Alfabet

Et alfabet (fra græsk: alfa αλφα og beta βητα) er en ordnet rækkefølge af bogstaver. Alfabeter afviger fra andre skriftsystemer ved at konsonanter og vokaler skrives med lignende tegn.

Danske alfabet
Det danske alfabet ser således ud med store blokbogstaver:

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z Æ Ø Å

Bogstaverne Æ, Ø og Å kan også skrives: Ae, Oe og Aa. 

Det danske alfabet ser således ud med små bogstaver:

a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z æ ø å

De små bogstavs varianter af æ, ø og å kan også skrives: ae, oe og aa.

Alfabetisering 
Der er ofte forskellige regler i forskellige sprog for hvordan man alfabetiserer, det vil sige opstiller ordene i alfabetisk rækkefølge, også selvom sprogene bruger de samme bogstaver.

Dansk 
På dansk gældende følgende specielle regler:
 Aa skal alfabetiseres som å når det udtales som én vokal uanset om den betegnet en a-lyd eller en å-lyd. Hvis den eneste forskel på to ord er at det ene har å hvor den andet har aa, skal ordet med å stå først af de to ord.
 Aa skal kun alfabetiseres som to a'er når det udtales som særskilte vokaler, det vil sige når de to a'er tilhører hver sin stavelse som for eksempel i ordet ekstraarbejde.
 Fremmede bogstaver og accenter: Ü alfabetiseres som y, ä som æ, ö som ø, ð som d, þ som th, œ som oe. Hvis den eneste forskel på to ord er at det ene har et fremmed bogstav hvor den andet har det tilsvarende danske bogstav, skal ordet med det almindelige danske bogstav stå først af de to ord.
 Ved alfabetisering ses bort fra accenter. For eksempel alfabetiseres é, è og ë som e, og č og ç som c. Hvis den eneste forskel på to ord er, at det ene skrives med accent, mens den andet ikke gør, skal ordet uden accent stå først af de to ord.
Kilde: Retskrivningsordbogen.

Frem til 1980 skulle v og w derudover alfabetiseres som samme bogstav - idet w behandledes som en variant af v.

Fra bolle-å'ets indførsel i 1948 og frem til 1955 var der tvivl om, hvordan det skulle alfabetiseres. Fra 1952 til 1955 var den officielle politik, at det skulle stå først i alfabetet.

Biblioteker 
Bibliotekerne har en standard for alfabetisering af bibliografiske indførsler i kataloger, bibliografier, bibliografiske databaser mv. En undertiden overset ting er, at man ser bort fra bestemte og ubestemte artikler som en, et, den, det ved alfabetisering af artikler. En anden er, at man alfabetiserer sammensatte efternavne specielt, f.eks. vægtes mellemnavn over -sen navne.
 Katalogiseringsregler udarbejdet af Det Danske Katalogregeludvalg

Ortografiske særtegn 
Som ortografiske særtegn regnes diakritiske tegn, herunder accenter og omlydstegn, der er tegn knyttet til bogstaver, f.eks. ogonek, i modsætning til tegnsætningstegn (komma, punktum etc.). Nogle særtegn har deres oprindelse i den gotiske skrift, som flere s-former, og f.eks. islandsk og færøsk kender separate bogstaver i deres alfabeter.

Gotisk skrift 

I Danmark blev den gotiske skrift officielt afskaffet i 1875 og i Sverige i begyndelsen af samme 
århundrede. Tyskerne kalder den for die deutsche Schrift, selv om i hvert fald 
Skandinavien også har benyttet den i århundreder i såvel trykt som håndskreven skrift, og også 
polske, tjekkiske, litauiske og finske skrifter med gotisk skrift findes. I Tyskland blev gotisk 
skrift anvendt til efter anden verdenskrig.

Kært barn har mange navne, siger man; og det er rigtigt. Forskellige skriftsnit får af 
bogtrykkeren forskellige navne, og der er forskelle, som den almindelige mand slet ikke kan følge 
med i. Her skelnes kun mellem to hovedformer: gotisk skrift og latinsk skrift.

Den gotiske skrift stammer tilbage til 1200-tallet og er karakteristisk ved sine kantede linjer 
og meget varierende stregtykkelser. På dansk er trykskriften ofte kaldt »krøllede bogstaver«. Et 
andet navn er frakturskrift, og selv om det i bogtrykkerfagsprog er en afart af gotisk skrift 
opstået i 16. århundrede i Tyskland, så er der ingen forskel i forbindelse med de grafiske 
detaljer, som er omhandlet i denne lille artikel. På engelsk bruges »blackletters« om trykt 
gotisk skrift og »German hand« om den håndskrevne.

På grund af dens dystre udseende og forbindelse til gotisk kultur er den gotiske skrift i moderne tid blevet brugt flere gange i kulturen såsom i black og gothic metal.

Med »latinsk skrift« henvises til alle de skrifttyper, der i dag er gængse, og som betegnes 
som »almindelige bogstaver«.

Omlydstegnet ¨ 

Det er almindeligt kendt, at det tyske omlydstegn, Umlaut, kan erstattes af et efterskrevet e. Hvis man på en skrivemaskine ikke har mulighed for at skrive ä, kan man i stedet skrive ae. I mange år blev tyskerne erindret om denne mulighed, når de fik edb-udskrifter i hænde. Op gennem 70'erne og 80'erne var det almindeligt, at tyske printere kun indeholdt det engelsk/amerikanske tegnsæt, A-Z og a-z (og nogle specialtegn), hvorimod danske printere fik udskiftet tegnene [\]{|} med ÆØÅæøå (i denne rækkefølge). Dette er bemærkelsesværdigt, idet danskerne i øvrigt har været mere 
tilbøjelige til at tillægge sig engelsk/amerikanske normer end tyskerne.

Men hvad er forbindelsen mellem e og omlydstegnet ¨? Oprindelsen af omlydstegnet skal findes i, 
at et gotisk håndskrevet e som hovedbestanddel består af to parallelle streger. Et sådant e skrevet 
over et bogstav blev snart reduceret til to streger, og når disse blev forkortet, blev det til to 
prikker.

Faktisk kan man finde en række eksempler i både gotisk og latinsk skrift, hvor omlyden er angivet 
ved et regelret e over omlydsvokalen.

I/J 
Ligesom med U og V har der i oldtiden ikke været skelnet mellem I og J i romernes efterladte indskrifter på latin, og brugen af j i latinske ord er sjælden, men forekommer.

I den trykte gotiske skrift skelnes der ikke mellem I og J som store bogstaver, så når man på tryk så et navn som I. C. Iacobsen, kunne man ikke med sikkerhed vide, om det første I stod for I eller J, så man sagde I. C. Jacobsen, selv om han måske hed Jens Christian. Helt op i nutiden har forfatteren Jens Peter Jacobsen været kendt som I. P. Jacobsen, og flere andre eksempler kunne nævnes.

Kryds- og tværsløsere ved også, at man i krydsord ofte bruger I for både I og J.

ø-/ö-former 

Efter retskrivningen i 1800-tallet skelnedes der mellem to ø'er i dansk, nemlig ø og ö.
I ABC'er frem til 1900 står der öm med ö, fordi det er et åbent ø. I hø, sø og tø er der ø, fordi 
ø skal udtales lukket.

Hvad gör hunden? Den gør.

Gotiske s-former 

Et stort S kan have forskelligt udseende afhængig af skriftsnittet. Det er rent typografisk 
betinget, uden at der er nogen forskel. Men der er to forskellige små s'er. Det ene ligner det 
almindelige latinske s (til forskel betegnet som »kort s« uden at dette må tillægges nogen 
fonetisk betydning). Det andet har i ethvert givet skriftsnit et udseende som et f uden tværstreg 
(betegnet som »langt s«). Der er forskel på anvendelsen i dansk og i tysk.
På dansk anvendes »kort s«, når det er sidste bogstav i stavelser og ord, og andre steder bruges 
»langt s«.

På tysk bruges »kort s« kun som sidste bogstav i et ord. Det er samme regel, som gælder for de to 
s-former, der findes på græsk.

Det tyske »dobbelt-s«, ß, kan i dag transskriberes til ss, men tidligere transskriberedes det til 
sz, hvilket også er oprindelsen, en ligatur af gotisk »langt s« og z. I det tysksprogede Schweiz 
bruges altid kun ss.

Latinske s-former 

Almindeligvis kender vi i latinsk skrift kun ét lille s. Det »lange s« med udseende som f uden 
tværstreg kan imidlertid godt findes. Det nyeste eksempel, jeg kender, er i min 7. udgave af Der 
Sprach-Brockhaus (Wiesbaden 1967). I håndskreven udgave ser det lange latinske s ligesådan ud som 
et håndskrevet gotisk h.

U/V 
De gamle romere, hvis sprog var latin, skelnede ikke mellem U og V, så i indskrifter indhugget i sten finder man V brugt for både u- og v-lyden, fordi V var lettere at hugge end U. I middelalderens latinske skrifter trænger efterhånden en skelnen mellem u og v igennem nogle steder, men med forskel. I den angelsaksiske verden har man i latinsksprogede skrifter i stor udstrækning brugt u for både u og v, mens vi har været vant til en skelnen mellem u og v undtagen efter g og q, hvor der mest bruges u, selv om det udtales som v, f .eks. i ord som anguis og quis.

Geminationsstreg 

En streg sat over en konsonant angiver, at tegnet skal fordobles. Gemination betyder fordobling 
og er sprogligt i familie med det latinske ord gemini = tvillinger. Geminationsstregen er gået af 
brug, men findes i gamle håndskrifter og til tider også på skilte. Hvis der i ordet samen skrives en vandret streg over m'et, skal det læses som sammen.

Udtale 
Udtalen af c var i klassisk latin som k overalt, men i middelalderlatin ændredes udtalen til s, når 'c' stod foran en fortungevokal, og samme udtaleregel gælder i dag i dansk, tysk, fransk, engelsk og en række andre sprog.

C udtales som s foran en fortungevokal (e, i, y, æ, ø, å), f.eks. celle, citron, cykel, Cæsar, cølibat.

C udtales som k foran en bagtungevokal (a, o, u), foran de fleste konsonanter og i udlyd, f.eks. Carl, container, curler, clever, crepe og sidste 'c' i choc (men ch udtales som hvislelyd: /ʃok/).

Se også 

Alfabeter tilknyttet bestemte sprog:
 Græske alfabet
 Hangul, det koreanske alfabet
 Kyrilliske alfabet, Kyrillisk
 Runealfabetet, futhark,
 Glagolitiske alfabet
 Fønikiske alfabet
 Deseret-alfabetet - alternativt fonetisk tilpasset alfabet til det engelske sprog, udviklet omkring 1854

Alfabeter til specielle formål:
 Det internationale fonetiske alfabet (bruges i f.eks. ordbøger til at beskrive hvordan ordene udtales)
 Morsealfabetet
 NATO's fonetiske alfabet (der sætter "navne" på hvert bogstav, til brug i f.eks. radiosamtaler)

Forskellige europæiske sprogs alfabetiseringsregler og mulig implementering på computer: 
 Alphabetisierung auf Computer God oversigt over alfabetiseringsdetaljer.

Litteratur
 Franz Blatt: Alfabetets historia. Albert Bonniers Forlag, Stockholm 1945.

Noter 

 
Skriftsystemer
Biblioteks- og informationsvidenskab
Kodninger
Sprogforskning
Bogstaver