите околности. Някои от пещерите като „Водната дупка“ са обитавани още през новокаменната епоха. Върху скална тераса „Градище“ са развалините на антична средновековна крепост. През май и юни 2001 г. околностите на селото са изследвани от експедиция на Археологическия институт с музей при БАН и Съвета за теренни проучвания, като е извършена локализация на перспективни обекти по поречието на река Ботуня. Събрания археологически и палеонтологически материал е представен за обработка в БАН.

Религии 
Православни

Културни и природни забележителности 
Развалините на антична крепост, които се намират върху скалната тераса „Градище“, са обявени за паметник на културата през 1969 г. Селото се намира на 180 м надморска височина и разполага с прекрасни природо-географски дадености. Селището е с екологична чиста среда, понеже е далеч от предприятия. На около 500 м. западно от селото в местността „Камъка“ има две вековни дървета. Местността „Кирик“, която се намира на около 500 метра западно от селото е място с изглед към поречието на река Ботуня и близките села. В друга една местност, която се намира на 1000 м. северно от селото има 6 вековни дървета и паметна плоча.

Редовни събития 
В землището на село Ботуня има няколко места, на които хората от селото правят оброци за здраве. На празника Малка Богородица, в местността „Свинарска могила“ се събират фамилиите Андровци, Пешуновци и Кънчовци. По стара традиция на Петровден жителите на селото празнуват в местността „Върха“. В деня на празника Св. Константин и Елена, хората от селото посещават местността „Могилата“, която се намира на 3000 м. северозападно от селото.

Източници 

Села в област Враца
Населени места в община Криводол
Големо Бабино

Голѐмо Ба̀бино е село в Северозападна България. То се намира в община Криводол, област Враца.

Кмет на Големо Бабино от 2011 г. е Тихомир Трифонов.

География 
Село Големо Бабино е разположено в равна лъка по левия бряг на река Ботуня. Намира се на 24 км от областния център Враца и на 4 км от общинския – град Криводол. На изток граничи със село Власатица, на юг – със село Пудрия, на запад – със село Уровене, и на север е Криводол. Селото се състои от 300 къщи.

История 
Селото се споменава в османски документи от средата на XV в. само с името „Бабино“, а в по-късен документ от началото на XVII в. е записано като  „Долно Бабино“, което свидетелства за съществуване на две села – сегашните Горно и Долно Бабино, които впоследствие са известни с имената Мало Бабино (от 1942 г. слято със селото Българска Бела и образувано ново село под името Бели извор) и Големо Бабино.

В района на с. Големо Бабино не са открити и не са известни засега исторически паметници, освен развалините на една малка средновековна църква в местността Черковище. В същия район са открити 23 броя медни византийски монети от времето на Мануил I Комнин, Андроник I Комнин и Исак II Ангел (1185–1195 г.), което показва, че през XII в. в района е имало някакво събитие, което е принудило собственика да зарови в земята монетите. През вековете на робството селото се е местило в местностите Селищата и Селището, поради чумни епидемии и липса на обществена сигурност.

Старата носия на жителите на с. Големо Бабино е била белодрешковска.

Културни и природни забележителности 
Река Ботуня е най-чистата в региона. С много вкусната си риба, тя си остава най-голямата атракция в селото. Друга забележителност е Куманица – намиращият се в непосредствена близост връх, който има своята загадъчна история.

Редовни събития 
Запазени са обреди и обичаи, свързани с празниците Трифон Зарезан, Бабинден, а на Йордановден има и литургия в местната църква.

== Източници ==

Села в област Враца
Населени места в община Криводол