alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Томазо Албинони

Томазо Албинони () е италиански композитор от епохата на барока.

Биография 
Роден в семейството на богат венециански търговец на хартия, Албинони по неизвестен начин успява да се изучи като певец и изтъкнат цигулар. Тъй като не е член на гилдията на изпълнителите, няма възможност да свири публично и затова се насочва към композирането. За разлика от други композитори от това време, той не търси назначение в църква или благороднически двор, а действа като независим композитор (сам наричайки себе си „dilettante veneto“), подкрепян от богатото си семейство и впоследствие освободен от дълга да поеме семейния занаят (който му се полагал, като на първороден син), съгласно завещанието на баща му. През 1722 г. Максимилиан Емануел II, курфюрст на Бавария, на когото Албинони е посветил дванайсет концерта, го кани като оперен диригент на сватбеното празненство на сина си курпринц Карл Албрехт и Мария Амалия.

Албинони остава да живее във Венеция през целия си живот, като се жени за оперната певица Маргарита Раймонди. Той написва най-малко петдесет опери, но е най-известен със своите концерти за обой. Той е първият италианец композирал такива концерти. Съвременниците на Албинони сравняват музиката му с тази на Корели и Вивалди. Неговата инструментална музика привлича вниманието на Йохан Себастиан Бах, който написва поне две фуги по теми на Албинони и постоянно използва неговите басови линии като упражнения за учениците си.

Част от творчеството на Албинони (който далеч не публикува всичките си произведения) е загубено при разрушаването на Дрезденската държавна библиотека по време на Втората световна война. Малко се знае за живота и музиката му след 1720 г. Прочутото Адажио в сол минор (Adagio In G Minor) е реконструкция (или по-скоро композиция) на Ремо Джацото от 1945 г., основано на кратък фрагмент от бавна част (най-вероятно за трио соната), който той открива сред развалините на библиотеката.

Външни препратки 
 Прочутото адажио в сол минор, диригент Херберт фон Караян, YouTube
 Albinoni - 12 Concertos, Op.9 / Christopher Hogwood The Academy of Ancient Music, YouTube

Италиански композитори
Класически композитори
Оперни композитори
Барокови композитори
Италиански цигулари
Родени във Венеция
Починали във Венеция
Починали от диабет
Ремо Джацото

Ремо Джацото () е италиански музиколог.

Известен е със систематичното съставяне на каталог на творчеството на Томазо Албинони, за когото пише и биография.

През 1945 г., докато съставя каталога и биографията, той композира прочутото адажио в сол минор, което почти винаги грешно се приписва на Албинони. Джацото основава композицията си на фрагмент и басови линии на Албинони, които открива сред развалините на Дрезденската държавна библиотека, разрушена през Втората световна война.

Библиография 
 Il melodramma a Genova nei secoli XVII e XVIII (Genova, 1941)
 Tomaso Albinoni, 'musico violino dilettante veneto' (1671-1750) (Milano, 1945)
 Busoni: la vita nell opera (Milano, 1947)
 La musica a Genova nella vita pubblica e privata dal XIII al XVIII secolo (Genova, 1952)
 Poesia melodrammatica e pensiero critico nel Settecento (Milano, 1952)
 Il Patricio di Hercole Bottrigari dimostrato practicamente da un anonimo cinquecentesco', CHM, i (1953), 97-112
 Harmonici concenti in aere veneto (Roma, 1954)
 La musica italiana a Londra negli anni di Purcell (Roma, 1955)
 Annali mozartiani (Milano, 1956)
 Giovan Battista Viotti (Milano, 1956)
 Musurgia nova (Milano, 1959)
 Vita di Alessandro Stradella (Milano, 1962)
 Vivaldi (Milano, 1965)
 Invito all'ascolto di Vivaldi (Milano, 1984)
 Maria Malibran (1808-1836): una vita nei nomi di Rossini e Bellini (Milano, 1986)
 Puccini in casa Puccini (Lucca, Akademos, 1992) ISBN 88-7096-076-5

Италиански музиколози
Италиански композитори
Композитори на 20 век
Родени в Рим
Починали в Пиза
Морихей Уешиба

Морихеѝ Уешѝба (植芝盛平) е майстор на бойните изкуства и създател на айкидо. Известен е като О Сенсей („Великият учител“) при айкидистите.

Уешиба е роден на 14 декември 1883 г. в префектура Уакаяма (дн. Танабе).

Айкидото на Уешиба е силно повлияно от изучаваното от него Дайто-рю айки-джуцу, на което е обучен от Сокаку Такеда. В духовен аспект, той е повлиян от Онисабуро Дегучи, основателя на пацифистката шинтоистка секта Омотокю.

По време на детството си, семейството му живее в Майзуру, префектура Киото. О Сенсей прекарва известно време като фермер в Хокайдо заедно със съпругата си. След това пътува до Китай и Монголия.

През 1927 г. майстор Уешиба се мести в Токио, където основава първото си доджо, което съществува днес под името Хомбу Доджо. През 1942 г. напуска Токио и се мести в префектурата Иуама. Там за пръв път е използван терминът „айкидо“. Уешиба печели национална известност като вещ майстор на бойните изкуства след като побеждава императорски морски офицер – майстор на кендо в бойна среща в Токио. През 1946 г. Морихиро Сайто започва да учи при О Сенсей в Иуама, като този процес продължава до смъртта на Уешиба през 1969 г. През 1959 г. Ицуо Цуда също започва да учи при О Сенсей. Морихиро Сайто става пазител на айки – храма в Иуама след смъртта на О Сенсей.

Синът му Кишомару Уешиба става вторият дошу, официалният наследник и поддръжник на айкидо, до смъртта си на 4 януари 1999 г. Днешният дошу е синът на Кишомару Уешиба, Моритеру Уешиба.

Морихей Уешиба почива на 85-годишна възраст на 26 април 1969 г.

Много от днешните най-добри шихани са ученици на О Сенсей.

Външни препратки 

 Изкуството на мира

Японски айкидисти
Кишомару Уешиба

Кишомару Уешиба (植芝 吉祥丸) е третият син на Морихей Уешиба, основателя на айкидото. Кишомару е дошу в Хомбу Доджо в Токио.

Кишомару Уешиба е роден на 27 юни 1921 г. в Аябе. Завършва университета „Уаседа“ с икономика.

Има син, Моритеру Уешиба, който го наследява като дошу – ръководител на Федерацията Айкидо Айкикай („пазител на пътя“, титла, по традиция предавана по наследство от баща към син).

Умира на 4 януари 1999 г.

Бележки 

Японски айкидисти
Хиксоси

Хиксосите са група азиатски племена от Предна Азия, които през 1720 г. пр.н.е. нахлуват в Древен Египет, използвайки колесницата и сложния лък като нови бойни оръжия.

Времето на тяхното управление е известно като Втори преходен период на Древен Египет. Те управляват Египет повече от век, докато накрая са победени от фараона Яхмос I.

Хиксоски царе 
Числото на владетелите хиксоси, последователността на тяхното управление и имената им не са точно известни:)

Манетон съобщава имена на 6 хиксоски царе от 15-а династия:
 Салитис
 Бнон
 Апахнан
 Апопис
 Ианнас
 Ассис

Източници

Вижте също 
 Изход (Библия)

Външни препратки 

 The Hyksos, Kings of Egypt and the land of Edom  based on the 1962 book by David J. Gibson
 Кои са хиксосите?

17 век пр.н.е.
16 век пр.н.е.
Династии в Древен Египет
Древни народи
Амореи
Моритеру Уешиба

Моритеру Уешиба (植芝守央) е третият и настоящ айкидистки дошу. Той е роден на 2 април 1951 г. в Токио и приема титлата дошу след смъртта на баща си Кишомару Уешиба на 4 януари 1999 г.

Японски айкидисти
Родени в Токио
Гълъбин Боевски

Гълъбин Пепов Боевски е български щангист и олимпийски шампион от Олимпийските игри в Сидни през 2000 г.

Биография 
Роден е на 19 декември 1974 г. в град Кнежа. Възпитаник е на Средно спортно училище „Георги Бенковски“ (Плевен). Първият му треньор по вдигане на тежести е Стефчо Малкодански. Състезава се в категория 69 кг.

Спортни постижения 
 Трикратен европейски шампион (1999, 2002 и 2003)
 Световен шампион (1999, 2001)
 Олимпийски шампион (Летни олимпийски игри 2000)

Награди 
 Спортист на годината на България (1-во място 1999, 3-то – 2000, 2-ро – 2001)

След спортната кариера 
През 2004 г. Международната федерация по вдигане на тежести наказва Гълъбин Боевски за фалшифициране на допингови проби с лишаване от състезателни права за 8 години, което слага край на спортната му кариера.

Извън състезателната му дейност, професионалното му развитие също е тясно свързано със спорта. В началото на 2004 г. той отваря фитнес център „Боевски 2000“, който се намира в сградата на националния стадион „Васил Левски“. Също така внася хранителни добавки, продукти за възстановяване и отслабване. Женен от 1992 г. и има син Пол и дъщери Сара и Майра. Пол е футболист, а Сара е тенисистка.

През 2007 г. е избран за общински съветник в Столична община като кандидат на ГЕРБ и посочен за председател на Комисията по младежта и спорта. След училищен скандал със сина му Пол през април 2008 г. е принуден да напусне Столичния общински съвет, а неговото членство в ГЕРБ е прекратено същия месец.

На 24 октомври 2011 г. е арестуван на летище Гуарульос в Сао Пауло, Бразилия, при опит да напусне страната с 9 килограма кокаин. Наркотиците са открити в тайници в два от трите спортни сака на непълнолетната му дъщеря Сара, която го е придружавала, за да участва в международен турнир по тенис. На дъщеря му е позволено да напусне Бразилия. Боевски твърди, че е купил куфарите от Бразилия и не знае как наркотиците са се озовали в тях. В края на декември 2011 г. директорът на Главна дирекция „Борба с организираната престъпност“ (ГДБОП) съобщава, че кокаинът е бил предназначен за България и Гълъбин Боевски е щял да бъде възнаграден за неговото пренасяне.
На 3 май 2012 г. е осъден на 9 години и 4 месеца затвор от федералния съд в Бразилия. На 22 октомври 2013 г. напуска Бразилия, а МВнР потвърждава, че е освободен.

Книга 
На 21 декември 2013 г. издателска къща „Труд“ публикува книгата на журналиста от вестник „България Днес“ Огнян Георгиев „Белият затворник“. В изданието се описва целият живот и кариерата на Гълъбин Боевски. За пръв път е посочен начинът, по който щангистът успява да излезе от затвора едва две години след изтичането на неговата присъда. Авторът описва тайната около допинг скандала на олимпийските игри в Сидни, конфликта на Боевски с легендарния треньор Иван Абаджиев, годините в емблематичното спортно училище „Олимпийски надежди“, бизнес инициативите на Боевски, както и опитът му да влезе в политиката посредством партия ГЕРБ.

Източници 

Български щангисти
Български олимпийски шампиони
Членове на ГЕРБ
Спортисти на летните олимпийски игри 2000
Почетни граждани на София
Български престъпници
Затворници
Родени в Кнежа
Вдигане на тежести

Вдигането на тежести е олимпийски спорт, в който състезателите се опитват да вдигнат различни по тежест щанги. Състезанията се провеждат в две движения – изхвърляне и изтласкване. Всеки състезател получава право на 3 опита във всяко движение.

Има отделни категории на състезателите. Сумират се най-добрите резултати от всяко движение, за да се получи общият резултат. Най-напред този спорт е изключително за мъже, но по-късно започва да се практикува и от жени. Всеки състезател трябва да има поне един успешен опит във всяко движение, иначе бива дисквалифициран. При еднакъв резултат в двубоя, по-предно място печели състезателят който първи е достигнал съответния резултат.

Категории за мъже 
 до 56 kg
 62 kg
 69 kg
 77 kg
 85 kg
 94 kg
 105 kg
 над 105 kg

Категории за жени 
 до 48 kg
 53 kg
 58 kg
 63 kg
 69 kg
 75 kg
 над 75 kg

Външни препратки 

 Световна федерация по вдигане на тежести
Армен Назарян

Армен Людвигович Назарян () е бивш арменски и български състезател и настоящ български треньор по борба в класически стил.

Има българско гражданство и дълги години се състезава за България, като я представлява на редица международни първенства. След края на състезателната си кариера е старши треньор на българския национален отбор по класическа борба.

Биография 
Роден е на 9 март 1974 г. в град Масис, Армения. Започва да се занимава с борба през 1982 г. Първият му треньор е Роберт Нерсесян. През 1983 г. печели своя първи златен медал от градско първенство за юноши-младежи. Състезава се за Армения и печели шест медала от престижни първенства. Олимпийски шампион от летните олимпийски игри в Атланта през 1996 г..

От 1996 г. се състезава за България, като за привличането му се постарават Валентин Йорданов и Гриша Ганчев. Получава българско гражданство с президентски указ през 1997 г. Висок е 160 см. и тежи 60 кг. Състезател на „Славия-Литекс“ с личен треньор Братан Ценов.

На летните олимпийски игри в Сидни през 2000 г. печели златен медал за България. Трикратен световен шампион (2002, 2003, 2005), и шесткратен европейски шампион (1994, 1995, 1998, 1999, 2002, 2003).

Отличия 
 За Армения
 Сребърен медал от СП (1993, 1995))
 Европейски шампион (1994, 1995)
 Сребърен медал от ЕП (1996)
 Олимпийски шампион от летните олимпийски игри в Атланта през 1996 г.

 За България
 Бронзов медал от СП (1997, 1998, 1999)
 Европейски шампион (1998, 1999, 2002, 2003)
 Сребърен медал от ЕП (2000)
 Олимпийски шампион от летните олимпийски игри в Сидни през 2000 г.
 Световен шампион (2002, 2003, 2005)
 Бронзов медал от Летни олимпийски игри летните олимпийски игри в Атина през 2004 г.
 Сребърен медал от ЕП (2008)

Награди 
 Спортист №2 на България за 2002 и 2003 г.
 Спортист №3 на България за 2005 г.
 В Топ-10 при определяне на най-добър спортист на България за 1998, 1999, 2000 г.
 Два пъти носител на златния пояс „Никола Петров“ (1998, 2003)
 Два пъти е обявен от ФИЛА за борец № 1 в класическия стил (1998, 2003)
 Приет е в „Залата на славата“ в САЩ през 2005 г.
 Треньор №1 на България за 2013 г.

Бележки

Външни препратки 
 Сайт за Армен Назарян

Треньори на националния отбор по борба на България
Спортисти на летните олимпийски игри 2000
Български олимпийски медалисти
Български олимпийски шампиони
Български борци
Арменски спортисти
Борци
Арменци в България
Почетни граждани на София
Арарат

Арарат може да се отнася до:
 Арарат – масоретски вариант на името на царство Урарту в Месопотамия
 Арарат – връх (5137 м) в Източна Турция, край дн. Армения
 Арарат – област в Армения
 Арарат – град в Армения, област Арарат
 Арарат – село в Армения, област Арарат
 Арарат – град в Австралия, щата Виктория
 Арарат – планина в Хакасия, Източна Русия
 Арарат – кратко име на непризнатата Араратска кюрдска република (1927 – 1930)
 „Арарат“ – канадско-френски документален филм (2002)
 „Арарат“ – футболен клуб от Ереван
 „Арарат“ – марка коняк от Армения
 Арарат – арменско мъжко име
Арарат (област)

Арарат () е област в Южна Армения с площ от 2096 кв. км. Тя граничи с Турция и Азербайджан. Областният ѝ център е Арташат. Населението ѝ е 257 800 жители (по приблизителна оценка за януари 2018 г.).

Източници
Арарат (връх)

Връх Арарат () е най-високият връх в Арменското плато (5165 m). Той се намира в Североизточна Турция, провинция Агръ, на 16 km западно от Иран и 32 km южно от Армения. Състои от Голям Арарат – с височина 5 165 m и Малък Арарат – 3 914 m. Има около 30 ледника. Представлява заснежен конус на затихнал вулкан.

В библейската книга Битие се говори за планината като за мястото, където лежи Ноевият ковчег след Потопа, описан там.

Първото българско изкачване на върха е от Златан Силянов Златанов, турист от град София през лятото на 1928 г.,линк към регистър на Паметниците в София

бр.11 от 2009 г. вестник "Ехо" и бр.9 0т 2002 г. вестник "Ехо"

Източници

Върхове в Турция
Вулкани в Турция
Стратовулкани
Пражка дефенестрация

Три събития от чешката история са известни като Пражки дефенестрации (от латински, изхвърляне през прозореца). Две от тях поставят началото на продължителни конфликти с общоевропейско значение.

Първата пражка дефенестрация се нарича убийството на седем членове на градския съвет на Прага от тълпа радикални хусити на 30 юли 1419 г. Малко след това започват Хуситските войни, които продължават до 1436 г.

Втората пражка дефенестрация поставя началото на Тридесетгодишната война през 1618 г. След избора на Фердинанд II за крал на Чехия и император на Свещената Римска империя и политиката му на яростна рекатолизация, чешките аристократи се разбунтуват. На 23 май 1618 г. неколцина от тях залавят двама императорски управители и един писар и ги изхвърлят през прозорците на Пражкия замък, без да ги наранят сериозно.

Третата пражка дефенестрация става на 10 март 1948 г., когато чехословашкият външен министър Ян Масарик, последният несоциалистически член в правителството на Клемент Готвалд, е намерен мъртъв под прозорците на Външното министерство в Прага. Спекулациите около смъртта му продължават и днес, въпреки че няма доказателства за участието или неучастието на правителството или на НКВД, но разследванията след Нежната революция заключват, че става въпрос за самоубийство.

Свещена Римска империя
История на Чехия
История на Прага
Хуситски войни
Тридесетгодишна война
Ереван

Ереван () е столицата и най-големият град на Армения. Населението му през 2007 г. е 1 107 800 души. Разположен е на река Храздан.

Ереван е водещ индустриален, културен и научен център на кавказкия район. Той е също така сърцето на обширна ж п мрежа и главен търговски център за селскостопански продукти. Освен това индустриите в града се занимават с получаването на метали, металообработващи машини, електрически съоръжения, химикали, текстил и хранителни продукти.

Образователните и културните учреждения в Ереван включват няколко университета, арменската академия на науките, държавен музей няколко библиотеки. Главна туристическа атракция са развалините от османска крепост от 16 век. Летището в Ереван се казва „Звартноц“.

История 

Археологическите изследвания показват, че на мястото на днешен Ереван през 8 век пр.н.е. е съществувала крепостта Ербуни. Оттогава мястото има стратегическо значение за керванските пътища между Европа и Индия. Носи името Ереван поне от 7 век, когато е столица на Армения под персийска власт.

Поради стратегическата важност на Ереван се водят няколко битки за него, като той преминава често от османско в персийско владение и обратно. През 1827 г. е превзет от Русия и формално присъединен към Персия през 1828 г. След Октомврийската революция от 1917 г. Ереван е столица на независима Армения три години, след което през 1920 г. става столица на новообразуваната Съветска социалистическа република Армения. През 1991 г. Ереван става столица на независимата република Армения.

Култура

Забележителности 

 Има множество паметници
 Ботаническа градина
 Зоологическа градина
 Република (площад), включително танцуващи фонтани
 Къща музей „Арам Хачатурян“, посветена на композитора
 Тумо Център за креативни технологии, безплатно място за изучаване на дигитални медии

Известни личности 
 Родени в Ереван
 Ашот Анастасян (р. 1964), шахматист
 Левон Аронян (р. 1982), шахматист
 Карен Асрян (1980 – 2008), шахматист
 Рафаел Ваганян (р. 1951), шахматист
 Аветик Григорян (р. 1989), шахматист
 Арсен Йегиазарян (р. 1970), шахматист
 Арташес Минасян (р. 1967), шахматист
   Григор Аведисян, 25-годишен, македоно-одрински опълченец, V клас, 12 лозенградска дружина
 Лилит Мкъртчан (р. 1982), шахматистка
 Арман Пашикян (р. 1987), шахматист
Нуне Туманян (р. 1963), скулпторка

 Починали в Ереван
 Григор Агаронян (1896 – 1980), скулптор
 Виктор Амбарцумян (1908 – 1996), астроном
 Карен Асрян (1980 – 2008), шахматист
 Вазген I (1908 – 1994), духовник
 Генрих Гаспарян (1910 – 1995), шахматист
 Аведик Исаакян (1875 – 1957), писател

Побратимени градове

Външни препратки 
 Armenica.org Арменска история

Източници
МедияУики

МедияУики () е уеб базирана уики софтуерна система за организиране и управление на съдържание. Кодът е достъпен при условията на обществения лиценз на ГНУ и се разпространява като свободен софтуер с отворен код.

Софтуерът се използва да задвижва всички проекти на фондация „Уикимедия“, всички уикита, хоствани в Уикия, както и много други, сред които и най-големите и известни уикита.

МедияУики е написан на езика PHP и използва системата за бази от данни MySQL или PostgreSQL. Първоначалният вариант е създаден специално за Уикипедия от Магнус Манске. Преди това е използван скриптът UseModWiki (т.н. „Първа фаза“). Новата система влиза в употреба на 25 януари 2002 г., ден, известен сред уикипедианците като „Денят на Магнус Манске“.

Впоследствие системата се развива от много сътрудници и преминава в „Трета фаза“, когато е прието и името МедияУики, тъй като се появяват и много други потребители освен Уикипедия. Самото име е игра на думи от името на фондация Уикимедия, която поддържа Уикипедия и сродните ѝ проекти.

Възможности 
МедияУики предлага голям набор от възможности и механизъм за добавяне на разширения (extensions), които добавят допълнителна функционалност на софтуера. Потребителският интерфейс изцяло или частично е преведен на над 70 езика и може допълнително да бъде променян от администраторите на сайта (целият интерфейс може да бъде редактиран в уикито).

Една от разликите между МедияУики (и предшественика, UseModWiki) и други уики-платформи е употребата на т.нар. „свободни препратки“ вместо CamelCase.

МедияУики предлага много възможности за структуриране на съдържанието. Една от най-ранните възможности е въвеждането на именни пространства (namespaces), които позволяват разделянето на основното съдържание от дискусиите по създаването му и личните страници на потребителите. Именните пространства са представки преди името на страницата (напр. „Потребител:“ или „Беседа:“), които позволяват страницата да съществува с много имена, но да обслужва различни цели, в зависимост от представката. Например страницата „Ранд ал-Тор“ може да съдържа описание на главния герой от романите на Робърт Джордан „Колелото на Времето“, докато страницата „Потребител:Ранд ал-Тор“ може да е личната страница на потребител, избрал това име за свой псевдоним. Най-общо, към всяка страница съществува присвоена дискусионна страница (беседа) – „Беседа:“ – която служи за обсъждане на съдържанието на основната страница.

Като допълнение на именните пространства, страниците могат да бъдат структурирани и с помощта на подстраници.

МедияУики поддържа групирането на сходни информации в създавани от потребителите категории. Категориите са сходни с етикетите (tags), използвани в много уеб приложения, но могат да са йерархично подредени и описателни.

Вижте също 
 МоинМоин

Външни препратки 
 www.mediawiki.org – официален сайт
 МедияУики в Sourceforge
 Ръководство за МедияУики и списък на сайтове, които използват МедияУики от Мета

Приложен софтуер
Свободен софтуер
Системи за управление на съдържанието
Свободен софтуер от 2002 година
Лиценз

Лиценз или лицензия е дума от латински произход, означаваща разрешение за извършване на определено действие. Юридическият термин се отнася за документ или административен акт, с който се дава разрешение от единственото лице, организация или от държавата, овластени да дадат такова разрешение.

Лицензът определя конкретните дейности, които са разрешени и конкретните условия, които трябва да се спазват. За разлика от договорите, в най-общия случай лицензът е тясно свързан със законите на държавата и неспазването на предвидените условия автоматично отнема разрешението за извършване на посочената дейност.

Примери за лицензи са лицензия за пощенски услуги, за извършване на приватизационни сделки, давани от държавата, или разрешителното за лов или риболов.

Лицензът за свободна документация на ГНУ е пример за лиценз за отворено съдържание. Той се основава на законите за авторско право в различните държави, според които единствено авторът на дадено интелектуално творение може да разреши ползването, разпространението и/или промяната му. Ако авторът избере за произведението си Лиценза за свободна документация на ГНУ, той дава на всеки правото и техническата възможност да ползва, разпространява и променя произведението, стига новите му версии да се предлагат със същия лиценз и условия. Никой издател не може да откаже да отстъпи правата за промяна и разпространение, защото в този случай самият той губи правата за разпространението му; прилагането на лиценза за Уикипедия гарантира, че натрупаните знания ще останат достъпни.

Източници

Вижте също 
 Закон за авторското право и сродните му права
 Авторски права

Интелектуална собственост
Техническа култура

Понятието технически култури () е възприето за 4 групи от култури, продукцията от които служи за суровина на хранителната и други леки промишлености.

За разлика от групите зърнено-житни и зърнено-бобови култури, културите от тази група принадлежат към различни ботанически семейства и съществено се отличават, както по морфологични особености, така и по биологични изисквания и технология на отглеждане.

Културите, които се изследват като технически, са обединени в следните подгрупи:
 Кореноплодни култури
 Маслодайни култури
 Влакнодайни култури
 Хранително-вкусови култури

Вижте също 
 Растениевъдство
 Зърнено-житни култури
Кореноплодни култури



Култури 
Към подгрупата Кореноплодни култури спадат:
 цвекло, в т.ч.:
 захарно цвекло, което се отглежда като техническа култура
 кръмно цвекло, което се отглежда като фуражна култура
 моркови – култура със специфично място, възприета в някои случаи като зеленчукова, в друга като фуражна, а когато се произвежда на големи площи и продукцията ѝ се използва от консервната промишленост – като техническа
 картофи – култура със статута на морковите, която вместо кореноплод образува клубени.

както и някои по-маловажни култури, като цикория, брюква и др.

Обща характеристика на подгрупата 
 Някои от културите в тази група (захарно и кръмно цвекло, моркови) са двегодишни. През първата година образуват розетка от листа и месест кореноплод. През втората година от пъпките, разположени на „челото“ на кореноплода, се развиват цветоносни стъбла, по които се формират друг тип листа, съцветия и плодове.
 Растенията се отглеждат заради кореноплодите (клубените), в които се натрупват важни резервни вещества – скорбяла, протеини или захари.
 Кореноплодните култури имат важно стопанско значение, както заради продукцията от тях, така и във връзка с ролята им като предшественици.

Вижте също така 
 Други технически култури:
 маслодайни култури
 влакнодайни култури
 хранително-вкусови култури
 Растениевъдство
 Списък на земеделски теми
Адриан VI

Адриан VI (), светско име Адриан Флорис Дедел/Адриан Флоренсзон Буйенс (Adrian Florisz Dedel/Adrian Florenszoon Boeyens), е единственият нидерландец, избиран за папа и последният неиталиански папа преди Йоан Павел II. Избран е за римски папа през 1522 г.

Адриан е роден на 2 март 1459 г. в семейството на занаятчия от Утрехт. Става професор по теология и по-късно ректор на Лувенския университет. От 1507 г. е възпитател на бъдещия император Карл V. През 1516 г. е назначен от папа Лъв Х за инквизитор на Арагон и Навара. От 1517 г. е кардинал. След като е избран за папа, се бори безуспешно с Реформацията, опитва се да реформира римската курия, да помири император Карл V и френския крал Франсоа I и да ги обедини в кръстоносен поход срещу турците.

Източници 

Папи
Нидерландски богослови
Испанска инквизиция
Родени в Утрехт
Починали в Рим
Огнян

Огнян е българско мъжко име. В народните песни често се пее за „Огнян змей“.

Произходът на името може да е от Огнь(о) + ан, или от диалектната дума огнян (огнен).

Български имена
Мъжки имена
Славянски езици

Славянските езици са езици от индоевропейското езиково семейство, които са обединени от съвременната лингвистика в една група. Народите, които ги говорят, са наречени на името им – славянски народи. Те обитават голяма част от Източна Европа и Балканския полуостров, както и части от Централна Европа и Северна Азия.

Произход

Разпределение на славянските езици 
 Индоевропейски езици
 Праславянски език
 Западнославянски езици
 Лехитска група
 Полабски език †
 Поморянски (Померански) езици
 Кашубски език
 Словински език †
 Полски език
 'Силезийски език'
 Лужишка група
 Долнолужишки език
 Горнолужишки език
 Чехо-словашка група
 Чешки език
 Словашки език
 Южнославянски езици
 Източна група (според българската класификация: „българска група“)
 Старобългарски език †; Църковнославянски език †
 Български език (Новобългарски език):
 Съвременен български език (официален език в Република България)  (развитие на новобългарския език след 1945 г.)
 Македонски език (официален език в Република Северна Македония)  (македонска езикова норма от 1945 г.)
 Банатски български език (Банатска книжовна норма на българския език с употреба на латиница)  (писмена норма в Румъния)
 Западна група (според българската класификация: „сърбохърватска група“)
 Словенски език
 Сърбохърватски език
 Сръбски език
 Черногорски език
 Хърватски език
 Босненски език
 Източнославянски езици
 Кривички език †
 Староруски език †
 Древноновгородски език † (всъщност – диалект на Староруския език)
 Руски език
 Старобеларуски/староукраински (наричан Рутенски)
 Беларуски език
 Украински език
 Русински език

Означения:
в курсив – група от близки езици (и/или диалекти), които могат да се разглеждат в единство, като език
† – отмрели езици или езици, запазени само в литургична или миноритарна форма.

Източници 

== Външни препратки
 Кузнецов П. С. Очерки по морфологии праславянского языка. М., 1961
 Мирчев, Кирил. Старобългарски език – кратък граматичен очерк, София, 1972, стр. 12

Вижте също 
 Словио, Новославянски език, Междуславянски език
Западнославянски езици

Западнославянските езици са славянските езици, говорени в Централна Европа.

Западнославянските езици включват:
 чешко-словашки езици
 чешки език — официалният език на Чехия
 словашки език — официалният език на Словакия
 кнаански език или юдео-чешки, изчезнал в късното Средновековие
 лехитски езици
 полски език — официалният език на Полша
 кашубски език – изчезващ език в Северна Полша
 полабски език - група от няколко изчезнали диалекта в Чехия и Източна Германия
 лужишки езици
 горнолужишки език — в Източна Германия, Горна Саксония
 долнолужишки език — в Източна Германия, около град Котбус
Чешки език

Чешкият език е един от западнославянските езици. Говорен е главно в Бохемия, Моравия, части от Силезия. Той е официалният език на Чехия.

История 
Най-стари сведения за чешкия език се черпят от старославянските паметници (Киевски листове), 10 век, Пражки глаголически листове, 11 век), също и от съчинения на латински език (легенди, хрониката на Козма Пражки), повечето от 12 – 13 век, в които се срещат отделни чешки думи и изрази. През 14 век на чешки език се създават значителен брой научни и литературни съчинения. Като книжовен език постепенно се налага средночешкият диалект около Прага. Към 15 век завършват присъщите за чешки език процеси:
 изчезване на носовите гласни;
 еровете в слаба позиция отпадат, а в силна се изясняват;
 извършват се прегласи на съгласните (r –> ř);
 g –> звучна гласилкова проходна h ;
 y и i се изравняват по гласеж;
 именното склонение се групира в зависимост от граматическия род. Изчезват формите за минало свършено време (аорист) и имперфект (минало несвършено време) при глаголите.

Диалектните различия постепенно намаляват под влияние на езиковите норми, наложени от Ян Хус. През 16 век за развитието на книжовния език допринасят хуманистите, преводът на Кралицката библия и трудовете на Ян Коменски. Окончателното формиране на чешкия книжовен език се извършва от писателите и филолозите през 19 век (Павел Шафарик), които обогатяват речниковия му състав и го изчистват от чужди заемки.

Особености 
Чешкият език притежава дълги и кратки гласни, които означават различни думи и грам. форми (напр. pan „господин“ – pán „господар“). Звуците l, r, m са във функцията на гласни. Чешкото ударение е експираторно и фиксирано върху първата сричка от думата. Съществителните имена имат 7 падежа – именителен, родителен, дателен, винителен, звателен, местен и творителен.

Основни диалекти:
 чешки
 ханацки
 моравско-словашки
 ляшки

Азбука 

26 букви с промяна на звука посредством допълнителни символи

Литература

Външни препратки 

 Чешкият език на Ethnologue
 Чешкият език (English)
Словен градец

Словѐн гра̀дец (, в превод на български: Славна крепост; , Виндишгрец, известен още като Словенският Грац) е малък град и община в областта Корошка в Северна Словения, намиращ се на няколко километра от словенско-австрийската граница. Населението му е 7712 души (2002).

Словен градец се намира на 45 км западно от Марибор и на 65 км от столицата Любляна.

До 1918 г. околността около града е „немскоговорещ остров“, сред землището на днешната Република Словения. Според преброяването от 1880 г. 75% от населението посочва за роден език немския, а 25% - словенския. Немското население напуска района и се премества в Австрия след края на Първата световна война.

Селища в общината 
Бърда, Гмайна, Голавабука, Градишце, Грашка Гора, Леген, Мислинска Добрава, Памече, Подгорие, Радуше, Селе, Словен Градец, Сподни Разбор, Стари Тръг, Шмаротно при Словен Градец, Шмиклавж, Томашка вас, Тробле, Туришка вас, Водриж, Връхе, Згорни Разбор

Личности 
 Родени
 Хуго Волф (1860 - ?), композитор, като сградата на неговото рождение е превърната в музикално училище.
 Роман Безяк (р. 1989), футболист
 Рудолф Голият, български революционер от ВМОРО, четник на Петър Ангелов

Външни препратки 
 www.slovenj-gradec.si
 Хералдически гербове на Словен градец

Градове в Словения
Виндиш-Грец (род)
Съюз на учените в България

Съюзът на учените в България е съсловна организация на учените в страната, регистрирана като неправителствена организация с нестопанска цел.

Организацията е създадена през 1944 година. Нейни председатели през годините са били: акад. Асен Хаджиолов (1944 – 1945), проф. Георги Павлов (1945), акад. Михаил Димитров (1945 – 1962), акад. Кирил Братанов (1962 – 1986), акад. Любомир Илиев (1986 – 1989), чл.-кор. Александър Янков (1989 – 1990), проф. Иван Матев (1990 – 1998), акад. Дамян Дамянов (1998 – 2015), проф. Боян Вълчев (май-декември 2015), проф. Венелин Енчев (2015-декември 2016).

На 1 ноември 2014 година Президентът Росен Плевнелиев удостоява Съюза на учените в България с Почетния си знак по повод 70-годишнината от неговото създаване и приносите на СУБ в областта на приложните изследвания, изграждането на образователни програми в областта на точните науки, както и за приносите при усъвършенстването на законовата уредба, свързана с висшето образование в България в съответствие с европейското законодателство.

Органи за управление

Управителен съвет 
 Председател
 Проф. Венелин Енчев – химик, ръководител на лаборатория „Теоретична химия“ в Института по органична химия на БАН (до декември 2016 г.)

Организационна структура 
Подразделения на Съюза на учените в България са секциите по научни направления в София и клоновете в страната.

Секции в София 
Към ноември 2014 година секциите в София са следните:

Клонове в страната 
Съюзът на учените в България има учредени клонове във всички областни центрове на България.

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт на Съюза на учените в България

Професионални организации в България
Научни организации в София
Основани в България през 1944 година
Али Ахмети

Али Ахмети (; ) е етнически албанец и политически водач на Демократичния съюз за интеграция – партия, участваща в коалиционно правителство на Северна Македония.

Биография 
Ахмети е роден на 4 януари 1959 г. в село Заяс, Югославия. Учи в Прищина и е един от водачите на албанското студенстко движание. Преследван от властите, в 1986 година бяга в Швейцария, където получава политическо убежище.

Ахмети е сред основателите, заедно с вуйчо си Фазли Велиу, на бившата Армия за национално освобождение, която е в списъка на терористичните организации в САЩ до 2004 година. Става говорител на организацията. От юни 2001 година е добавен към списъка от хора на които е отказано правото да правят бизнес в САЩ, списък използван като средство за контрол на тероризма в САЩ.

След Охридското споразумение Ахмети основава Демократичния съюз за интеграция, който печели мнозинството от албанските гласове на изборите през септември 2002 година. Въпреки че за част от гражданите на Северна Македония Ахмети е терорист, той участва в коалиционното правителство на Северна Македония.

В 2006 година Ахмети призовава за бойкот на парламента, след като ВМРО-ДПМНЕ отказва да покани ДСИ за коалиционно управление.

Бележки 

Северномакедонски политици
Северномакедонски албанци
Членове на Армията за национално освобождение
Терористи
Хора от община Кичево
Северномакедонски престъпници
Възпитаници на Прищинския университет
Девънпорт

Девънпорт (), по-рано (до 1823 г.) Плимут Док () или само Док, днес е част от обединения град Плимут, Великобритания.

Градовете Девънпорт, Плимут и Ийст Стоунхаус са обединени в град Плимут през 1914 г. Обединеният град приема името на Плимут, въпреки че Девънпорт е бил по-голям от съставните селища.

Девънпорт има голямо пристанище и е известен със своята военноморска база, която е най-голямата в Западна Европа. Той е важен кораборемонтен център.

В Девънпорт е роден полярният изследовател Робърт Скот.

Квартали във Великобритания
Исторически градове във Великобритания
Пристанищни градове на Атлантическия океан
Пристанищни градове във Великобритания
Военноморски сили на Великобритания
Военни бази на Великобритания
Военноморски бази
Симеон Дени Поасон

Симеон Дени Поасон () е френски учен, математик, геометър и физик, един от основоположниците на математическата физика. Член на Френската академия на науките (1818) и Кралската шведска академия на науките(1823).

Биография 
Роден е на 21 юни 1781 година в Питивие, Франция, син на войник. Още от малък проявява математически талант. През 1798 постъпва в Екол политекник в Париж, където слуша лекциите на големия френски математик Жозеф Луи Лагранж. Две години по-късно той отпечатва два научни доклада върху метод за изключване и върху броя на интегралите в определени диференциални уравнения. И двамата рецензенти препоръчват отпечатването, което било невиждана чест за младия 18-годишен студент. Този успех му позволява да влезе в научните кръгове. Лагранж, който признава по-рано неговия талант, става негов приятел. Поасон тръгва по стъпките на Пиер-Симон Лаплас, който го наблюдавал като свой син.

След като завършва през 1802 Поасон става извънреден професор в Екол политекник, където чете лекции по математика и физика. През 1806 става редовен професор на мястото на Жозеф Фурие, когото Наполеон изпраща в Гренобъл. През 1808 Поасон става астроном и когато през 1809 година е създаден Факултетът по природни науки, той е избран за професор по приложна механика.

През 1817 Поасон се оженва за Нанси де Барди, от която има четири деца. По време на революцията, империята и реставрацията, Поасон не се интересува от политика, концентрирайки се изцяло върху математиката. През 1837 става пер на Франция.

Умира на 25 април 1840 година в Со, предградие на Париж, на 58-годишна възраст.

Научна дейност 
Научната продуктивност на Поасон е огромна: публикувал е над 300 работи в областта на чистата математика, математическата физика и приложната математика. Според Франсоа Араго той твърдял, че "животът е подходящ само за две неща: математика и преподаването ѝ".

Поасон подобрява методите за прилагане на теорията на вероятностите изобщо и по-специално на статистиката, доказва като теорема закона за големите числа (закон на Поасон), като първи въвежда термина „закон за големите числа“.

Едни от първите успешни описания и карти на магнитното поле са създадени през 1824 от Поасон. Той предполага, че магнетизмът се дължи на „магнитни заряди“, които могат да се привличат или отблъскват. Този модел е напълно аналогичен на съвременния модел от електростатиката, според който електричното поле се създава от положителни и отрицателни електрически заряди.

Вижте също 

 уравнение на Поасон
 разпределение на Поасон
 формула за сумиране на Поасон
 коефициент на Поасон
 ядро на Поасон

Източници 

 
 
 

Френски физици
Френски математици
Хора от Център-Вал дьо Лоар
Сасаки Коджиро

Сасаки Коджиро е прочут японски майстор на меча, известен с дуела си срещу Миямото Мусаши на 14 април 1612 г., когато загива.

Използвал е нодачи (дълъг двурък меч), който той е наричал „Дългият прът“. Ползвал се е с бойното си име Ганрю. Цяла феодална Япония се е страхувала от „Ударът на лястовичата опашка“, удар, наподобяващ движенията на опашката на лястовица в полет. Говори се, че атаката била толкова бърза, точна и смъртоносна, че с нея можел да съсича птици в полет.

Сасаки Коджиро дълго време е бил противник на Миамото Мусаши като се смята, че е бил най-опасният опонент, с когото Мусаши се е срещал. Според легендата (спори се относно истинността ѝ), на няколко пъти е бил спиран да победи Мусаши от слънцето зад противника му. Убит е с бокен, който Мусаши направил от греблото на лодката, с която се придвижил до мястото на дуела.

Все още се спори относно това дали Мусаши е прибягал до измама в този решителен двубой, за да победи, или просто е използвал особеностите на терена в негова помощ.

Японски мечоносци
Кралево (пояснение)

Името Кралево носят две български села:
 Кралево, град в Сърбия
 село Кралево (Област Търговище), България
 село Кралево (Област Хасково), България
Иняки Урдангарин

Иняки Урдангарин () (до 2015 г. е с титлата херцог на Палма де Майорка, която му е отнета с държавен указ от крал Фелипе VI) е съпругът на испанската инфанта Кристина, херцогиня на Палма де Майорка и най-малката дъщеря на крал Хуан Карлос и кралица София.

Урдангарин по етнически произход е баск, роден на 15 януари 1968 г. в Сумарага, но прекарва по-голямата част от живота си в Барселона. През 2011 година е обвинен в злоупотреба с обществени средства при управлението на неправителствената организация Институт Ноос и кралският двор обявява, че за неопределено време той няма да участва в официални дейности на кралското семейство.

Бележки 

Хандбалисти
Испански спортисти
Испанска аристокрация
Спортисти на летните олимпийски игри 2000
Летни олимпийски игри 1996
Престъпници
Баска автономна област
Баски
Дейвънпорт

Дейвънпорт може да се отнася за:
 Хора
 Линдзи Дейвънпорт (р. 1976), американска тенисистка
 Хърбърт Дейвънпорт (1861 – 1931), американски икономист
 Градове в САЩ
 Дейвънпорт (Айова)
 Дейвънпорт (Вашингтон)

Вижте също 
 Девънпорт
Биг Деди Кейн

Биг Деди Кейн () е американски рап-изпълнител, роден в Бруклин, Ню Йорк на 10 септември 1968 г. Истинското му име е Антонио Хардинг. Работил е с музиканти като Биз Марки, Марли Марл, Теди Райли, Ръди Рей Мур и Бери Уайт. Позирал е за „Плейгърл“ и за книгата на Мадона „Секс“.

Дискография 
 Long Live the Kane (Cold Chillin) (1988)
 It's a Big Daddy Thing (1989
 Taste of Chocolate (1990)
 Prince of Darkness (1991)
 Looks Like a Job For... (1993)
 Daddy's Home (RCA) (1994)
 Veteranz Day (Blackheart) (1998)
 The Man, The Icon (Landspeed) (2002)

Бележки

Външни препратки 
 Подробна биография на Big Daddy Kane в HipHopRule.com 

Американски хип-хоп музиканти
Афроамерикански музиканти
Американски музикални продуценти
Носители на награда „Грами“
Родени в Ню Йорк
Дейвид Финчър

Дейвид Финчър е американски режисьор.

Биография и творчество 
Роден е на 10 май 1962 г. в Денвър, Колорадо.

През 1980 г. започва кариерата си като аниматор в компанията Индъстриъл Лайт Енд Меджик и остава там до 1984 г. (?) През 1986 г. основава тв компанията Пропаганда Филмс. Режисира високобюджетни музикални клипове за музиканти и групи като Мадона (включително „Express Yourself“), Джордж Майкъл, Аеросмит и Ролинг Стоунс („Love Is Strong“), както и рекламни клипове.

В началото на 90-те години Дейвид решава да приключи с музикалните клипове и се ориентира към киноиндустрията. Първият му филм е Пришълецът 3 (1992), който е най-скъпият дебютен филм на режисьор изобщо. Критиците му поставят ниски оценки, а и самият филм се проваля финансово, но феновете на поредицата са изключително доволни от посоката, поета от Финчър.

Следващия му проект е Седем (Оригинално заглавие: Se7en, 1995) – мрачен трилър за сериен убиец, получил много добри оценки от специализираната преса. Финчър продължава пътя си към върховете на режисьорския Олимп със следващия си филм – Играта (1997) с Майкъл Дъглас. Следващият му проект е Боен клуб (1999) с Брад Пит – един от най-дискутираните филми на всички времена и по всеобщо мнение, един от най-добрите. През 2002 Финчър отново блесва с поредния си иновативен филм – Паник стая с Джоди Фостър. След това той започва работа по Мисията невъзможна 3, но скоро се отказва. От края на 2003 работи по Benjamin Button, но в края на 2004 студиото, застанало зад филма, отказа поисканите от Финчър $150 000 000.

„Странният случай с Бенджамин Бътън“ излиза на екран в САЩ на 25 декември 2008 година.

Филмография

Кино

Телевизия

Музикални видеоклипове

Външни препратки 
 
 Статия за Финчър и филмите му в Starlighter.info 

Американски кинорежисьори
Носители на Златен глобус за най-добър режисьор
Носители на Златен глобус
Носители на праймтайм награди „Еми“
Носители на награда BAFTA
Носители на награда „Грами“
Награди „Сателит“
Носители на наградата „Курд Ласвиц“‎
Родени в Денвър
Влакнодайни култури

Влакнодайните култури се отглеждат за добиване на влакна. Влакна при различните култури се добиват от различни органи:
 от плода – при памука и кокосовата палма;
 от стъблата – при лена, конопа и др.;
 от листата – при текстилната бананова палма, новозеландския лен и др.

В България влакнодайните култури се отглеждат на ограничена площ, която през 80-те години на 20 в. достигат около 240 хил. декара (0,6 % от посевната площ в страна), а през следващите години драстично намаляват.

В България като влакнодайни се отглеждат: памук, лен (отглежда се и като маслодайна), коноп.

Обратно към 
 Технически култури

Вижте също така 
 Списък на земеделски теми
Иван Гърбучев

Иван Гърбучев е български агроном, професор.

Биография 
Роден е на 1 януари 1924 г. в ямболското село Маленово. Завършва висше образование в Харковския Селскостопански институт „В.В. Докучаев“.

В периода 1953 – 1961 г., Гърбучев е административен и научен ръководител на Добруджанския земеделски институт. Това е период на изграждане, утвърждаване и заемане на лидерска позиция в науката на една нова институция и превръщането ѝ в най-мощния земеделски институт, в модерен изследователски център, със съвременно оборудване и богата експериментална база и несъмнен интелектуален потенциал за българската аграрна наука.

След напускане на Добруджанския институт, Гърбучев работи за реализиране на важни национални идейни и практически проекти, свързани с най-важните етапи от развитието на аграрната наука в България.

През 1961 – 1962 г. е заместник-министър на земеделието.

Специализира в Ротамстедска експериментална станция – Англия. Притежава научното звание професор и научната степен доктор на селскостопанските науки. Научните области, в които изследва са общото земеделие, агрохимията, почвознанието и торенето при полските култури. Специално трудовете по фосфора в почвите довеждат автора до сериозни успехи, както и до важни практически резултати – създаване на нов суперфосфатно-фосфоритен тор, за което има 2 авторски свидетелства. Важно постижение на Иван Гърбучев е разработването на Автоматизираната система за почвено-агрохимическо обслужване на селското стопанство с препоръки за торене. Има над 100 научни статии в реномирани специализирани списания, много повече проблемни и популярни публикации. Автор е на 9 книги, учебници и други.

Дейността на Иван Гърбучев включва:
 директор на Института по почвознание „Никола Пушкаров“ – период на реалното национално и международно налагане на този институт като лидер;
 заместник-ректор на Селскостопанска академия;
 директор на издателството на Българска академия на науките;
 завеждащ Сектор охрана и възпроизводство на земите и почвите на ЮНЕП към Организацията на обединените нации;
 разработване на „Световната почвена политика“, одобрена от ООН;
 председател на Българското почвоведско дружество;
 член на комисия към Международната почвоведска асоциация;
 член на научни съвети и редколегии и пр.

Източници 

Хора от област Ямбол
Български агрономи
Учени от ДЗИ