alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Уилям Бюдайн

Уилям Бюдайн (William Beaudine) (15 януари 1892 – 18 март 1970) е американски режисьор. Той е роден в Ню Йорк, САЩ, и е брат на режисьора Харолд Бюдайн.

Бюдайн е един от многото опитни режисьори, които са „внесени“ от Холивуд през 30-те години на 20 век, за да работят върху типично британски филми; други такива режисьори са Раул Уолш и Алън Дуан.

Уилям Бюдайн си сътрудничи в четири филма с британския актьор Уил Хей; един от тези филми е Boys Will Be Boys (Момчетата ще си останат момчета, 1935).

Връща се в Америка през 1937 г. и остава да живее там. Преди и след британския си период, Бюдайн прави нискобюджетни американски филми в огромни количества и от всякакви жанрове: за периода 1915 – 1966 г. той заснема над 250 филма.

Бюдайн е активен във филмовата и телевизионната продукция почти до смъртта си. Умита през 1970 г. в Калифорния, САЩ.

Външни препратки 
 www.britmovie.co.uk 
 William Beaudine Collection at Oscars.org  
 William Beaudine at Hollywood.com 
 video.barnesandnoble.com 

Американски режисьори
Родени в Ню Йорк
Починали от бъбречна недостатъчност
Астра

Астрата (Aster), известна още като богородичка, е род градински цветя. Тя цъфти в края на лятото и началото на есента.

Видовете 
 Aster alpinus – алпийско димитровче
 Aster amellus – влакнесто димитровче
 Aster cordifolius
 Aster divaricatus
 Aster ericoides
 Aster laevis
 Aster lateriflorus
 Aster novae-angliae
 Aster novi-belgii
 Aster pilosus
 Aster pringlei
 Aster sibericus
 Aster tataricus
 Aster tonglensis

Бележки 

 
Цветя
Списък на страните по население

Това е списък на страните (независимите държави и зависимите територии), подредени по население.

През 2023 г. се появява различна информация за сравнение на населенията на двете най-многолюдни държави в света Китай и Индия поради намаляване на разликата между тях. Тя се позовава на различни източници и частично се основава на прогнози за изравняване на населението им през 2023 г.  Според брояча на населението в реално време към 9 юли 2023 г. населението на Китай нараства средно с около 14 души за минута, а на Индия - с около 34 души за минута. . Ако се запазят тези темпове, населенията на двете държави би следвало да се изравнят след 2 години 7 месеца и 19 дни, т. е. в края на февруари 2026 г.

Вижте също 
 Списък на страните по света

Бележки

Външни препратки 
 Бюро за преброяване на населението на САЩ
 Евростат
 Нарастване населението на света в реално време
 Национален статистически институт на България
 Национален статистически институт на Грузия
 Световен справочник на ЦРУ 
 Публикация на ООН „Перспективите за световното население“
 Статистически институт на Австралия
 Статистически институт на Канада
 Статистически институт на Франция
 Статистически отдел за развитие на Секретарията на Тихоокеанската общност
 Статистически институт на Тайван (Република Китай)
 Статистически институт на Андора 
 Статистически отдел по преброяване на населението на Хонконг

Население
Списъци на страни
Демографски сравнения на страните
Земеделие

Земеделието е системата от процеси за отглеждане на културни растения.

С понятието земеделие се означава също и голяма група аграрни науки, които изследват различните страни на системата културно растение – абиотични екологични условия – биотични екологични условия. Изследвания по аграрни науки в България се провеждат в системата на Националния център за аграрни науки (НЦАН) – София, някои институти към Българската академия на науките (БАН) и в няколко университета: Аграрен университет – Пловдив, Лесотехнически университет – София, Тракийски университет – Стара Загора.

Източници

Вижте също 
 Списък на земеделски теми
 Екология
 Науки за Земята
Педагогика

Педагогика () е социална наука, която изследва същността, закономерностите, тенденциите и перспективите на развитието на педагогическия процес. Тя е наука за обучението и образованието на детето и представлява съвкупност от научни познания, организирани в система и проверени в практиката. Тя е съвкупност от закономерности, принципи, методи, форми, средства и процедури за реализация на учебно-възпитателната дейност. Целта на педагогиката е с научни методи и средства, а така също и по пътя не експериментирането, да разработва теория за формирането на човешката личност.. В контекста на учене цял живот (Life-long learning) се използва думата андрагогия за еквивалентния термин при възрастните.

Историческа справка 
Педагогическата дейност се свързва с понятието мъдрост и е неразделна част от развитието на цивилизацията. Педагогическата мисъл се заражда в древногръцката, древноизточната и средновековната теология и философия. За първи път е развита като наука в началото на XVII в. от английския философ Френсис Бейкън и закрепена като такава от чешкия педагог Ян Амос Коменски-Комениус. Научната педагогиката е сравнително млада наука и нейните научни основи и предмет поставя немския философ и психолог Йохан Фридрих Хербарт (Johann Friedrich Herbart) в първата половина на XIX век. През втората половина на 19 век започва период на разцвет и диференциация на педагогическата наука. Има голяма разлика във възгледите за педагогика и педология.

До началото на ХХ век, в специализирания печат и педагогическите среди, много остро се дискутира въпроса дали педагогиката е наука или изкуство. Спорът се разрешава като педагогиката твърдо се определя за наука, а педагогическата практика – възпитанието и обучението – се определят като изкуство, поради творческия характер, който съдържат.

Възпитанието и обучението се зараждат с развитието на човешкото общество. Обществената функция на възпитанието е да подготви децата за живота на възрастните – да получат необходимите знания умения и навици, да усвоят писаните и неписани правила на социалното общуване.

Етимология 
Педагогика, от гръцки παιδαγογια означава буквално „детеръководство“ или ръководство на детското развитие.

Основните дялове на педагогиката са: общи основи, теория на възпитанието и теория на обучението (дидактика). Според възрастта, за които се отнася, се дели на предучилищна, училищна и педагогика за възрастните (андрагогика).

Вижте също 
 Дидактика
 Образование
 Специална педагогика
 Социална педагогика
 Военна педагогика
 Възпитание

Източници 

 Педагогика, Марин Андреев
 Теория на възпитанието, Бижков

Външни препратки 

 Специализиран научен съвет по педагогика към ВАК 
 Сайт за учители
Високосна секунда

Високосна секунда е промяна (от –1 или 1 секунда) в гражданското време с цел да го доближи до средното слънчево време.

Гражданското време се основава на координираното универсално време (UTC), което се поддържа от изключително точни атомни часовници. Земята обаче не се върти с постоянна скорост около оста си—слънчевият ден, макар и неравномерно, постепенно нараства, главно заради приливните сили на Луната.

За да се придържа гражданското време близо до слънчевото, UTC се коригира с една секунда. Указание за това се дава, когато разликата между UTC и универсалното време (по-точно UT1) се очаква да надхвърли 0,9 секунди.

След 23:59:59 UTC, се вмъква една допълнителна секунда 23:59:60, преди да се продължи с 00:00:00 на следващия ден. Отрицателни високосни секунди също са възможни, ако околоосното въртене на Земята се ускори, но това не се е случвало. В този случай, след 23:59:58 ще последва 00:00:00.

Високосните секунди се поставят само на края на месеца, като юни и декември са с първо предимство, а март и септември с второ. За разлика от високосните дни, те настъпват едновременно в целия свят. Например една високосна секунда на 31 декември, ще се отбележи в България на 1 януари в 1:59:60 часа.

В миналото, високосни секунди са се прибавяли на всеки 18 месеца. В днешно време, измерването на околоосното въртене на Земята и обявяването на високосни секунди е задължение на международна служба за изчисление на въртенето на Земята—International Earth Rotation and Reference Systems Service, IERS. Тъй като забавянето на Земята е неравномерно, не е възможно да се предвиди за дълъг период от време, кога ще се наложи вмъкването на високосна секунда. Затова IERS издава бюлетини на всеки 6 месеца, които установяват наличието или липсата на високосна секунда през следващия период. От януари 1970 г. до юни 2015 г., IERS дава указания за 26 високосни секунди.

Забележка: високосните години са нещо съвсем различно.

Външни препратки 
 Всички бюлетини към IERS
 Допълнителна информация за бюлетина и архив
 Статия на Американската Военноморска Обсерватория за високосните секунди

Време
Копривец

Копрѝвец е село в Северна България (община Бяла, област Русе). Намира се на 16 км от град Бяла и на 34 км от град Попово на пътя София – Варна.

География 
Копривец се намира в Северна България, в Лудогорско-Добруджанската хълмисто-платовидна подобласт на Дунавската равнина.

Селото е разположено в подножието на Поповско-Самуиловските височини (220– 296 м надморско ниво), на 16 км от град Бяла и на 34 км от град Попово на пътя София-Варна. Надморската височина на Копривец e 119 м.

История 
Най-старите следи от поселищен живот в района на Копривец са открити в местността Южека, където е разкрита селищна могила. Тя се датира от късния неолит (5300 – 4100 г. пр. н. е, култура Хотница I) и от ранната бронзова епоха. Край местността Новите гробища също е открито селище от късния неолит. Край селото е намирана тракийска керамика, както и тракийско селище и надгробни могили от V – III в. пр.н.е.

В местността Змей кале се намират останки от ранновизантийска крепост, изградена по времето на император Юстиниан I. Останките на крепостта са пострадали значително от иманярски набези.

Раойнът на селото е бил обитаван и по време на Първото и Второто българско царство.

Културни и природни забележителности 
Най-голямата културна забележителност е манастирът „Св. Петка“. Макар и сравнително нов – изграден през 1988 – 1989 г., той е пазител на християнския морал и ценности. Иконостасът му е изработен изцяло в духа на старите майстори. Тук се извършват обредни ритуали. Манастирът е женски – управлява се от игумения и се обитава от монахини. Последното посвещаване на послушница в монахиня (пострижение) в манастира е на 31 юли 2010 г.

Бележки

Външни препратки 
 Добре дошли в Копривец!
 koprivetz.otbg.eu

Села в област Русе
Населени места в община Бяла (област Русе)
Салицилова киселина

Салициловата киселина е представител на ароматните монохидроксикарбоксилни киселини. Според номенклатурата на IUPAC, тя е 2-хидроксибензоена.

История 
Салициловата киселина е изолирана за пръв път от кората на бяла върба (Salix alba), откъдето произлиза тривиалното ѝ наименование. От нея северноамериканските индианци са правели лекарства срещу главоболие.

Състав и строеж 
В салициловата киселина – C6H4(OH)COOH – карбоксилната и хидроксилната групи са директно свързани с бензеновото ядро.

Салициловата киселина е сравнително силна. Една от причините е значителната стабилизация на салицилатния йон чрез образуването на вътрешномолекулна водородна връзка между отрицателно заредения O-атом на карбоксилатния йон с фенолната OH-група. Вътрешномолекулната водородна връзка е много здрава, понеже е в цикъл.

Изомерия 
Салициловата киселина има три позиционни изомера: орто-, мета- и пара.

Физични свойства 
Салициловата киселина е безцветно кристално вещество със сладък вкус. Тя се разтваря по-добре в гореща вода, сублимира при слабо нагряване, и декарбоксилира при висока температура.

Химични свойства 
Наличието на две функционални групи (-COOH и -OH), бензеново ядро, както и взаимното им влияние, определят химичните свойства на салициловата киселина и нейната висока реакционноспособност.

Киселинните свойства на салициловата киселина се определят както от карбоксилната, така и от хидроксилната група. Тя взаимодейства с метали, основни оксиди и хидроксиди, като реакциите протичат на два етапа (първо с -COOH групата, а после с -OH групата).

Естерификация 
Естерификацията с алкохоли протича само с карбоксилната група. Фенолната хидроксилна група се естерифицира с оцетен анхидрид. Солите и естерите на салициловата киселина се наричат салицилати и намират широко приложение.

При естерификация на салицилова киселина с оцетна киселина се получава ацетилсалицилова киселина (аспирин).

Получаване 
Един от важните промишлени методи за получаване на салицилова киселина е методът на Колбе – взаимодействие между сух натриев фенолат и CO2 под налягане (P) и при температура 120°-140 °C. Полученият натриев салицилат се обработва със солна киселина, при което се отделя натриев хлорид и се получава салицилова киселина.

Физиологично действие и приложение 
Салициловата киселина има антисептични и бактерицидни свойства, предотвратява протичането на гнилостни процеси и затова се използва като консервант в хранителната промишленост и в домакинството. Нейните производни – естери, соли и други, намират широко приложение в медицината. Особено голямо е приложението на ацетилсалициловата киселина (известна още като аспирин) и фенилсалицилата (лекарството салол).

Бележки

Вижте също 
 бензоена киселина
 химия

Антисептици
Салицилови киселини
Монохидроксибензоени киселини
Едноосновни киселини
Бензоена киселина

Бензоената киселина е ароматна карбоксилна киселина. Солите ѝ се наричат бензоати. При нагряване сублимира. Слабо се разтваря във вода. Разтваря се в етанол, етер и други органични разтворители. Парите ѝ имат остра миризма и дразнят дихателните пътища. Бензоената киселина е по-силна от алкановите киселини с изключение на мравчената. Причината за това е влиянието на бензеновото ядро, което допълнително стабилизира карбоксилния йон и води до по-лесно отцепване на водороден катион. Участва в заместителни реакции – халогениране, нитриране и сулфониране. Карбоксилната група оказва влияние върху ароматното ядро. Под нейно влияние заместителните реакции протичат на мета позиция и то по-трудно в сравнение с бензена. При декарбоксилиране се получава бензен.

Има антисептично действие и се използва в хранително-вкусовата промишленост като консервант, най-вече в алкохолните напитки. Най-широко приложение има нейната сол – натриев бензоат. Използва се и за синтез на фунгициди, лекарства, багрила и др. Смята се за една от най-вредните добавки сред разрешените консерванти.

Бензоени киселини
Едноосновни киселини
Заговезни

Заговезни са църковни празници, празнувани в деня преди началото на период на пости. Има няколко такива дни в годината:
 Месни заговезни и Сирни заговезни — преди започване и в началото на Великите пости;
 Петрови заговезни — преди започване на Петровите пости;
 Богородични заговезни — преди започване на Богородичните пости;
 Коледни заговезни — преди започване на Коледните пости.

Християнски празници
Аеробика

Аеробиката, или аеробни упражнения, наричани още кардио (от англ. cardio, което е съкратено от cardiovascular – сърдечносъдов), е комплекс от физически упражнения, които обикновено се изпълняват на фона на музика.

Наричат се аеробни, защото са свързани с насищане на кръвта с големи количества кислород поради усилените дишане и кръвообращение, при което в тялото мазнините се окисляват, т.е. „изгарят“.

Тя тренира и увеличава силата, мощността, гъвкавостта и координираността. Аеробиката е много популярна сред жените, които я практикуват на групи или пред телевизора.

През 1960 г. д-р Кенет Х. Купър въвежда тренировка, която да укрепва и засилва сърцето и белите дробове, като така прави първата стъпка в „аеробната“ (кардио) тренировка в САЩ. Заглавието на публикуваната от него книга „Аеробика“ в крайна сметка дава и името на тази силова тренировка, в която се изпълняват ритмични и координирани движения с тялото на бърза музика. Честото и ниско интензивно натоварване на мускулите оформя и тонизира тялото. Ефикасна специално за краката и долната част на тялото, аеробиката подпомага и подсилването на торса, както и отслабването на цялото тяло.

Аеробиката е вид кардио-тренировка, но не е единствената.

Първоначалната цел на аеробиката е да развива сърдечно-съдовата издръжливост, като паралелно тренира и мускулите на тялото. Има добро влияние върху мускулите, ставите, сърдечно-съдовата система, белите дробове, кръвообращението, психиката (удоволствие и изразяване чрез движение)и общото здравословно състояние на човека. Такива занимания позволяват да се постигне добра физическа кондиция и добро познаване на собственото си тяло.

Аеробиката се практикува за да замести (разшири) фитнес-тренировката, да се изгарят калории, да оформи и стегне тялото, да укрепи физическото здраве и да го поддържа.

Има различни видове аеробика:
 кръгова аеробика
 интервална аеробика
 бокс аеробика / тае бо
 степ аеробика
 водна аеробика
 слайд аеробика

Състои се от загрявка, кардио част и разпуксане. Тренировката включва още: упражнения на земя, упражнения за разтягане (стречинг).

Основните патологии, които могат да възникнат, са двигателни:
 на мускулите – контузии, хематоми, мускулни травми, скъсвания, наранявания;
 на ставите – навяхване на глезени, на колене, на китки, изкълчване на рамене и лакти;
 на сухожилията – възпаление на сухожилията (тендинит), скъсвания на сухожилията;
 на костите – периостит, счупвания от умора, пълни счупвания;
 на гръбнака – болки в тила, в гърба, в кръста, ишиас.
Списък на селата в България

Това е списък на селата в България, подредени по азбучен ред. Всеки списък съдържа около 1000 села.

 Абланица – Голямо Асеново;
 Голямо Белово – Калайджии;
 Калейца – Неделкова гращица;
 Неделково – Скорците;
 Скравена – Яхиново.

Вижте също 
 Села в България с повече от 2000 жители
 Списък на селата по област
 Списък на населените места по област
 Списък на градовете в България

Списъци на места в България
!
Джоузеф Стиглиц

Джоузеф Юджийн Стиглиц () е американски икономист, автор и професор в Колумбийския университет. Носител е на нобелова награда от 2001 и на Медал „Джон Бейтс Кларк“ (1979). Бивш старши вицепрезидент и главен икономист на Световната банка. Той е може би най-известният съвременен икономист с леви убеждения и с критични виждания за глобализацията и икономистите на свободния пазар, които нарича „фундаменталисти на свободния пазар“. Неговата работа представлява отговор на тази на Милтън Фридман.

Към юни 2010 година Стиглиц е на второ място по цитираност според класацията на IDEAS/RePEc сред икономистите в света .

Биография 

Стиглиц е роден в Гери, щата Индиана, САЩ. От 1960 до 1963 учи в колежа Амхърст, след което продължава обучението си в Масачузетския технологичен институт. От 1965 до 1966 той учи и в Кеймбридж. В следващите години преподава в Масачузетския технологичен институт, Йейл, Принстън (1979-1988) и Станфорд (1988-2001). От 2001 г. преподава в Колумбийския университет.

Освен сериозния си принос в микроикономиката, Стиглиц играе важна роля и в политическата сфера. Той работи в администрацията на Бил Клинтън като председател на Съвета на икономически съветници между 1995 и 1997. В Световната банка той е вицепрезидент и главен икономист в периода 1997–2000. Стиглиц е бил икономически съветник на президента Георги Първанов (2002-2006?), а от 2010  е съветник на гръцкото правителство.

Почетен доктор на Университета за световно и национално стопанство в София (2002).

Библиография 
 На български
 Икономика на държавния сектор, София: Университетско издателство „Стопанство“, 1996 ISBN 954-494-212-2
 Свободно падане, София: ИнфоДар, 2010, ISBN 978-954-761-448-2
 Цената на неравенството, София: Изток-Запад, 2014, ISBN 978-619-152-339-9
 Еврото. Как една обща валута застрашава бъдещето на Европа, София: Изток-Запад, 2016, ISBN 978-619-152-937-7

Източници

Външни препратки 

  Лична страница на сайта на Колумбийския университет
  CV на сайта на Колумбийския университет

Американски икономисти
Икономисти на публичния сектор
Антиглобализъм
Информационна икономика
Кейнсианска икономика
Възпитаници на Кеймбриджкия университет
Масачузетски технологичен институт
Преподаватели в Йейлския университет
Принстънски университет
Преподаватели в Оксфордския университет
Станфордски университет
Колумбийски университет
Световна банка
Носители на Нобелова награда за икономика
Американски нобелови лауреати
Членове на Националната академия на науките на САЩ
Доктор хонорис кауза на Карловия университет
Доктор хонорис кауза на УНСС
Евреи в САЩ
Хора от Индиана
Алфред Маршал

Алфред Маршал () е един от най-влиятелните икономисти, професор по политическа икономия в Кеймбриджкия университет. Идеите на Маршал са повлияни от Адам Смит, Томас Малтус и Джон Стюарт Мил.

През 1890 г. Маршал пише книгата си „Принципи на политическата икономия“, в която представя теорията за търсенето и предлагането, теорията за пределната полезност и производствената теория на ценообразуването. На тези основи Маршъл стъпва, за да изведе принципа на ценовата еластичност на търсенето.

Книгата на Маршал е особено полезна с математическото представяне на принципите в икономиката, заради което се превръща и в основа на модерните учебници по тази дисциплина. Тя е била и основен учебник за много представители от следващото поколение икономисти в Англия, САЩ, Австралия и други страни.

Терминът икономика е въведен от Алфред Маршал като сбит синоним на „икономическа наука“ и като заместващ по-широкия термин политическа икономия. Според някои, неговата цел е да направи политическата икономия позитивна наука за пазарната икономика и да я освободи от идеологически пристрастия, да създаде от нея обща теория на пазарната икономика.

Ученик на Маршал е друг значим икономист – Джон Мейнард Кейнс.

Съчинения 
 1879 – The Economics of Industry (with Mary Paley Marshall)
 1879 – The Pure Theory of Foreign Trade: The Pure Theory of Domestic Values
 1890 – Principles of Economics
 1919 – Industry and Trade
 1923 – Money, Credit and Commerce

Източници 

Английски икономисти
Учени в Кеймбриджкия университет
Възпитаници на Кеймбриджкия университет
Родени в Лондон
Джон Хикс

Сър Джон Ричард Хикс () е един от най-бележитите и влиятелни икономисти на 20 век. Хикс е професор в Оксфордския университет през по-голямата част от живота си и получава Нобелова награда през 1972 г. Той развива известните „compensation“ criteria“ („критерии за компенсация“ или „компенсаторни“ критерии) през 1939 г. с цел сравняването на качеството на живот.

Неговият най-важен принос е модел, основан на теориите на Джон Мейнард Кейнс, който обяснява икономиката като баланс на три стоки: пари, потребление и инвестиции.

Избрана библиография 
 1932, 2nd ed., 1963. The Theory of Wages. London, Macmillan.
 1934. „A Reconsideration of the Theory of Value“, with R. G. D. Allen, Economica.
 1937. „Mr Keynes and the Classics: A Suggested Interpretation“, Econometrica.
 1939. „The Foundations of Welfare Economics“, Economic Journal.
 1939, 2nd ed. 1946. Value and Capital. Oxford: Clarendon Press.
 1940. „The Valuation of Social Income“, Economica, 7:105–24.
 1941. „The Rehabilitation of Consumers' Surplus“, Review of Economic Studies.
 1942. The Social Framework: An Introduction to Economics.
 1950. A Contribution to the Theory of the Trade Cycle, Oxford: Clarendon Press.
 1956. A Revision of Demand Theory, Oxford: Clarendon.
 1958. „The Measurement of Real Income“, Oxford Economic Papers.
 1959. Essays in World Economics, Oxford: Clarendon Press.
 1961. „Measurement of Capital in Relation to the Measurement of Other Economic Aggregates“, in Lutz and Hague, editors, Theory of Capital.
 1965. Capital and Growth. Oxford: Clarendon Press.
 1969. A Theory of Economic History. Oxford: Clarendon Press.
 1970. „Review of Friedman“, Economic Journal.
 1973. „The Mainspring of Economic Growth“, Nobel Lectures, Economics 1969–1980, Editor Assar Lindbeck, World Scientific Publishing Co., Singapore, 1992.
 1973. Autobiography for Nobel Prize
 1974. „Capital Controversies: Ancient and Modern“, American Economic Review.
 1975. „What Is Wrong with Monetarism“, Lloyds Bank Review.
 1976. Economic Perspectives. Oxford: Clarendon Press.
 1979, „The Formation of an Economist.“ Banca Nazionale del Lavoro Quarterly Review, no. 130 (September 1979): 195–204.
 1980. „IS-LM: An Explanation“, Journal of Post Keynesian Economics.
 1981. Wealth and Welfare: Vol I. of Collected Essays in Economic Theory. Oxford: Basil Blackwell.
 1982. Money, Interest and Wages: Vol. II of Collected Essays in Economic Theory. Oxford: Basil Blackwell.
 1983. Classics and Moderns: Vol. III of Collected Essays in Economic Theory. Oxford: Basil Blackwell.
 1989. A Market Theory of Money. Oxford University Press.

Външни препратки 
  

Английски икономисти
Неокейнсианска икономическа школа
Възпитаници на Оксфордския университет
Преподаватели в Лондонското училище по икономика и политически науки
Манчестърски университет
Преподаватели в Оксфордския университет
Носители на Нобелова награда за икономика
Британски нобелови лауреати
Уорикшър
Макроикономика

Макроикономиката е наука за икономиката на национално ниво като едно цяло — сбора от новосъздадените стоки и услуги, дохода на населението, нивото на безработица сред търсещите работа и принципите, определящи движението на цените. Макроикономиката може да се използва за анализ на действията, които могат да се предприемат, с цел постигане на цели от различна важност, каквито са икономическият растеж, стабилността на цените, премахването на безработицата и постигането на стабилен бюджетен баланс.

С малки изключения, като част от работата на Карл Маркс например, до 30–те години на 20 век типичният икономически анализ се съсредоточава върху фирмата и отделната индустрия. Едва след Голямата депресия от началото на 30–те обаче, и с развитието на сфери на изследване като националния доход и статистиката за продуктивността, макроикономическата наука започва да придобива нови размери и влияние. Особено важни са идеите на Джон Мейнард Кейнс, който използва разбирането си за цялостното търсене в дадена икономика, за да обясни движенията в продуктивността и безработицата. Цяла школа от икономисти впоследствие използва неговите теории.

Едно от големите предизвикателства на модерната икономика е опитът отново да се свържат микро– и макроикономическите модели. Теоретици, като например Робърт Лукас младши, предлагат през 70–те години виждането, че идеите на Кейнс най-малко изглеждат съмнителни, защото не се основават на допускания относно действията на индивида. Вероятно тази критика не отчита достатъчно основополагащите твърдения на Кейнс за „дивия дух“, който се приема, че често определя държанието на индивида.

Бележки
Протон

Протон във физиката (от гръцки – „първи, основен“) е частица с положителен електричен заряд, равен на 1,6 • 10–19 кулона и маса 938 MeV/c2 (1,6726231 • 10–27 kg, или около 1836 пъти по-голяма маса от тази на електрона. Протонът се разглежда като стабилен (с долна граница на период на полуразпад около 1035 години), макар някои теории да предсказват възможен пълен разпад на тази частица. Протонът има плътност около 2,31 × 1017 kg/m3

Ядрото на най-разпространения изотоп на водородния атом е един протон. Ядрата на атомите са съставени от протони и неутрони, свързани заедно чрез силни ядрени взаимодействия. Броят на протоните в ядрото на атома определя химичните характеристики на атома и кой химичен елемент е това.

Протоните се класифицират като бариони и са съставени от 2 горни кварка и от един долен кварк, които се придържат от силните ядрени енергии, опосредствани чрез глуони. Протоновият антиматериен еквивалент е антипротонът.

В химията и биохимията терминът протон се отнася до водородния катион (H+). В този контекст, донорът на протони е киселина, а протонният акцептор е основа (виж водороден показател).

История 
Протонът е открит през 1918 г. от Ърнест Ръдърфорд. Той забелязва, че при изстрелване на алфа-частици в газообразен азот сцинтилационните детектори отчитат, че вследствие на това облъчване се отделя водород. Ръдърфорд решава, че единственото място, от което може да е дошъл този водород, е азотът, което ще означава, че азотът съдържа водородни ядра. Поради това той предполага, че водородното ядро, за което и преди се е знаело, че има атомен номер 1, трябва да е елементарна частица. Ръдърфорд нарича тази частица протон, от „πρώτος“ („протос“), която е гръцката дума за „първи, основен“. Отбелязва се и с

Вижте също 
 Антипротон
 Атомен номер

Бариони
Квантова механика
Неутрон

Неутро̀н е термин от физиката, означаващ елементарна частица с нулев електрически заряд, маса в покой 940 MeV (малко над тази на протона) и спин ½.

Ядрата на повечето атоми се състоят от протони и неутрони (с изключение на най-често срещания изотоп на водорода, който притежава само един протон). Извън ядрото неутронът е нестабилен и има период на полуразпад около 15 минути в покой (при движение с релативистични скорости това време се увеличава). При разпад отделя електрон и антинеутрино и се превръща в протон. Същият вид разпад се наблюдава и в някои ядра. Частиците в атомното ядро (протоните и неутроните) се превръщат една в друга чрез отделянето или приемането на пион. Неутронът се класифицира като барион и се състои от два долни и един горен кварк.

Реакции 
Тъй като неутронът няма електрически заряд, той не йонизира веществата, през които преминава, и не губи енергия в електрически и магнитни полета.

При ядрените реакции, за да взаимодействат електрически заредени частици (ядра на атоми), те могат да се доближат само при много високи температури (скорости), тъй като трябва да преодолеят кулоновата сила на отблъскване.

Неутронът достига ядрата свободно и поради това реакциите между неутрон и ядро протичат при всякаква температура и имат важно практическо значение.

При сблъсък с ядро неутронът може да бъде отразен еластично, може да се слее с ядрото или в резултат на сблъсъка може да се получат няколко нови ядра или частици.

Практически реакции 
Най-използваната реакция с неутрони е верижната реакция на делене на ядрено гориво. В ядрените реактори и атомните бомби тя е основният източник за получаване на енергия.

Друга важна реакция е сливането на неутрон с ядро. Така се получават изотопи на химическите елементи, някои от които са радиоактивни (разпадат се поради неустойчивостта си).

Бариони
Квантова механика
Списък на страните по площ

Това,е списък на страните в света, подредени по площ. Площта е изразена в квадратни километри. За подреждането се използва главната държава (където е нужно), като се дават и площите на зависимите от нея територии, както и общата площ.
Териториите включват вътрешни за страната водни площи (езера, водоеми и реки).

Бележка: Площта на Земята е 510 065 284 km² – 70,8% (361 126 221 km²) от земната площ е вода, а 29,2% (148 939 063 km²) е суша.

Списък на площите на страните заедно със зависимите територии, дадени със самата страна

Забележка 
Дадените 193 държави са 191–те членове на ООН, заедно с Тайван и Ватикана.

Списъкът също съдържа и 11 държави, които притежават общо 66 зависими територии, от които 23 са предимно необитаеми и заради това не са включени в списъка. Общата бройка е 259 страни и зависими територии.

Списък на страните и зависимите територии, подредени по площ 
Списъкът включва сушата и океаните (номера 1, 2, 3, 4, 5, 7), Антарктика (номер 8), островите Спартли (за който претендират различни страни; номер 256) и 259 страни и зависими територии, които са изброени също и по-горе.

Източници 
 
 

Списъци на страни
Април

Април е името на четвъртия месец според Григорианския календар и има 30 дни.

Етимология 
Думата идва от латинското Aprilis (aprio означава отварям – пролетта се „отваря“). Старото славянско име на този месец е билo  т.е. брезов, понеже през този месец се разлистват брезите.

В ирландския календар този месец се казва Aibreán и е третият и последен пролетен месец.

Прабългарите наричали този месец Твирем.

Празници 
Вторият вторник на април всяка година -  Европейски ден на равноправното заплащане, обявен от BPW (Business and Professional Women) Европа

Любопитно 
 Април е първият месец с 30 дни.
 Денят на хумора и шегата е на 1 април.
 Великден се пада в неделя между 4 април и 8 май включително.
 Април започва на същия ден от седмицата, на който започва и месец юли, както и на същия ден, на който започва януари през високосна година.

Вижте също 
 Исторически годишнини
 Календар на православните църковни празници за месец април

Външни препратки 
 Българският фолклор и месец април

Месеци
Енио Мориконе

Енио Мориконе () е италиански композитор, който е известен със своята филмова музика.  Той е написал музиката към повече от 570 филма, само 30 от които уестърни. Въпреки това, той е известен най-вече с тях, като една от най-известните му творби е музиката, която е написал за превърналия се в класика филм на Серджо Леоне „Добрият, лошият и злият“.

Биография 
Мориконе е роден в Рим и изучава тромпет, композиция и хорова музика и хорово дирижиране в Консерваторията на Национална академия „Санта Чечилия“. Той започва да пише музика към филми през 1955 г., но продължава да композира класическа музика. През 1956 г. се жени за Мария Травия. През 1964 г. започва прочутото му сътрудничество с режисьора Серджо Леоне, както и с Бернардо Бертолучи. През 1965 г. пише музиката към „За шепа долари“ на Серджо Леоне, а по-късно и към други спагети-уестърни. До 1968 г. той намалява работата си извън филмовото изкуство, като през тази година написва музика за 20 филма.

Енио Мориконе пише музиката за култовата поредица „Октопод“ – La Piovra.

Отличия 
Той получава първия си Сребърна лента през 1970 г. за музиката към „Представи си, че една вечер на вечеря“ (Metti, una Sera a Cena), а втората идва само след година, за „Сако и Ванцети“. През 1979 г. е номиниран за Оскар за пръв път за музиката към „Райски дни“, през 1986 г. за „Мисията“, 1987 г. – „Недосегаемите“, и през 2001 г. за „Малена“. През 2007 г. получава Оскар за цялостно творчество. През март 2008 г. чилийският президент Мишел Башле му връчва Ордена „Пабло Неруда“ за заслуги към изкуството и културата.

Удостоен с титлата Почетен доктор на Нов български университет (11 декември 2013 г.).

Творчество 

Често филмовата музика на Мориконе се записва от други музиканти: Уго Монтенегро имал хит от версия на темата от „Добрият, лошият и злият“ в САЩ и в Обединеното кралство, и след това записал албум с музика на Мориконе през 1968 г. Джон Зорн записал албума „The Big Gundown“ с музика на Енио Мориконе в средата на 1980-те.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 
 Енио Мориконе Официална уебстраница
 Приветствено слово на маестро Енио Мориконе при получаването на титлата Почетен доктор на Нов български университет, сайт на НБУ, 9 март 2015
 Le vent, le cri

Италиански композитори
Филмови композитори
Композитори на 20 век
Италиански диригенти
Италиански пианисти
Носители на „Оскар“
Носители на Златен глобус
Носители на награда BAFTA
Европейски филмови награди
Носители на награда „Грами“
Носители на „Оскар“ за най-добра музика
Носители на ордена на Почетния легион
Доктор хонорис кауза на НБУ
Родени в Рим
Починали в Рим
Яп де Хоп Схефер

Яп де Хоп Схефер () е нидерландски политик (партиен лидер, депутат), дипломат, министър на външните работи на Нидерландия (2002 – 2003), 11-и генерален секретар на НАТО.

Биография 
Роден е в Амстердам на 3 април 1948 г. Завършва Юридическия факултет на Лайденския университет (1974), след което отбива редовната си военна служба в Нидерландските въоръжени сили като пилот на военни товарни самолети.

Постъпва като стажант (1975) и работи в Министерството на външните работи от 1976 до 1986 г. През първите 2 г. е в нидерландското посолство в Гана. След това е в постоянното представителство на Нидерландия при НАТО в Брюксел до 1980 г. Личен секретар на външния министър (1980 – 1986).

От 1986 до 2002 г. е депутат в парламента от партията Християнско-демократически призив (Christen Democratisch Appèl), като оглавява парламентарната комисия по международни работи през 1992 – 1997 и 2001 – 2002 г. В партийната йерархия се издига до заместник-лидер (1995 – 1997) и лидер на ХДП (1997 – 2001).

Министър на външните работи на Нидерландия от 22 юли 2002 до 3 декември 2003 г., по съвместителство е председател на Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа (2003).

Става 11-ия генерален секретар на НАТО на 5 януари 2004 г., след като наследява Джордж Робъртсън, заемал тази длъжност от 1999 до 2003 г.

Яп де Хоп Схефер владее родния си нидерландски, както и английски, немски и френски език. Доктор хонорис кауза на Бургаския свободен университет (с протокол от 14.03.2008).

Женен е, има 2 дъщери. В свободното си време бяга и играе тенис и скуош. Обича да пее, да чете нидерландска, френска и английска литература, както и да гледа френски филми.

Бележки 

Нидерландски политици
Министри на външните работи на Нидерландия
Генерални секретари на НАТО
Председатели на ОССЕ
Носители на орден „Стара планина“
Доктор хонорис кауза на Бургаския свободен университет
Родени в Амстердам
Национален химн

Националният химн е патриотично музикално произведение, прието официално от правителството на една държава за официална национална песен.

През 19 и 20 век, заедно с развитието на националните държави, повечето държави си избират национален химн, който съжителства и с други патриотични песни, типични за нацията.

Бележки 

!
Музикална терминология
Списъци
Административно деление на Обединеното кралство

Административно-териториалното деление на Обединеното кралство е сложно и разнородно, което се дължи на продължителната му еволюция в продължение на векове. През последните десетилетия значението на традиционно най-важните единици, графствата и енориите, намалява за сметка на градовете, окръзите и регионите.

Обединеното кралство се състои от 4 историко-географски области: Англия, Уелс, Шотландия и Северна Ирландия. Те обикновено се наричат нации (nations) или страни (countries), като всяка от тях има различно административно деление. В определен контекст Англия и Уелс се разглеждат като обща единица, най-вече заради общата им правна система.

Англия 

Първото ниво на административно деление в Англия са 9-те региона, създадени сравнително скоро във връзка с административните и статистически процедури на Европейския съюз.

На следващото ниво са административните графства (administrative counties). Те не трябва да се бъркат с историческите графства (historic counties) и церемониалните (географски) графства (ceremonial/geographic counties), които понякога имат същите имена, но са с различни граници и в наши дни нямат административни функции. Повечето административните графства се подразделят на окръзи (districts), но има и два вида изключения:
 Унитарни администрации (unitary authorities), всяка от които се състои от един окръг (графството и окръгът имат обща администрация)
 Общински графства (metropolitan counties), които нямат собствена администрация, а нейните функции се изпълняват от администрациите на съставляващите графството общински райони (metropolitan boroughs).

Системата на административните графства не включва Голям Лондон, който има собствена администрация и административно деление.

Шотландия 

Шотландия се състои от 32 съветни области (council areas), подобни на английските единни администрации. Шотландия също е разделена на 31 исторически графства, които в наши дни не се използват за правителствени административни цели.

Уелс 

Уелс се състои от 22 единни власти, оформени като 10 графства-райони (county boroughs), 9 графства (counties) и 3 града (cities). Уелс е също така разделен на 13 исторически графства, въпреки че те вече не се използват за правителствени административни цели.

Северна Ирландия 

Северна Ирландия се състои от 6 графства и 26 района (districts).
Африкаанс

Африкаанс (по-рано известен като бурски език) спада към долногерманската група езици, като до началото на 20-и век е бил смятан за диалект на нидерландския език. Смята се, че около 85% от думите в африкаанс и нидерландския език съвпадат. Разпространен е основно сред бялото и цветнокожото население в страните в Южна Африка (предимно в Република Южна Африка и Намибия).

История 
Вероятно езикът води своето начало от XVII век, още в Капската колония. През първата половина на XVIII век африкаанс се използва като устно-разговорен език.

Разпространение 
Африкаанс е разпространен основно в РЮА (5 983 000), Намибия (146 000), Великобритания (100 000), Канада (60 000), Нова Зеландия (21 000), Ботсвана (20 000), Австралия (13 000) и други страни.

Република Южна Африка 
Най-голям брой говорещи африкаанс има в РЮА – 5 983 000 души (13,3%), като той е 3-тият най-употребяван и сред 11-те официални езика в страната. Най-голям дял заема в провинциите Северен Кейп (56,6%) и Западен Кейп (55,3%).

Намибия 
В Намибия африкаанс е говорим за 11% от населението, или 146 000 души. Най-голям дял заема в регионите Хардап (44%), Карас (40%), Кхомас (24%), Еронго (22%) и Омахеке.

Диалекти 
Смята се, че африкаанс има 3 основни диалектни разновидности: източен, капски и оранжеворечен.

Източници

Външни препратки 

 Африкаанс-руски онлайн речник
Великият Гетсби

Великият Гетсби () е роман от американския писател Ф. Скот Фицджералд, издаден за първи път на 10 април 1925 г. Действието в него се развива в Лонг Айлънд, щата Ню Йорк през 20-те години на XX век. Романовата история е смятана от мнозина за олицетворение на срива на американската мечта, за неин коректив в ера на хедонизъм и материални търсения по време на т. нар. от самия автор „Ера на джаза“. Това е най-четеният роман, написан от американец, през ХХ век.

Сюжет 

Джей Гетсби е млад милионер със съмнително минало – някои казват, че е направил състояние от контрабанда на алкохол по време на сухия режим. Други говорят, че е убил важна клечка, а трети казват, че е бил немски шпионин и братовчед на кайзер Вилхелм II. Въпреки пировете, които устройва, въпреки неканените гости, които идват на забавите, Гетсби е самотен мъж, копнеещ за любовта на Дейзи. Той само иска да „повтори миналото“ – да се събере отново с Дейзи. Тя обаче е омъжена за расиста-милионер Том Бюканън и има малка дъщеря. Гетсби не счита това за препятствие пред любовта му и в действителност Дейзи е поласкана от нестихващия интерес на Гетсби.

Разказвачът в първо лице е Ник Карауей, млад брокер, който се мести в старата, занемарена къща, която е в съседство с имението на Гетсби. Карауей коментира действията на главните действащи лица. Той скоро осъзнава, че Том и Дейзи са „небрежни хора“. Когато Гетсби позволява на Дейзи да кара новата му кола, тя предизвиква катастрофа, в която Мъртъл Уилсън, любовницата на Том, е убита. Гетсби е толкова влюбен в Дейзи, че поема отговорността за инцидента и впоследствие е застрелян от отчаяния вдовец на Мъртъл, който е собственик на гараж. Освен бедния баща на Гетсби, Ник Карауей и човекът с очила, като очи на бухал, почти никой друг не идва на погребението.

Освен че илюстрира бурния живот от 1920-те, романът обсъжда въпроса за расизма посредством образа на Том Бюканън, който е привърженик на расовата теория на Хюстън Чембърлейн за превъзходството на бялата раса.

Екранизация 
Великият Гетсби е филмиран общо пет пъти:
 през 1926 г., режисиран от Хърбърт Бренън – ням филм от който, според IMDb, не са останали копия
 през 1949 г., режисиран от Елиът Нюджънт
 „Великият Гетсби“ (1974), режисиран от Джак Клейтън, често определян като най-добрият филм, направен по този роман. Във филма участват Робърт Редфорд в ролята на Джей Гетсби, Миа Фароу – Дейзи Бюканън, а сценарист е Франсис Форд Копола.
 през 2000 г., режисиран от Робърт Марковиц, с участието на Тоби Стивънс и Мира Сорвино
 „Великият Гетсби“ (2013), режисиран от Баз Лурман, с участието на Леонардо ди Каприо и Кери Мълиган

Вижте също 
 100-те книги на 20 век според Монд

Външни препратки 
 Книги
 
 The Great Gatsby  
 Видял е един нов свят, веществен, без да е реален: значимостта на „Великият Гетсби“, от Росен Велчев

 Филми
 
 
 
 
 „Великият Гетсби“ – История за Американската мечта в Под Моста

Романи на Франсис Скот Фицджералд
Книги от 1925 година
Ободрити

Ободритите, известни още като абодрити и бодрици (; ) са западнославянски народ, близък на венедите, живял по южните брегове на Балтийско море (днес Североизточна Германия и Северозападна Полша) от началото на новата ера до около 1500 г., когато се смесил с други народи. През 9 век славянска общност със същото име присъства и в Панония, като връзката между двете общности не е изяснена.

В Прибалтика 
През периода 800 – 1200 г. ободритите водили войни с датските крале, които се стремели към надмощие в балтийския район. Ободритите били християнизирани от немски мисионери.

В Панония 
В началото на 9 век ободритите живеят между реките Дунав и Тиса и вероятно попадат в границите на България след разгрома на Аварския хаганат от Крум през 803 година. Повече сведения за тях има от времето след 818 година, когато заедно с тимочаните те се отделят от Българската държава и се присъединяват към Франкската империя. През 822 година ободритите се присъединяват към въстанието на хърватския княз Людевит срещу император Лудвиг Благочестиви, което претърпява поражение. Междувременно българският владетел Омуртаг се опитва да върне по дипломатически път ободритите в границите на България, като в крайна сметка това е осъществено след две военни кампании през 827 и 829 година.

Бележки

Вижте също 
 Славяни
 Славянски народи

Западнославянски племена
Англия (пояснение)

В българския език географското название Англия може да обозначава различни неща:

 Англия, историческа област, днес част от Великобритания;
 кралство Англия - историческа държава на остров Великобритания
 погрешно използване на думата за Великобритания – острова, включващ Англия, Уелс и Шотландия;
 погрешно използване на думата за Обединеното кралство на Великобритания и Северна Ирландия.
Великобритания (пояснение)

В съвременния български език Великобритания може да обозначава някое от следните:

 остров Великобритания — най-големият от Британските острови, на който се намират Англия, Шотландия и Уелс;
 Кралство Великобритания – историческа държава (от 1707 до 1801 година);
 Обединено кралство Великобритания и Ирландия – историческа държава (от 1801 до 1921 година);
 Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия — днешната държава, обхващаща Англия, Шотландия, Уелс и Северна Ирландия, заедно с някои подчинени територии (след 1927 година);
 Британска империя — историческа империя: метрополията заедно с нейните отвъдморски владения (от края на XV век до разпадането на империята през XX век);
 „Мегали Вретания“, исторически хотел в Солун, Гърция.

Прилагателното е „британски“.

Вижте също 
 Британия