Henrik Ibsen

Henrik Ibsen (20. marts 1828 – 23. maj 1906) var en norsk dramatiker og digter. Han regnes som en af de vigtigste forfatterne i Det Moderne Gennembrud, en af de vigtigste forfattere i anden halvdel af det 19. århundrede og en af de vigtigste dramatikere i teaterhistorien. Ibsen skrev på det sprog, Danmark og Norge havde til fælles, der blev kaldet dansk i Danmark og norsk i Norge. Mange af hans skuespil udkom først på det danske forlag Gyldendal.

Barndom og opvækst 
Henrik Ibsen blev født d. 20. marts 1828 i Skien som den ældste i en søskendeflok på fem. Hans forældre var købmand Knud Ibsen og Marichen Ibsen (f. Altenburg). Slægten Ibsen stammer fra Møn i Danmark. Da Ibsen var syv år (1835) kom faren i økonomiske vanskeligheder. Familiens palæ i Skien blev solgt, og de måtte flytte til deres sommerbolig ved Venstøp uden for Skien. Knud Ibsen gik dog aldrig konkurs, men de økonomiske vanskeligheder kom alligevel til at præge Ibsens opvækst.

Apotekerlærling 

Da han var 15 år gammel, forlod Henrik Ibsen familien og drog til Grimstad for at gå i apotekerlære. Han var en flittig apotekerlærling og aflagde i 1847 prøve som apoteksmedhjælper (exam.pharm.). Ved siden af apoteksarbejdet fandt han også tid til at skrive, og efterhånden begyndte han også at læse til examen artium (studentereksamen). Inspireret af latinpensummet og muligvis også af Shakespeares Julius Cæsar skrev han i 1849 tragedien Catilina. Finansieret af hans to gode studenterkammerater Christopher Due og Ole Schulerud udkom Catilina i Kristiania 1850 under pseudonymet Brynjolf Bjarme, men bogen solgtes næsten ikke, og restoplaget blev solgt som indpakningspapir.

I 1850 flyttede Ibsen til Kristiania for at aflægge eksamen artium, sandsynligvis fordi han tænkte på at studere medicin ved universitetet i hovedstaden. Det blev der imidlertid aldrig noget af. Derimod stiftede han sammen med litteraturkritikeren Paul Botten-Hansen og forfatteren Aasmund Vinje et satirisk-litterært ugeblad inspireret af det danske Corsaren. Ibsen var bladets tegner og teateranmelder; samtidig skrev han litteratur- og teateranmeldelser i andre aviser. Og fortsatte med at skrive dramatik: Hans andet skuespil, eventyrkomedien Kæmpehøien, blev indleveret anonymt til Christiania Theater, hvor det blev antaget. 26. september 1850 blev et skuespil af Henrik Ibsen opført for første gang. Kort efter mødte han den verdensberømte norske violinist Ole Bull, som engagerede ham som ”dramatisk forfatter” ved Det norske Theater i Bergen, som Bull havde været medstifter af i 1850.

Læreår ved teateret 
Det Norske Theater var et erklæret nationalt projekt med ambitioner om at grundlægge en norsk scenekunst, som skulle erstatte den stærke danske dominans gennem blandt andet de mange danske teatergrupper, som turnerede i norske kystbyer. Det Norske Theater blev etableret i Komediehuset i Bergen, som var bygget i 1800 af Det dramatiske Selskab, men som fra 1830'erne hovedsagelig blev benyttet af omrejsende danske trupper.
Ibsen blev engageret som husdramatiker, og i løbet af de seks år i Bergen skrev han og fik opført fem skuespil ved teateret. Efter et studieophold i København og Dresden i 1852, finansieret af teatrets direktion, blev hans engagement ved teateret udvidet til også at omfatte iscenesættelse. Henrik Ibsen blev dermed en af de første sceneinstruktører i Norge. Gennem arbejdet som sceneinstruktør tilegnede han sig grundlæggende praktisk dramaturgiske kundskaber, som han kunne bruge i sine skuespil. Ibsens grundlæggende erfaringer fra praktisk teater ser man i hans mange detaljerede sceneanvisninger. I Bergen mødte han Suzannah Daae Thoresen, som han giftede sig med 1858, og fik sønnen Sigurd.

I 1857 blev Ibsen tilbudt stillingen som kunstnerisk direktør ved Kristiania norske Theater, som var etableret i 1852 som en nationalt orienteret konkurrent til det dansk drevne Christiania Teater i den norske hovedstad. Dette førte til nogle turbulente og vanskelige år for Ibsen. I 1862 gik Kristiania norske Theater fallit og blev slået sammen med Christiania Theater. Det indebar, at Christiania Theater blev ”fornorsket”. Ibsen blev engageret ved Christiania Theater som litterær konsulent, og 1864 iscenesatte han sit eget stykke Kongs-Emnerne (1863) her. Det blev hans sidste opgave med praktisk teater.

Idealisten Ibsen 
1. april 1864 forlod Ibsen Norge og mødte sin hustru og søn, som havde tilbragt vinteren hos hendes stedmoder Magdalene Thoresen i København, og rejste videre alene for at bosætte sig i Rom. Samme efterår kom hans lille familie til Rom, og dermed begyndte 27 års udlændighed. I  de boede Ibsen i Rom (1864-1868), Dresden (1868-1875), München (1875-1878), Rom (1878-1885) og München (1885-1891). Under det første Rom-ophold skrev han de store idédramaer Brand og Peer Gynt. Brand blev hans første succes på det nordiske bogmarked. Herefter blev hans skuespil udgivet i København – med Frederik Hegel ved Gyldendalske Boghandels Forlag som forlægger – og ikke i Kristiania. Brand og Peer Gynt var Ibsens brud med den nationalromantiske tradition, som dominerede kunst- og kulturlivet i Norge, og som hans mytologiske og historiske skuespil fra 1850'erne og begyndelsen af 1860'erne tilhørte. Han begyndte at gøre sig bemærket med satire og kritik af de snævre nationalistiske tendenser i sit hjemland.

I 1873 udkom Kejser og Galilæer, som Ibsen senere kaldte sit hovedværk. Det er en tiakters mastodont af et skuespil om romerriget i 300-tallet. I 1877 indledte han rækken af sine berømte og banebrydende samtidsdramaer med Samfundets støtter. Med dem stillede han sig i spidsen for ”det moderne gjennombrud” i europæisk åndsliv. I sine samtidsdramaer behandlede han centrale og kontroversielle temaer i det moderne samfund, kvinders stilling i ægteskab og samfund, moralsk hykleri og magtmisbrug blandt ledende mænd i næringsliv, politik, kirke og medier, forholdet mellem sandhed og moral, frihed og pligt, minoritet og majoritet, miljøhensyn versus økonomiske interesser, incest, dødshjælp m.m.

Samtidsdramatikeren Ibsen 
Med de realistiske Samfundets støtter (1877), Et dukkehjem (1879), Gengangere (1881) og En folkefiende (1882) opfyldte Ibsen den indflydelsesrige danske kritiker Georg Brandes' krav om at sætte problemer under debat. Et dukkehjem blev Ibsens internationale gennembrud. Det fik enorm betydning for kvindesagskampen overalt i verden og er sandsynligvis verdens mest spillede drama i moderne tid.

Før Ibsen vendte tilbage til Norge i 1891, skrev han Vildanden (1884), Rosmersholm (1886), Fruen fra havet (1888) og Hedda Gabler (1890). De dramaer med markante kvinder i hovedrollerne manifesterede en gradvis overgang fra det socialkritiske problemdrama til det psykologiske og symbolske drama. Ibsen blev af kritikerne og almenheden opfattet som en repræsentant for den socialkritiske realisme eller naturalismen, og hans gradvise overgang til en dybdepsykologisk symbolisme blev næppe forstået i hans samtid. Hans samtidsdramaer var vigtige for udviklingen af en psykologisk-realistisk (eller naturalistisk) skuespilkunst; først i løbet af det 20. århundrede begyndte teatret og litteraturkritikerne at beskæftige sig med de symbolske aspekter af Ibsens samtidsdramatik.

I 1891 flyttede Ibsen tilbage til Kristiania, hvor han først boede på Victoria Terrasse, så i Arbins gade, hvor han og hustruen boede til deres død hhv. i 1906 og 1914. Ibsen sidste hjem er i dag museum, Ibsenmuseet. Hans fire sidste dramaer, Bygmester Solness (1892), Lille Eyolf (1894), John Gabriel Borkman (1896) og Når vi døde vågner (1899), ses ofte som dramatiske portrætter i selvransagelsens og selvbekendelsens tegn. Hovedpersonerne er aldrende mænd med kreativt arbejde. De skuer tilbage og tager opgør med deres liv, som gerne ender tragisk. De sene dramaer er præget af symbolik.

I 1900 fik Ibsen sit første slagtilfælde. Hans "dramatiske epilog" Når vi døde vågner blev hans sidste skuespil. Han døde i 1906 efter flere år med dårligt helbred.

Ibsen skrev i alt 26 skuespil og omkring 300 digte. Hans skuespil har bevaret en stærk aktualitet og sættes stadig op på scener overalt i verden. Efter Shakespeare og før G B Shaw er Ibsen sandsynligvis verdens mest spillede dramatiker.

Ivo de Figueiredo skriver: "I dag tilhører Ibsen verden. Men det er umuligt at forstå [Ibsens] vej derud uden at kende til den danske kultursfære, som han udsprang af, som han løsrev sig fra og endte med at forme. Ibsen udviklede sig som menneske og kunstner i et alt andet end gnidningsløst samspil med dansk teater og litteratur".

Henrik Ibsens skuespil og digte 
 Catilina (drama) 1850
 Kjæmpehøjen (drama) 1850
 Sancthansnatten (drama) 1852
 Gildet paa Solhaug (drama) 1855
 Fru Inger til Østeraad (drama) 1857
 Olaf Liljekrans (drama) 1857
 Hærmændene paa Helgeland (drama) 1858
 Kjærlighedens Komedie (drama) 1862
 Kongs-Emnerne (drama) 1864
 Brand (drama) 1866
 Peer Gynt (drama) 1867
 De unges forbund (drama) 1869
 Digte (lyrik) 1871
 Kejser og Galilæer (drama) 1873
 Samfundets støtter (drama) 1877
 Et dukkehjem (drama) 1879
 Gengangere (drama) 1881
 En Folkefiende (drama) 1882
 Vildanden (drama) 1884
 Rosmersholm (drama) 1886
 Fruen fra havet (drama) 1888
 Hedda Gabler (drama) 1890
 Bygmester Solness (drama) 1892
 Lille Eyolf (drama) 1894
 John Gabriel Borkman (drama) 1896
 Når vi døde vågner (drama) 1899

Udvalgt litteratur om Ibsen og hans dramatik 
 Edvardsen, Erik Henning: Henrik Ibsen om seg selv. Genesis forlag, Oslo 2001. 
 Figueiredo, Ivo de: Henrik Ibsen: mennesket. H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo 2006. 
 Figueiredo, Ivo de: Henrik Ibsen: masken. H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo 2007. 
 Hov, Live: Med Fuld Natursandhed: Henrik Ibsen som teatermann. Multivers, København 2007. 
 Haave, Jørgen: Familien Ibsen. Telemark Museum/Museumsforlaget, 2017. 
 Johnston, Brian: The Ibsen Cycle: The Design of the Plays from Pillars of Society to When We Dead Awaken. Pennsylvania State University Press, Pennsylvanian 1992. 
 Moi, Toril: Ibsens modernisme. Pax forlag, Oslo 2006. 
 Rønning, Helge: Den umulige friheten: Henrik Ibsen og moderniteten. Gyldendal Norsk Forlag, Oslo 2006. 
 Templeton, Joan: Ibsen’s Women. Cambridge University Press, Cambridge 1997. 
 Wiingård, Jytte: Henrik Ibsen: en essaysamling. Multivers, København 2004. 
 Aarseth, Asbjørn: Ibsens samtidsskuespill: en studie i glasskapets dramaturgi. Universitetsforlaget, Oslo 1999.

Referencer

Eksterne henvisninger 

 Henrik Ibsens skrifter 
 Senter for Ibsenstudier 
 Den internationale Ibsenbibliografi 
 Faksimiler af Ibsens manuskripter 
 Søgbar database med alle Ibsens skuespil og digte  
 Artikel om Henrik Ibsen i Leksikon for det 21. århundrede 
 Ibsens Rimbrev til fru Heiberg i Kalliope 
  
 Nye funn kan endre historien om Ibsen. I en ny bok om Henrik Ibsen avsløres de største bløffene fortalt om ham. – Det var ikke noe synd på Henrik i det hele tatt, forteller Ibsen-forsker Jørgen Haave. 

Dramatikere fra Norge
Digtere fra Norge
Apoteksmedhjælpere
Personer i Norges historie
Storkors af Sankt Olavs Orden
Dansksprogede forfattere fra Norge
Personer fra Skien
Teaterledere fra Norge