alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Кръстина

Кръстѝна е село в Югоизточна България, община Камено, област Бургас.

География
Село Кръстина се намира на около 22 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас, около 5 km западно от общинския център град Камено и около 14 km южно от град Айтос. Разположено е в Бургаската низина, недалече от десния (западния) бряг на река Сънъ̀рдере, която се влива като ляв приток в Чукарска река (Чакърлийска река, Чакърлийка) на около километър преди вливането на Чукарска река в Бургаското езеро. Надморската височина в центъра на селото е около 70 m, на север нараства до около 80 m, а на югоизток намалява до около 60 m. Климатът е преходноконтинентален, почвите в землището са преобладаващо излужени смолници.

На около 500 m северно от Кръстина минава автомагистрала „Тракия“, с която селото няма непосредствена пътна връзка. През селото минава третокласният републикански път III-5392, водещ на северозапад отвъд магистралата до село Винарско и връзка с третокласния републикански път III-539, а на югоизток – до град Камено.

Землището на село Кръстина граничи със землищата на: село Винарско на северозапад и север; град Българово на североизток; град Камено на изток; село Равнец на юг; село Трояново на югозапад.

В землището на село Кръстина има (към 2022 г.) 3 язовира.

История 
В околностите на селото има голям могилен некропол (25 могили).

Селото възниква през османското владичество. Вероятно според предание, то е образувано от съществувала махала със заселници от други места и първоначално е наименувано Христина от местния чорбаджия – грък Зорополис, осигурявал работа на местното население, на името на загиналата му при наводнение през 1862 г. дъщеря. След Освобождението името на селото е променено на Кръстина.

След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

Първото училище в село Кръстина е от 1881 г. През 1928 г. е основано читалище „Христо Ботев“.

Църквата „Св. св. Кирил и Методий“ е изградена през 1924 г.

През 1959 г. е оповестено археологическо откритие на съкровище от 47 сребърни монети, направено в землището на селото.

Население
Населението на село Кръстина наброява 714 души при преброяването към 1934 г., 914 души към 1975 г. и 503 души (по текущата демографска статистика за населението) към 2020 г.

Етнически състав 

 Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Кръстина към 2022 г. е център на кметство Кръстина.

В село Кръстина към 2022 г. има:
 действащо общинско начално училище „Братя Миладинови“;
 целодневна детска градина;
 православна църква „Св. Св. Кирил и Методий“ – 1927 г.;
 пощенска станция.

Редовни събития 

Ежегодно в селото се провежда традиционен събор на 24 май.

Източници

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-055
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Камено
Ливада (област Бургас)

Ливада е село в Югоизточна България, община Камено, област Бургас.

География
Село Ливада се намира на около 22 km запад-югозападно от центъра на областния град Бургас, около 15 km юг-югозападно от общинския център град Камено и около 12 km север-североизточно от град Средец. Разположено е в Бургаската низина, върху равен терен от двете страни на течащ приблизително на юг ляв приток на Русокастренска река. Надморската височина в центъра на селото е около 10 m, а на изток и запад от реката нараства до около 15 – 20 m. Климатът е преходноконтинентален с черноморско климатично влияние, почвите в землището са преобладаващо смолници.

Общински път води на северозапад от Ливада до отстоящото на около 4 km село Русокастро, а на югоизток през село Тръстиково – до село Константиново и връзка с второкласния републикански път II-79 (Елхово – Средец – Бургас).

Землището на село Ливада граничи със землищата на: село Русокастро на запад и север; село Равнец на североизток; село Тръстиково на изток; село Дюлево на юг.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

Селото се нарича Сувàтите до март 1951 г., когато наименованието му е променено на Ливада.

Население 
Населението на село Русокастро наброява 1347 души при преброяването към 1934 г. и 1390 към 1946 г., намалява до 331 към 1985 г. и наброява 360 души (по текущата демографска статистика за населението) към 2020 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Ливада към 2022 г. е център на кметство Ливада.

В селото към 2022 г. има православна църква „Света Богородица“ – 1878 г.

През 1928 г. в село Ливада е учредено читалище „Развитие“, което – според съхранените архивни документи, до 1940 г. е действало.

Според съхранените архивни документи, в селото от 1881 г. е съществувало и действало училищно настоятелство и основно училище, което вероятно е било закрито към 1956 г.

Галерия

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-055

Села в област Бургас
Населени места в община Камено
Константиново

Името Константиново може да се отнася до:

 български села
 Константиново (Област Бургас)
 Константиново (Област Варна)
 Константиново (Област Хасково)
 Радовец, чието име до 1950 година е Константиново
 други населени места
 Константиново (Рязанска област), Русия
Полски извор

Пóлски ѝзвор е село в Югоизточна България, община Камено, област Бургас.

География
Село Полски извор се намира на около 16 km запад-югозападно от центъра на областния град Бургас, около 14 km южно от общинския център Камено и около 15 km североизточно от град Средец. Разположено е в Бургаската низина, край левия (северния) бряг на река Малджийско дере, вливаща се в язовир Мандра (Мандренско езеро). Надморската височина в центъра на селото при църквата „Света Петка“ е около 39 m, а общият наклон на терена в границите на селото е приблизително на юг към реката.

През Полски извор минава в приблизително направление север – юг третокласният републикански път III-7907, който на север води към квартал Долно Езерово на Бургас, а на юг води през село Тръстиково към село Дебелт и връзка с второкласния републикански път II-79 (Елхово – Средец – Бургас). Общински път на изток води към съседното село Черни връх.

Землището на село Полски извор граничи със землищата на: село Братово на север; град Бургас на изток; село Черни връх на югоизток; село Тръстиково на юг и запад; село Равнец на северозапад.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Кър чешме е преименувано на Полски извор.

Население 
Населението на село Полски извор наброява 763 души при преброяването към 1934 г. и 991 към 1946 г., намалява до 445 към 1985 г., а към 2020 г. наброява (по текущата демографска статистика за населението) 669 души.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Други 
Селото е електрифицирано и водоснабдено. Голяма част от селото наподобява вилна зона. Има редовен крайградски транспорт от Бургас (към 2021 г. – автобус № 16, автогара „Запад“).

В землището на селото има няколко тракийски могили, разкопани от иманяри.

Фотогалерия

Източници

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-055
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Камено
Свобода (пояснение)

Свобода може да се отнася за:

 Свобода, способността да се действа съзнателно, по здравомислещ начин и при самоконтрол в дадена градивна посока

 Географски обекти
 Свобода (връх) в Родопите
 Свобода (област Бургас), село в Област Бургас
 Свобода (област Добрич), село в Област Добрич
 Свобода (област Кърджали), село в Област Кърджали
 Свобода (област Пазарджик), село в Област Пазарджик
 Свобода (област Стара Загора), село в Област Стара Загора
 Свобода (квартал), квартал на София
 Свобода (остров), остров в река Марица

 Други значения
 Ханес Свобода (р. 1946), австрийски политик
 Свобода (1869 – 1872), български вестник, издаван в Букурещ (1869 - 1872 г.), редактор Любен Каравелов
 Свобода (1886 – 1920), български вестник (1886 - 1899 г. и 1918 - 1920 г.), орган на Народнолибералната партия
 Свобода (1914 – 1917), вестник на българската емиграция в САЩ
Трояново

Името Трояново носят две български села:

 Трояново, област Бургас
 Трояново, област Стара Загора
Тръстиково

Името Тръстиково носят две български села:

 Тръстиково, област Бургас
 Тръстиково, област Варна
Черни връх (пояснение)

Черни връх може да се отнася за:

Планински върхове 
 Черни връх, най-високият връх на Витоша;
 Черни връх, връх в планина Осогово;
 Черни връх, връх в Медни рид, близо до Бургас.

Села 
 Черни връх (област Бургас)
 Черни връх (област Монтана)
 Черни връх (област Шумен)

Друго 
 Черни връх (булевард в София)

Вижте също 
 Църни връх (община Вранска баня)
 Бойков връх
Аспарухово

Името Аспарухово може да се отнася за:
 Аспарухово, административен район на Варна
 Аспарухово, квартал на Варна
 Аспарухово, село в Област Бургас
 Аспарухово, село в Област Варна
 Аспарухово, село в Област Монтана
 Аспарухово, село в Област Плевен
 Аспарухово, село в Софлу (дем), Беломорска Тракия

Вижте също 
 Хан Аспарухово – село в Община Стара Загора, област Стара Загора
 Хан Аспарух – пояснение
Детелина (пояснение)

Детелина може да се отнася за:
 Детелина, род тревисти растения
 Детелина, село в Област Бургас
 Детелина, село в Област Варна
 детелина, вид пътен възел
 Детелина Николова – български политик
 Детелина Борисова  – български политик
Венец (пояснение)

Венец може да се отнася до:

 венец – ритуален букет от зелена растителност и цветя
 лавров венец
 венец (анатомия) – мека тъкан покриваща челюстите
 венец (механика) – вид зъбно колело, предаващо въртенето чрез верига

География 
 Венец (област Бургас) – село в област Бургас, България
 Венец (област Стара Загора) – село в област Стара Загора, България
 Венец (област Шумен) – село в област Шумен, България
 Венеца (пещера) – пещера в землището на село Орешец, община Димово, област Видин, България
 Венци или Венче (гръцко име Кендро) – село в дем Гревена, Гърция
 РРТС Венец – най-високата антена в България (302 m)

Друго 
 „Венец (1911 - 1914)“ – българско списание, излизало от 1911 до 1914 г.
 „Венец (1925 - 1943)“ – българско списание, излизало от 1925 до 1943 г.
Глумче

Глу̀мче е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География 
Село Глумче се намира на около 43 km северозападно от центъра на областния град Бургас, около 7 km север-североизточно от общинския център град Карнобат и около 19 km западно от град Айтос. Разположено е в североизточната част на Карнобатската котловина. Надморската височина в центъра на селото е около 175 m и не се променя значително в границите му.

Общински път води от Глумче на юг към връзка с първокласния републикански път I-6, минаващ през Карнобат и Айтос, а на север – към село Зимен.

Южно край село Глумче минава железопътната линия Пловдив – Бургас, на която има железопътна спирка „Глумче“.

Землището на село Глумче граничи със землищата на: село Зимен на север; село Кликач на североизток и изток; село Соколово на югоизток; град Карнобат на юг; село Сигмен на запад.

Населението на село Глумче, наброявало 315 души при преброяването към 1934 г. и 377 към 1946 г., намалява до 135 към 1992 г. и 84 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 94 лица, за 69 лица е посочена принадлежност към „българска“ етническа група, за 24 – към ромска и за едно – „не отговорили“.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Àхмачево е преименувано на Глумче.

Създаденото през 1929 г. читалище „Изгрев“ е действащо към 2022 г.

Личности 
 Георги Вълков Георгиев (Равнинов) (1930 – 1990) – писател

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-055
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Деветак

Деветàк е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Деветак се намира на около 54 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас, около 15 km югозападно от общинския център град Карнобат и около 11 km изток-югоизточно от град Стралджа. Разположено е в западното подножие на Хисаро-Бакаджишкия праг, източно край река Мочурица. Климатът е преходно-континентален. почвите са предимно алувиални, алувиално-ливадни и излужени канелени горски. Надморската височина в селото при църквата е около 164 m и на югоизток нараства до около 180 m, а на запад намалява до около 150 m.

На около километър южно от Деветак минава автомагистрала „Тракия“, с която селото няма непосредствена пътна връзка. Общински път води от Деветак на изток към село Железник отвъд магистралата, а на север през село Деветинци – към село Венец и връзка там с първокласния републикански път I-6, минаващ през Карнобат и Айтос.

Землището на село Деветак граничи със землищата на: село Деветинци на север; село Церковски на североизток; село Железник на изток; село Сан-Стефано на юг; село Маленово на запад.

В землището на село Деветак има два язовира.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Ѝситлии е преименувано на Деветак.

Население 
Населението на село Деветак наброява 1390 души при преброяването към 1934 г. и 1625 към 1946 г., намалява до 528 към 1985 г. и 112 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Деветак към 2022 г. е център на кметство Деветак.

В село Деветак към 2022 г. има:
 читалище „Светлина – 1928 г.“;
 православна църква „Свети пророк Илия“;
 пощенска станция.

Личности 
 Родени в Деветак
 Енчо Мутафов (1943 – 2009), учен-литературовед, професор

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-054
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Деветинци

Деветѝнци е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Деветинци се намира на около 54 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас, около 14 km запад-югозападно от общинския център Карнобат и около 29 km изток-североизточно от град Ямбол. Разположено е в западното подножие на Хисаро-Бакаджишкия праг, край десния (западния) бряг на река Мочурица. Климатът е преходно-континентален. почвите са предимно алувиални и алувиално-ливадни. Надморската височина в центъра на селото е около 153 m.

Общински път води от Деветинци на юг към село Деветак и през него на изток към село Железник отвъд автомагистрала „Тракия“, а на север – към село Венец и връзка там с първокласния републикански път I-6, минаващ през Карнобат.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Докузек е преименувано на Деветинци (от турската дума „докуз“ – девет).

Население 
Населението на село Деветинци наброява 469 души при преброяването към 1934 г. и 575 към 1946 г., намалява до 171 към 1985 г. и 27 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 
В селото е имало църква, изградена през периода, когато България е била под османска власт. Според предание, Васил Левски е преспал една нощ в нея по време на обиколките в България, когато е създавал революционни комитети.

Около коригираното с диги корито на Мочурица са запазени край селото част от меандрите на реката, образувани в равния терен от течението ѝ преди корекцията.

Редовни събития 
Всяка година на трети юни в селото се провежда събор, който събира хора и от околните села.

Личности 
В село Деветинци (тогава Докузек) е роден д-р Атанас Недев (1881 – 1977 г.), окръжен лекар в Бургас (1925 – 1940 г.).

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-054
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Добриново

Добриново може да се отнася за:

 Добриново, село в Област Бургас, България;
 Добриново, село в Област Кърджали, България;
 Илиохори, село в дем Загори, Гърция, чието име до 1927 година е Добриново.
Драганци

Драгàнци е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Драганци се намира на около 40 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас, около 9 km южно от общинския център Карнобат и около 27 km югозападно от Айтос. Разположено е в Бургаската низина. Надморската височина в центъра на селото е около 145 m. През селото протича местната Колнушка река, десен приток на Русокастренска река.

През Драганци минава третокласният републикански път III-795, който на юг води през село Екзарх Антимово към връзка с второкласния републикански път II-79 (Елхово – Бургас), а на север след пътен възел с автомагистрала Тракия продължава до връзка западно от Карнобат с първокласния Подбалкански път.

Землището на село Драганци граничи със землищата на: град Карнобат на север; село Детелина на изток; село Екзарх Антимово на юг; село Крумово градище на запад.

В землището на Драганци има 4 язовира.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Хаджѝ Балабанлѝи е преименувано на Драганци.

Население
Населението на село Драганци наброява 489 души при преброяването към 1934 г. и 605 към 1946 г., намалява до 268 към 1985 г. и 110 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Изпълнителната власт в село Драганци към 2022 г. се упражнява от кметски наместник.

В село Драганци към 2022 г. има:
 читалище „Господин Иванов – 1928 г.“;
 православен храм „Свети Илия“;

Природни и културни забележителности

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-054
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Драгово

Дрàгово е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Драгово се намира на около 33 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас, около 10 km изток-югоизточно от общинския център град Карнобат и около 15 km югозападно от град Айтос. Разположено е в източните склонове на възвишението Хисар, по полегатия десен (западен) долинен склон на Селската река, десен приток на Чукарска река (Чакърлийска река, Чакърлийка). Надморската височина в центъра на селото е около 250 m. На Селската река югоизточно край селото има язовир.

Общински път води на северозапад от Драгово през село Соколово до връзка с първокласния Подбалкански път.

Землището на село Драгово граничи със землищата на: село Чукарка на север; село Караново на североизток и изток; село Винарско на югоизток; село Вратица на юг; село Хаджиите на югозапад и запад; село Соколово на северозапад.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Дживирлѝи е преименувано на Драгово.

Население 
Населението на село Драгово наброява 427 души при преброяването към 1934 г., след последователни низходящи и възходящи промени през следващите години намалява до 239 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Драгово към 2022 г. е център на кметство Драгово.

В селото към 2022 г. има джамия.

Личности 
 Родени
 Дончо Вълчев (1932 – 2004), български живописец, професор

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-055
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Железник

Железник може да се отнася за:

 село Железник (Област Бургас);
 село Железник (Област Кърджали);
 Железник, квартал на Стара Загора;
 Железник, квартал на Белград;

Вижте също 
 Железнец
Житосвят

Житосвя̀т е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Житосвят се намира на около 41 km запад-югозападно от центъра на областния град Бургас, около 20 km южно от общинския център град Карнобат и около 22 km северозападно от град Средец. Разположено е по полегат южен склон на хълм от югоизточните склонове на Хисаро-Бакаджишкия праг при прехода му към Бургаската низина. Надморската височина в центъра на селото при църквата е около 176 m. Общият наклон на терена е на юг, към течащата на около 5 km от селото Господаревска река, в която се оттичат водите на множеството прорязващи землището на селото дерета: Коручешменското дере – най-западното дере, граничещо със селата Правдино и Добриново, Хутулското дере – на километър източно от Коручешменското дере, Кочина дере, Орлешки камък, селското дере, Карабаютското дере и Манастирското дере, което приема водите си от „Касаджиковия кайнак“.

През Житосвят минава третокласният републикански път III-795, който на юг води през село Малина, през кръстовище с второкласния републикански път II-53 и през село Драка към връзка с второкласния републикански път II-79 (Елхово – Бургас), а на север през селата Екзарх Антимово и Драганци и след пътен възел с автомагистрала Тракия продължава до връзка западно от Карнобат с първокласния Подбалкански път. Общински път от Житосвят на запад води през селата Добриново и Сан-Стефано до село Железник.

Землището на село Житосвят граничи със землищата на: село Екзарх Антимово на север; село Черково на североизток; село Орлинци на изток; село Малина на юг; село Правдино на югозапад; село Добриново на запад.

В землището на Житосвят има 4 язовира.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

Селото с дотогавашно име Джумалѝи е преименувано през 1934 г. на Хаджѝ Марѝново, през 1943 г. – на Житосвèт, а през 1966 г. – на Житосвя̀т

През 1878 – 1879 г. в село Джумалии (Житосвят) стара турска къща е ремонтирана и приспособена за параклис, който носи името „Свети Йоан Кръстител“. В този параклис се служи до построяването на новата църква през 1935 – 1936 г, която също носи името „Свети Йоан Кръстител“.

Училище в селото има от 1879 г. до 1958 г.

Население 
Населението на село Житосвят наброява 1437 души при преброяването към 1934 г. и 1485 към 1946 г., намалява до 371 към 1985 г. и 104 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Житосвят към 2022 г. е център на кметство Житосвят.

В село Житосвят към 2022 г. има:
 православна църква „Свети Йоан Предтеча“;
 пощенска станция.

Културни и природни забележителности 
Южно покрай Житосвят са видими очертанията на Еркесията.

Бележки

Външни препратки 
 Прабългарски пограничен вал Еркесия
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-054
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Зимен

Зѝмен е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Зимен се намира на около 44 km северозападно от центъра на областния град Бургас, около 11 km север-североизточно от общинския център град Карнобат и около 18 km запад-северозападно от град Айтос. Разположено е в Източна Стара планина, по югозападните склонове на Карнобатската планина при прехода ѝ към източната част на Карнобатската котловина. Общият наклон на терена е в посока юг-югоизток, а надморската височина в центъра на селото е около 245 m. Климатът е преходно-континентален.

Общински път води от Зимен на север до село Раклиново, а на юг през село Глумче до връзка с първокласния Подбалкански път източно от Карнобат.

Землището на село Зимен граничи със землищата на: село Раклица на запад и север; село Раклиново на север и изток; село Кликач на югоизток; село Глумче на юг; село Сигмен на югозапад.

В землището на Зимен има 2 язовира – „Сухото дере“ и „Кайряка“.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Къшла кьой е преименувано на Зимен.

Население
Населението на село Зимен наброява 500 души при преброяването към 1934 г. и 523 към 1946 г., намалява до 323 към 1985 г. и 118 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 

 Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Зимен към 2022 г. е център на кметство Зимен.

В село Зимен към 2022 г. има читалище „Червена звезда – 1928 г.“;

Културни и природни забележителности 
На 1 – 2 km запад-северозападно от Зимен се намира античен и средновековен комплекс от две крепости и няколко големи селища.

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-043
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Искра (пояснение)

Искра може да се отнася за някое от следните понятия.

 искра́ – светеща частица
 електрическа искра́ – вид електрически разряд
 И́скра – българско женско име
 „Искра“ – Исторически музей „Искра“, Казанлък

Медии 
 „Искра“ – български вестник, излизал в Казанлък от 1924
 „Искра“ – българско списание, излизало от 1888 до 1897 година
 „Искра (1911 – 1912)“ – българско списание, излизало в Солун от 1911 до 1912 година
 „Искра“ – руски вестник, основан през 1900 г. от Ленин
 „Искра“ – югославски нелегален комунистически вестик

Топоними 
 Искра – село в Област Бургас, България
 Искра – село в Област Габрово, България
 Искра – село в Област Кърджали, България
 Искра – село в Област Пловдив, България
 Искра – село в Област Силистра, България

Вижте също 
 Искрица – село в Област Стара Загора, България
 „Македонска искра“ – вестник, издаван на български и английски език, излизал от 1946 до 1957 година
 „Работническа искра“ – български вестник, излизал в Солун от 1909 до 1911 година
Кликач

Кликàч е село в североизточна  България, община Карнобат, област Бургас.

География 
Село Кликач се намира на около 41 km северозападно от центъра на областния град Бургас, около 9 km североизточно от общинския център град Карнобат и около 16 km западно от град Айтос. Разположено е в източната част на Карнобатската котловина, по полегатия склон на ниско възвишение. Общият наклон на терена е предимно на северозапад. Надморската височина в центъра на селото е около 186 m. Климатът е преходно-континентален; почвите са смолници, солонци (герени, Solonetz по ФАО) и солончаци (Solonchaks по ФАО).

Природните условия са благоприятни за зърнопроизводство, отглеждане на технически култури (слънчоглед), зеленчукопроизводство, лозарство, овощарство, говедовъдство, овцевъдство, птицевъдство.

Общински път води от Кликач на юг до връзка с първокласния Подбалкански път, а на североизток – към село Тополица. Севрозападно покрай Кликач минава железопътната линия Пловдив – Бургас, на която има жп спирка Кликач.

Землището на село Кликач граничи със землищата на селата: Зимен на северозапад и север; Раклиново на север; Черноград на североизток и изток; Соколово на юг; Глумче на запад.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Теллял кьой е преименувано на Кликач.

Предполага се, че селото е основано около 1700 г. край чифлик. Името му „Теллял кьой“ се свързва с турцизма „телалин“, означаващ „глашатай“ и поради това при преименуването е уподобено с диалектното „кликач“.

В селото е имало църковно настоятелство, което е събирало помощи за строеж на църква, но поради недостатъчното средства църква не е построена.

Училището е открито през 1873 г. По време на Руско-турската война е закрито и отворено отново през 1880 г. Класовете са слети. Училищна сграда е построена през 1892 г. Нова училищна сграда е построена през 1957 г.

Население 
Населението на село Кликач наброява 709 души при преброяването към 1934 г., след намаляване до 610 към 1956 г. нараства до 746 към 1975 г. и след колебания в числеността през следващите години наброява 729 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Кликач към 2022 г. е център на кметство Кликач.

В село Кликач към 2022 г. има:
 действащо читалище „Христо Ботев – 1935 г.“;
 действащо общинско основно училище „Христо Ботев“;
 целодневна детска градина „Пролет“;
 джамия;
 пощенска станция.

Източници

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-043
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Козаре

Козàре е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Козаре се намира на около 36 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас, около 7 km югоизточно от общинския център град Карнобат и около 20 km запад-югозападно от град Айтос. Разположено е по южните склонове на възвишението Хисар. Общият наклон на терена е предимно на югоизток. Надморската височина в центъра на селото е около 186 m. Климатът е преходно-континентален.

Общински път води от Козаре на север до връзка източно от Карнобат с първокласния Подбалкански път, а чрез попътни отклонения – до близките села Хаджиите, Драгово и Соколово.

На около 1,5 km южно от Козаре минава магистрала Тракия, с която селото няма непосредствена пътна връзка.

Землището на село Козаре граничи със землищата на: град Карнобат на запад и север; село Хаджиите на изток; село Детелина на юг.

Южно от Козаре в землището му отвъд магистралата има микроязовир (поземлен имот с кадастрален идентификатор 37650.100.5; по данни към 25 септември 2022 г.).

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Кара кая е преименувано на Козаре.

Население 
Населението на село Козаре наброява 455 души при преброяването към 1934 г. и 528 към 1946 г., намалява до 80 към 1985 г. и е 27 души (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Изпълнителната власт в село Козаре към 2022 г. се упражнява от кметски наместник.

Природни и културни забележителности

Бележки

Външни препратки 
 Осветиха параклис Възнесение Господне в карнобатското село Козаре. 2 юни 2022. Автор: Флагман.бг
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-055
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Крумово градище

Кру̀мово градѝще е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Крумово градище се намира на около 46 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас и около 6 km югозападно от общинския център град Карнобат. Разположено е в югозападните подножия на възвишението Хисар. Надморската височина в центъра на селото при църквата е около 199 m, нараства на юг до 215 – 220 m, а намалява до около 190 m на запад, в посока към течащата на около 3 – 4 km от селото река Мочурица.

На около 3 km южно от Крумово градище минава магистрала Тракия, с която селото няма непосредствена пътна връзка. Общински пътища водят от Крумово градище: на север до връзка с третокласния републикански път III-795; на юг към село Железник и на запад към село Церковски.

Землището на село Крумово градище граничи със землищата на: град Карнобат на север и изток; село Драганци на югоизток; село Екзарх Антимово на юг; село Железник на югозапад; село Церковски на запад.

В землището на Крумово градище има два микроязовира (към 26 септември 2022 г.): западно край селото (поземлен имот с кадастрален идентификатор 40021.43.153) и южно от селото (поземлен имот с кадастрален идентификатор 40021.133.237).

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

При преброяването през 1893 г. селото – тогава Кулазлий – е имало 44 сгради и 288 жители.

През 1934 г. село Кулазлии е преименувано на Крумово градище.

Население 
Населението на село Крумово градище наброява 1192 души при преброяването към 1934 г. и 1377 към 1946 г., намалява до 827 към 1985 г. и 326 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Крумово градище към 2022 г. е център на кметство Крумово градище.

В село Крумово градище към 2022 г. има:
 действащо читалище „Надежда – 1929 г.“;
 православна църква „Свети Архангел Михаил“;
 пощенска станция.

Културни и природни забележителности 
На около 4 km северозападно от Крумово градище, в землището на град Карнобат, се намират останките на византийската крепост Маркели.

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-054
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Мъдрино

Мъ̀дрино е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Мъдрино се намира на около 52 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас, около 9 km северозападно от общинския център град Карнобат и около 29 km западно от град Айтос. Разположено е в Карнобатската котловина, североизточно от Терзийски баир, върху равен терен на около километър от течащата югозападно от него река Мочурица. Надморската височина в центъра на селото е около 177 m. Климатът е преходно-континентален.

През Мъдрино минава третокласният републикански път III-705, водещ на север до връзка с второкласния републикански път II-73 и село Вълчин, а на северозапад през село Горово към град Сунгурларе.

На около километър североизточно от селото минава железопътната линия София-Илиянци – Карлово – Карнобат – Комунари – Варна.

Землището на село Мъдрино граничи със землищата на: село Вълчин на запад и север; село Невестино на североизток; село Сигмен на изток; град Карнобат на изток и юг; село Искра на юг.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Кадъ-кьой е преименувано на Мъдрино.

През 1936 г. в селото е създадено читалище „Пробуда“.

През 1999 г. е закрито кметство Мъдрино. Изпълнителната власт в селото към 2022 г. се упражнява от кметски наместник.

Население 
Населението на село Мъдрино наброява 511 души при преброяването към 1934 г. и 538 към 1946 г., намалява до 162 към 1992 г. и 75 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 
В западния край на селото са запазени около двадесет много стари дървета от вековна дъбова гора.

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-042
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Невестино

Името Невестино носят три български села:

 Невестино (област Бургас)
 Невестино (област Кърджали)
 Невестино (област Кюстендил)

и една община
 Невестино (община)
Сан-Стефано (село)

Сан-Стефàно е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Сан-Стефано се намира на около 49 km западно от центъра на областния град Бургас, около 16 km юг-югозападно от общинския център град Карнобат и около 31 km изток-североизточно от град Ямбол. Разположено е сред ниските хълмове в Хисаро-Бакаджишкия праг, западно от вододелната му линия. Надморската височина в центъра на селото е около 230 m и нараства на югоизток до около 250 – 260 m.

Общински път води от Сан-Стефано: на север през селата Железник и Крумово градище до връзка с третокласния републикански път III-795, а на юг през село Добриново до село Житосвят и връзка там с пътя III-795.

Землището на село Сан-Стефано граничи със землищата на: село Деветак на северозапад и север; село Железник на север; село Смолник на изток; село Добриново на юг; село Богорово на юг; село Недялско на югозапад; село Маленово на запад; .

В землището на Сан-Стефано има 3 язовира.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Исмаѝл-факъ̀ е преименувано на Сан-Стефано.

Население
Населението на село Сан-Стефано наброява 1154 души при преброяването към 1934 г. и 1217 към 1946 г., намалява до 349 към 1985 г. и 77 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Изпълнителната власт в село Сан-Стефано към 2022 г. се упражнява от кметски наместник.

В село Сан-Стефано към 2022 г. има:
 действащо читалище „П. Р. Славейков – 1927 г.“;
 православна църква „Свети Архангел Михаил“;
 пощенска станция.

Редовни събития 
 На 1 май всяка година се провежда събор.

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-054 (Селото е надписано „Санстефано“.)
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Сигмен

Сигмèн е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Сигмен (преди това с. Бездарам Сеймен) се намира на около 47 km северозападно от центъра на областния град Бургас и около 7 km северно от общинския център град Карнобат. Разположено е в Карнобатската котловина, върху равен терен. През селото тече река Азмака, ляв приток на река Мочурица. Надморската височина в центъра на селото е около 172 m. Климатът е преходно-континентален.

Общински път се отклонява от второкласния републикански път II-73 на север, минава през Сигмен и води до село Раклица.

На около 2 km югозападно от селото минава железопътната линия София-Илиянци – Карлово – Карнобат – Комунари – Варна.

Землището на село Сигмен граничи със землищата на: село Невестино на запад и север; село Раклица на север; село Зимен на североизток; село Глумче на изток; град Карнобат на югоизток и юг; село Мъдрино на запад.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г. След Междусъюзническата война в 1913 година около 7-8 български семейства от Ерменикьой се заселват в Сигмен.

Население 
Населението на село Сигмен наброява 1107 души при преброяването към 1934 г. и 1120 към 1946 г., намалява до 453 към 1985 г. и 142 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Сигмен към 2022 г. е център на кметство Сигмен.

В село Сигмен към 2022 г. има:
 действащо читалище „Светлина – 1922 г.“;
 пощенска станция.

Известни личности 
 Родени в Сигмен
 Васил Вълев (1934 – 2021) – художник;
 Иван Радев – художник.
 Славчо Чанев - писател, поет, културен деец.

Други 
Ледник Сигмен на остров Лиеж в Антарктика е наименуван в чест на село Сигмен.

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-042
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта
 Н. Шумарев, Низ ужаса на пламъците - 2 (promacedonia.org)

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Соколово

Соколово може да се отнася за някое от селата:

 Соколово (Област Бургас), България;
 Соколово (Област Габрово), България;
 Соколово (Област Добрич), България;
 Соколово (Област Ловеч), България;
 Соколово, на гръцки Парапотамос, село в Ном Сяр, Гърция.
Сърнево

Името Сърнево носят две български села:

 Сърнево (Област Бургас)
 Сърнево (Област Стара Загора)
Смолник

Смòлник е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Смолник се намира на около 45 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас, около 14 km юг-югозападно от общинския център град Карнобат и около 35 km изток-североизточно от град Ямбол. Разположено е източно от вододелната линия на Хисаро-Бакаджишкия праг, по полегатите долинни склонове на две от водните течения, даващи началото на Папазлъшка река (Голяма река), десен приток на Русокастренска река. Надморската височина в центъра на селото е около 215 m.

Общински път свързва Смолник с отстоящото на около 4 km на изток село Екзарх Антимово и в него – с третокласния републикански път III-795.

Землището на село Смолник граничи със землищата на: село Железник на север; село Екзарх Антимово на изток; село Добриново на юг; село Сан-Стефано на запад.

В землището на Смолник има 3 язовира.

История

Създаване и разрастване на селото 
Възникването на с. Смолник се свърза с големия исторически, политически и социално-икономически подем на България след Освобождението. Селото се ражда и израства върху древна българска земя, включена в пределите на България още през VIII век.

Под името Тас-тепе селото възниква през 1891 г. върху земята на земевладелеца Асен Русалиев. Корията е изкупена и изсечена от първите заселници – кариоти от Тополовград и тронки от с. Горска поляна (с тогавашно име Яледжик). Те пристигат подобно на бежанци с по една каруца, натоварена с покъщнина, и многобройната челяд. Още същата година се ражда първото дете на новото село – Марина. Сред гъстата гора тези заселници избират мястото на селото, разделят го на дворни парцели и построяват по една колиба. Започват с непосилен ръчен труд да секат и разчистват гората, за да създадат първите парцели орна земя.

Първоначално околното население е наричало новото селище „гръцко село“ и „гръцко Тастепе“ (за разлика от айтоското Тастепе, село Чукарка).

По данните в списъка на населените места в Княжество България според преброяването на 1 януари 1893 г., село Тас-тепе в община Ачларе (Екзарх Антимово) има 125 сгради и 410 жители.

През 1907 г. гърците се изселват и техните места са заети от преселници от Чирпанско и Старозагорско.

Между 1908 г. и 1914 г. се заселват над четиридесет семейства от Свобода, Яворово, Манол дол, Извор, Сокол, Икизелари (вероятно Икизлер), Ветрен (сега бургаски квартал), Средно градище, Елхово и др.

Селото нараства бързо и през 1950 г. достига своя максимум – 1460 жители.

Население
Населението на село Смолник наброява 991 души при преброяването към 1934 г. и 1149 към 1946 г., намалява до 380 към 1985 г. и 66 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Личности 
 Родени
 Стайка Гьокова (1930 – 2021 г.) – народна певица.

Източници

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-054 (Селото е надписано „Санстефано“.)
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Церковски

Церкòвски е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Церковски се намира на около 50 km запад-северозападно от центъра на областния град Бургас и около 10 km запад-югозападно от общинския център град Карнобат. Разположено е по ниски хълмове югозападно от възвишението Хисар. Надморската височина в селото при църквата е около 155 m, нараства на юг до около 190 m, а намалява слабо на север, в посока към течащата край селото река Мочурица.

На около 3 – 4 km южно от Церковски минава магистрала Тракия, с която селото няма непосредствена пътна връзка. Общински път води от Церковски на изток през село Крумово градище до връзка с третокласния републикански път III-795, а на северозапад покрай „Винпром Карнобат“ – към село Венец и връзка там с първокласния републикански път I-6, минаващ през Карнобат.

Землището на село Церковски граничи със землищата на: село Крумово градище на север и изток; село Железник на югоизток; село Деветак на югозапад; село Деветинци на запад; село Венец на северозапад; село Искра на север; град Карнобат на север.

В землището на Церковски има 3 язовира (към 10 октомври 2022 г.) – поземлени имоти с кадастрални идентификатори 78416.1.53, 78416.5.50 и 78416.29.194).

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Бюкюрджалѝи
е преименувано на Вирово, през 1954 г. – на Цанко Церковски и през 1960 г. – на Церковски.

Население
Населението на село Церковски наброява 833 души при преброяването към 1934 г. и 1182 към 1956 г., намалява до 365 към 1985 г. и 132 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Церковски към 2022 г. е център на кметство Церковски.

В село Церковски към 2022 г. има:
 действащо читалище „П. К. Яворов – 1925 г.“;
 православна църква „Свето Възнесение Господне“;
 пощенска станция.

Природни и културни забележителности 
Върху стена при входа на читалищната сграда в село Церковски има паметна плоча с имената на загиналите от село Нейчево, Карнобатска околия през 1912 и 1913 г. в Балканската и Междусъюзническата войни.

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-054
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат