Антиутопия

Антиутопия или дистопия – (от гръцки δυσ – лош, непоносим и τόπος – място; cacotopia, dystopia) – общество или общност, описани в условията на несъществуващ дехуманизиран, нежелан свят. Понятието се разглежда като критически поглед върху съответен утопичен план, представен в бъдещето и доведен до кошмарни крайности. Често може да се определя и като антоним на „Утопия“ на Томас Мор. Антиутопичните сюжети представят тоталитарни режими, свръхтехнологични общества, екологични катастрофи и др. Антиутопични сюжети се наблюдават в литературни творби, филми, игри, граничещи между фантастичното и реалното.

Етимология 
Антиутопия, дистопия или какотопия се използват като синоними. В българския език най-използван е терминът антиутопия. Представката „анти-“ се среща още в санскрит, гръцки и латински, във всички езици е със значение против това или противоположно на това, което се назовава с мотивиращата дума. Следователно антиутопия е отричане или противоположност на утопията – място, което не съществува; / утопия οὐ – „не“ и τόπος – „място“/. Във всичките си варианти dystopia, anti-utopia, cacotopia понятието е с един корен – гр. τόπος – място, тоест разгръща модела на вече описвано „място“.

История 
Първата записана употреба на cacotopia е от в периодичното издание „News from the Dead: or the Monthly Packet of True Intelligence from the Other World. Written by Mercury“ през 1715 г. и е приписвана на Томас Берингтън, в реч, в която изказва мнението си за кошмарната политическа обстановка в Англия. Първите литературни антиутопии се появяват в края на XIX и началото на XX век – „Ние“ на Евгений Замятин, „Прекрасният нов свят“ на Олдъс Хъксли и 1984 на Джордж Оруел, като отзвук на нарастващата тревожност за бъдещето, идеологиите и все по-преобладаващите утопични планове.

Видове антиутопия 
Според обществения модел, който авторът е избира да разгърне, критикува или утвърди, условно се наблюдават следните видове антиутопии:
 Политическа
 Антикапиталистическа – „Желязната пета“ Джек Лондон
 Антисоциалистическа – „Химн“ Айн Ранд
 Антирелигиозна – "Джамията „Парижката Света Богородица“: 2048 година" Елена Чудинова
 Антитехнологична – „Механичното пиано“ Кърт Вонегът
 Антиутопии, които предлагат модел на идеално общество, без да са политически натоварени – „Повелителят на мухите“
Без значение каква тема разработва, сюжетът на антиутопията е винаги идеологически натоварен.

Общо за антиутопиите 
Политически антиутопични сюжети – разказват история за определен политически утопичен план, превърнал се в нетърпим (най-често) тоталитарен режим. Изпълнени с песимистични нагласи спрямо властимащата политическа класа, която управлява брутално и незаинтересовано. Държавната структура е в различни степени технологично развита, но почти винаги си е осигурила възможността за двадесет и четири часово наблюдение по всякакви начини. Обществата в този вид дистопии почти винаги са безкласови. Всички граждани са равни, оттам – еднакви, дори обезличени (основно в антисоциалистическите). Например в романа „Ние“ на Евгений Замятин имената са заменени с комбинация от цифри и буква, отговаряща на съответния пол. В 1984 г. държавният апарат е усложнен с различни министерства, упражняващи контрол върху съответните области от ежедневието – Министерство на любовта, Министерство на истината. Гражданите са подслушвани, наблюдавани и контролирани през целия им живот. Натоварени с абсурдни задължения, наложени със закон (1984 – всеки е задължен да пуска телевизора си при влизане вкъщи, тъй като екранът е едно от средствата за наблюдение). Жителите на описвания дефективен свят нямат право на любов и чувства, а семейството е превърнато единствено в задължителна единица и граждански дълг към управляващите. Историята и езика се променят от Държавата, така че да са в нейна служба. Отчуждението се счита за добродетел. Всяка проява на чувства или мнение се приема като неподчинение и следва тежкото наказание на Държавата – най-често заличаване на индивида (номера).

Технологичният напредък е разглеждан единствено като негативен за човечеството. В „Машината спира“ Форстър разказва за свят, в който хората са принудени да живеят под земята, поради силното замърсяване на въздуха и комуникират помежду си само чрез аудио и видео връзки. В живота им машината е заела върховенство, създадена за улесняване и удобство на човека, тя се е превърнала в бъдеще, единствена защита и законотворец – всеки, който наруши установения ред или застраши машината, бива изхвърлен на земята. Пример за религиозни дистопии са – „Джамията „Парижката Света Богородица“: 2048 година“ от Елена Чудинова, където Европа е под мюсюлманско управление, Европейският съюз е преименуван на Еврабия. Всички католически храмове се унищожават, символът на християнска Европа „Парижката Света Богородица“ е превърнат в джамия. В това бъдеще християните живеят в гета.

Литературни антиутопии 
 „Игрите на глада“ от Сюзан Колинс
 „Ние“ от Евгений Замятин
 „Химн“ от Айн Ранд
 „Атлас изправи рамене“ от Айн Ранд
 „12 маймуни“ от Тери Гилиъм
 „451 градуса по Фаренхайт“ от Рей Бредбъри
 „1984“ от Джордж Оруел
 „Еквилибриум“ от Кърт Уимър
 „Планетата на маймуните“ от Пиер Бул
 „Механично пиано“ от Кърт Вонегът
 „Прекрасният нов свят“ от Олдъс Хъксли
 „Белият гущер“ от Павел Вежинов
 „Историята на прислужницата“ от Маргарет Атууд

Филмови антиутопии 
 „Аз съм легенда“ – режисьор Франсис Лорънс
 „Матрицата“ – режисьори Братята Уашовски
 „Еквилибриум“ – режисьор Кърт Уимер
 „Игрите на глада“ – режисьор Гари Рос
 „Бразилия“ – режисьор Тери Гилиъм
 „Блейд Рънър“ – режисьор Ридли Скот
 „Историята на прислужницата“ – 
 „Портокал с часовников механизъм“ – режисьор Стенли Кубрик

Източници

Външни препратки 
 СКАНДАЛЪТ НА УТОПИЯТА
 Progress versus Utopia or Can We Imagine the Future?
 A Short History of Utopian Studies

 
Социална философия
Футурология
Постмодернизъм
Културология