alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Almindelig hvidtjørn

 
Almindelig Hvidtjørn (Crataegus laevigata) er en op til 8 meter høj busk, der vokser på skrænter, overdrev og i krat, og hvis frugter er eftertragtede af mange fugle.

Beskrivelse 
Almindelig hvidtjørn er en stor, løvfældende busk med en stiv og tæt vækst. Den har ofte flere stammer fra grunden. Barken er først rødbrun og næsten hårløs. Senere bliver den grågrøn og kan skifte videre til gulgrå. Gamle grene er grå og opsprækkende. Busken bærer talrige stive grentorne på de ikke-blomstrende skud. Knopperne er spredte, runde og rødbrune. Bladene er omvendt ægformede med tre lapper på den yderste tredjedel. Oversiden er blank og mørkegrøn, mens undersiden er grågrøn.

Blomstringen sker i maj-juni, og blomsterne sidder i halvskærme på knudrede dværgskud. De er hvide (se dog nedenfor under sorter) og lugter stramt. Frugterne er røde bæræbler med to-tre kerner (sten), som spirer villigt.

Rodnettet består af grove, kun lidt forgrenede hovedrødder, som når langt ned og vidt ud. Finrødderne ligger lige under overfladen. Sorterne er podet på grundstamme af engriflet hvidtjørn, og de har altså dens rodnet.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 4 x 6 m (20 x 25 cm/år). Målene kan anvendes ved udplantning.

Voksested 
Almindelig hvidtjørn vokser som underskov i lyse løvskove, som skovbryn eller som krat og overdrev i det meste af Europa, herunder også Danmark, hvor den er almindelig i størstedelen af landet, dog sjælden i Vestjylland.

Anvendelse 
Busken tåler mindre vind og har lidt større krav til jordbunden end engriflet hvidtjørn. Planten tåler beskæring og er velegnet inde i plantninger. Hjortevildt og harer æder gerne kviste og skud.

Sorter 
 'Paul's Scarlet' (den mest kendte rødtjørn-sort).
 'Punicea' (rødtjørn med naturlige blomster).
 'Plena' (hvide, fyldte blomster).

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Hvide blomster
Smukke frugter
Hvidtjørn
Almindelig hæg

 
Almindelig hæg (Prunus padus) eller majtræ er en stor busk eller et lille træ med en opret, oval krone. Navnene har planten fået, fordi den blev brugt som hæk, og fordi den blomstrer i begyndelsen af maj. Underbarken har en lugt, som nogle vil kalde stram, mens andre mener, den er marcipan-agtig. Blomsterne søges meget af bier på grund af den tidlige blomstring og den righoldige nektarproduktion.

Beskrivelse 

Almindelig hæg er en stor, løvfældende busk eller et lille træ med en opret, oval vækstform. Stammen er kort, og der er mange hovedgrene, der er opstigende, og som konkurrerer om at være topskud. Barken er brun med lyse korkporer, senere bliver den gråsort og fint furet. Gammel stammebark kan blive opsprækkende i furer. Knopperne er spredte, spidse og brune. Der er ingen tydelige blomsterkno-pper.

Bladene er elliptiske med savtakket rand. Oversiden er let rynket og mørkegrøn, mens undersiden er noget lysere. Høstfarverne spænder mellem gul og rød-orange. Planten blomstrer i maj kort efter løvspring. Blomsterne er samlet i oprette toppe, der sidder i bladhjørnerne. De enkelte blomster er hvide med en lidt tung, sød duft. Frugterne er sort-røde stenfrugter. Frøene spirer villigt.

Rodnettet består af en dybtgående hovedrod og tæt forgrenede, vidt udbredte siderødder.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 15 x 8 m (50 x 40 cm/år).

Hjemsted 
Almindelig hæg er udbredt i Nordafrika, Mellemøsten, Kaukasus, Centralasien, Sibirien, Østasien og det meste af Europa. I hele udbredelsesområdet (inklusive Danmark), danner arten underskov og bryn i blandede løvskove på fugtig, humusrig bund, hvor der kan forekomme forårsoversvømmelse.

I naturskoven Rydhave Skov, der ligger 15 km nordøst for Holstebro, findes arten på fugtprægede steder sammen med bl.a. ask, bøg, fjerbregne, alm. gedeblad, alm. hyld, kristtorn, alm. milturt, alm. mjødurt, angelik, dagpragtstjerne, døvnælde, gul iris, høj sødgræs, kåltidsel, lysesiv, mosebunke, rødel, rørgræs, skovgaltetand, skovpadderok, stor fladstjerne, tykbladet ærenpris og vortebirk

Anvendelse 
Planten tåler beskæring godt. Den klarer sig både i sol og skygge samt frost, og den er velegnet til skovbryn, læ- og vildtplantninger.

Noter

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Træer
Hvide blomster
Blomster i maj
Kirsebærslægten
Fuglekirsebær

 
Fuglekirsebær (Prunus avium) er et op til 20 meter højt træ, der vokser i skove og hegn. Frugten er 9-12 mm, sortrød eller gul og sød i smagen. Fugle-Kirsebær har en meget smuk blomstring ved løvspring i maj.

Beskrivelse 
Fugle-Kirsebær er et stort, løvfældende træ med vækstform som en kegle. Stammen er ret og gennemgående til toppen. Hovedgrenene sidder i etager, hvor de gror vandret ud. Barken er først rødbrun, så skifter den til spættet rødbrunt/sølvgråt. Derefter er den sølvgrå, men så bliver den brun med vandrette bånd af grålige korkporer. Gamle træers stammebark er sort, skællet og dybt furet.

Bladknopperne sidder spredt. De er spidse og blankt mørkebrune. Blomsterknopperne sidder i bundter på knudrede kortskud. De er butte og lidt større. Bladene er ovale til omvendt ægformede med savtakket rand og kort spids. Oversiden er friskt grøn og lidt blank, mens undersiden er lysegrøn. Stilken bærer røde nektarkirtler nær den nederste bladrand. Høstfarven er gul eller rød. Træet blomstrer i maj ved løvspring. Blomsterne er hvide og langstilkede. Frugterne kan være gule, røde eller sorte. De fleste smager godt, men træer med bitter frugt findes. Frøene modner og spirer godt i Danmark.

Rodnettet består af en dybtgående, kraftig hovedrod med svære siderødder. De fine rødder øverst i jorden når langt udenfor kronens radius. Bemærk, at alle Kirsebær (søde, sure, japanske) er podet på grundstamme af Fugle-Kirsebær. Lavtsiddende stammeskud og rodskud er altså at betragte som vildskud.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 20 x 10 m (50 x 30 cm/år).

Voksested 
Træet findes i selskab med andre løvtræer på leret, kalkholdig undergrund overalt i Europa, inklusive det sydøstlige Danmark. Det trives bedst på god, leret og lun jord og er uegnet til kold og våd jord. Planten kendes først i Danmark fra ca. år 1000, og det formodes at være indført hertil

Anvendelse 
Kirsebærrene spises af fugle og mennesker, og når de falder ned, også af harer og ræve. Træet tåler lettere beskæring. Det er velegnet som spredt indblanding i såvel skovbryn som læ- og vildtplantninger. Veddet af Fugle-Kirsebær er meget værdsat som møbeltræ på grund af den rødbrune, mahognilignende farve.

Sorter 
 Prydtræ
 'Plena' (store, fyldte, hvide blomster i mængde)
 Bærfrugt
 'Büttners Rote'
 'Corum'
 'Hedelfinger'
 ’Lapins’ 
 'Merton Glory'
 'Merton Late’ 
 ’Regina’
 'Sam'
 ’Skeena’ 
 'Stella'
 ’Summit’
 'Van'
 'Ulster’

Se også 
 Kirsebær (frugt)
 Kirsebærblomst
 Sur-Kirsebær (Prunus cerasus)

Noter

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet  

 
Træer
Hvide blomster
Blomster i april
Stenfrugter
Rød kornel

 
Rød kornel (Cornus sanguinea) er en op til 4 meter høj busk, der vokser i lysåbne skove og krat. Bærrene er meget beske, men spises hurtigt af fugle. Rød kornel er skygge- og vindtålende, og den slår rod fra grene langs jorden. Den tåler beskæring godt.

Beskrivelse 
Rød kornel er en løvfældende busk med en bred, opstigende vækstform. Barken er først håret og olivengrøn. Senere bliver den brunligt rød på solsiden og grøn på skyggesiden. Gamle grene kan få gråbrun, furet bark. Knopperne er modsatte, tiltrykte og gråbrune med et lidt "løst" udseende.

Bladene er ægformede eller ovale med hel rand, buede ribber og kort spids. Oversiden er mat blågrøn, mens undersiden er noget lysere og mere rent grøn og krushåret. Høstfarven er blodrød. Blomsterne sidder i endestillede skærme. De er hvide med ganske korte kronblade. Frugterne er sorte stenfrugter. Frøene modner godt og spirer villigt.

Rodnettet består af et stort antal, tæt forgrenede trævlerødder. Busken sætter rodskud, og de grene, som har jordkontakt, slår rod.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 4 x 3 m (20 x 20 cm/år). Målene kan anvendes ved udplantning.

Voksested 

Rød kornel er udbredt i Mellemøsten, Kaukasus og det meste af Europa, herunder også i Danmark, hvor den er almindelig i den østlige del. Busken er tilpasset lysåbne eller let skyggede voksesteder med en tør, veldrænet og kalkrig jord. Derfor findes den i krat, skovbryn eller underskov.

I den den fredede naturskov Bolderslev Skov under Aabenraa Statsskovdistrikt findes arten på tilgroningsflader i en lysning ("Sletten") med sekundær succession sammen med bl.a. ask, avnbøg, bøg, alm. hvidtjørn, bævreasp, gråpil, rødel, slåen og stilkeg.

Anvendelse 
Rød kornel er velegnet til skovbryn, læ- og vildtplantninger, men ikke i haver, da den breder sig for meget.

Note

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).
 Systema Naturae 2000 (Classification): Cornus sanguinea

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Hvide blomster
Kornel
Navr

 
Navr (Acer campestre) er en op til 15 m høj, løvfældende busk eller træ med en tæt grenet og ægformet til rund krone. På grund af artens evne til at tåle klipning bliver den meget brugt som hækplante. Plantens urteagtige dele indeholder mælkehvid saft.

Beskrivelse 
Navr er et middelstort, løvfældende træ med en tæt grenet og ægformet til rund krone. Stammen er kort, og hovedgrenene er oprette eller opstigende. Barken er først lyst chokoladebrun, dernæst stribet med lyse furer (nu og da også med kork-lister), og til sidst gråbrun og opsprækkende i firkantede felter.

Knopperne er modsatte, små og rødbrune med grå hår langs skælkanterne. Bladene er omvendt ægformede med to små og tre store lapper. Lappernes spidser er afrundede hver med tre grove tænder. Oversiden bliver hurtigt blank og mørkegrøn, mens undersiden er lysegrøn. Høstfarven er gul. Træet blomstrer kort efter løvspring i slutningen af maj. Blomsterne sidder i toppe, hvor de enkelte blomster er gulgrønne med røde pletter. De vingede frugter modner godt og spirer villigt i Danmark.

Rodsystemet er hjerteformet, men med mange, lodrette hovedrødder og fint forgrenede og højtliggende siderødder.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 15 x 6 m (40 x 30 cm/år). Disse mål kan fx anvendes, når arten udplantes.

Hjemsted 

Navr er hjemmehørende i det sydøstlige Europa, inklusive de sydøstlige dele af Danmark. Her findes den på fugtig, svagt basisk og næringsrig bund i halvskygge under blandede ege-avnbøgeskove.

Ved Fanefjord Skov, der ligger på den sydvestligste del af Møn, vokser den sammen med bl.a. ahorn, ask, benved, bøg, alm. hvidtjørn, kvalkved, nyrebladet ranunkel, nældebladet klokke, rederod, sanikel og stilkeg

Sorter 
 Acer campestre 'Elsrijk' - med gennemgående stamme, kegleformet til ægformet krone og mindre blade.

Anvendelse 
Velegnet i kant og inde i både skovbryn, læ- og vildtplantninger. Navr har længe været kendt som hækplante, men træet bliver efterhånden også brugt som bytræ i både gader og parker.

Sygdomme 
Løv og skud angribes ofte af meldug.

Note

Kilde 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Træer
Tørketålende planter
Hækplanter
Høstfarver
Løn
Femhannet pil

 
Femhannet Pil (Salix pentandra) er en stor busk eller et lille træ på 6-10 meter med blanke blade. Den vokser langs søer og vandløb og på fugtige enge og i moser. Han-blomsten har normalt 5 støvdragere.

Beskrivelse 
Blomstrer ved løvspring i maj-juni, hvor den søges af mange slags insekter. Hunraklerne med den hvide frøuld bliver siddende langt ind i vinteren.

Voksested 
Femhannet Pil trives bedst på fugtig næringsrig bund med en del muld.

I Danmark er den almindelig i det meste af landet langs søer, vandløb, fugtige enge og i moser.

Anvendelse 
Den er egnet som kantplante i skovbryn og vildtplantninger på fugtig jord. Femhannet Pil tåler som alle pile beskæring godt. Den er lyskrævende og tåler vind og frost.

De tørre frø ædes af fugle.

Kilde 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet  

Buske
Pil
Gråpil

 
Gråpil (Salix cinerea), ofte skrevet grå-pil, er en op til 6 meter høj, opret busk, der i Danmark vokser i f.eks. moser, fugtige skove og langs vandløb. Blomsterne har meget nektar og søges meget af bier under den tidlige blomstring.

Beskrivelse 
Gråpil er en stor, ofte lidt grov busk. Både knopper, årsskud og tidligere års skud er hårede. Bladene er næsten helrandede med blågrøn underside. Den blomstrer lidt før eller under løvspring i april-maj.

Voksested 
Gråpil kan gro på alle jordtyper: både tør, fugtig, næringsrig og næringsfattig.

I Danmark findes den almindeligt i hele landet i moser, enge, klitlavninger, fugtige skove og krat, langs vandløb, samt i grus- og kalkgrave.

Anvendelse 
Gråpilen tåler kystnært klima, og anvendes i læplantninger og i skovbryn, især hvor jorden er fugtig.
Den tåler vind og beskæring. Den er lyskrævende.

De tørre frø ædes af fugle.

Kilde 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Pil
Krybende pil

 
Krybende pil (Salix repens) er en op til 2 meter høj busk, der vokser på fugtig bund i f.eks. klitlavninger og skovkanter. Raklerne – især de hanlige – er vigtige fødekilder for bier og andre insekter i det tidlige forår. Gråris (Salix repens ssp. argentea) er en underart, der er opret og tæt håret på begge bladsider og som er almindelig langs den jyske vestkyst.

Beskrivelse 
Krybende Pil er en løvfældende busk med en lav, krybende og opstigende eller overhængende vækst. Grenene er slanke og nedliggende og slår ofte rod. Barken er først grågrøn og sølvhåret. Senere bliver den gråbrun og ru. Gammel bark er grå og furet. Knopperne er spredte, gullige og tæt behårede.

Bladene er elliptiske med hel rand. Oversiden er grågrøn og svagt håret, mens undersiden er sølvskinnende af fine, tætsiddende hår. Busken blomstrer lidt før eller under løvspring i april-maj. Blomsterne sidder i gule rakler, hunblomsterne på nogle buske og hanraklerne på andre. De ses dog ikke meget, da de først kommer frem efter løvspring. Frugterne er bittesmå nødder med lange frøhaler. De mister spireevnen efter få timer.

Rodnettet er tæt forgrenet og højtliggende i jorden. Det består af mange, fine rødder.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 1 x 1,5 m (15 x 20 cm/år).

Voksested 
Krybende Pil hører hjemme på solåbne, tørre og magre områder i Nord- og Østeuropa. Den vokser i Danmark almindeligt i hele landet på fugtig bund i klitlavninger, skovkanter, langs veje og i grusgrave.

Underarten Gråris gror almindeligt i "den grå klit" (som den har givet navn!) langs den jyske vestkyst, men den findes også på strandenge og heder. Her findes den sammen med bl.a. Ene, Hedelyng, Klokkelyng, Djævelsbid, Nyse-Røllike og Blåtop.

Anvendelse 
Krybende pil anvendes især i plantninger ved kyster. Den tåler at blive klippet ned til ca. 10 cm over jorden. Den er lyskrævende, men tåler megen vind og kan gro på selv en meget tør jordbund, og den binder sand. Den egner sig godt til kystklima.

Underarter 
 S. repens subsp. repens med nedliggende eller opstigende skud og blade, der kun er lidt hårede på oversiden. Almindelig i hele landet.
 S. repens subsp. argentea, Gråris, med bredt elliptiske eller næsten kredrunde blade og tæt hårede blade på begge sider. Almindelig ved Jyllands vestkyst.
 S. repens subsp. rosmarinifolia, Rosmarin-Pil, med lancetformede blade med 8-13 par sidestrenge, kun kendt fra få kalkrige moser på Sjælland

Sorter 
 'Sakry' Dafo – lavt krybende sort
 'Saret' Dafo – sort med opstigende vækst

Se også 
 Buske i Danmark
 Pile-familien (Salicaceae)

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Haveplanter
Planter i Danmark
Pil
Selje-pil

 
Seljepil (Salix caprea), ofte skrevet selje-pil, er en op til 15 meter høj busk eller træ, der i Danmark findes almindeligt i åbne skove, enge og langs søer og åer.

Kendetegn 
Seljepilens bladstilke er 10-13 mm, bladpladen er 6-10 cm og bredest på midten. Kanten af bladene er ujævn og bølget, næsten takket. Oversiden af bladene er næsten glat og har en glinsende mørkegrøn farve. Undersiden er mat og lodden med en grå farve. Bladene har omkring 6-10 par sidestrenge og store nyreformede fodflige. Raklerne er kortstilkede og blomstrer tidligt. Den kan vokse på næsten alle jordtyper, undtaget meget fugtige jorder.

Anvendelse 
Seljepil tåler vind og kan anvendes i kanter i skovbryn, læ- og vildt-plantninger. Den tåler beskæring godt.

Seljepil er smidig og blev bl.a. brugt til nagler og et spant i Skuldelev-skibene. Nye skud kunne bruges til vidjer, kurve og fletværk.

Blomsterne opsøges meget af bier under den tidlige blomstring. De tørre frø ædes af fugle. Sommerfuglearter, f.eks. sørgekåbe og iris er knyttet til seljepilen, da den er foderplante for sommerfuglenes larver.

Noter

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Michael Stoltze, Danske dagsommerfugle, København 1996.
 Bo Mossberg, Lennart Stenberg og Stefan Ericsson, Den store nordiske flora, København 1994, side 50.

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Træer
Pil
Øret pil

 
Øret Pil (Salix aurita) er en 2-3 m høj busk, som minder meget om grå-pil i krav til voksested og blomstring, men er oftest knyttet til surbund. Den er mindre og mere langsomtvoksende end grå-pil.

Voksested 
I Danmark er den almindelig i hele landet i klitter og heder, moser og enge, i fugtige skove og i grøfter.

Anvendelse 
Arten er velegnet til skovbryn og læplantninger, hvor jorden er fugtig. Den tåler beskæring godt.

Kilde 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Pil
Fjeldribs

 
Fjeldribs (Ribes alpinum) er en op til 2,5 meter høj busk. Blomsterne er lysegrønne og ses kun ved nærmere undersøgelse, og da arten består af rent hanlige og rent hunlige individer, er det kun hveranden plante, der bærer bær. De er til gengæld røde og indbydende, omend med en fad smag. Planten dyrkes som klippet og uklippet hæk og i læhegn. Desuden findes den muligvis vildtvoksende på Møn og Bornholm.

Beskrivelse 
Fjeldribs er en lille, løvfældende busk med en opret og tætgrenet vækstform. Barken er først glat og lysegrå. Senere bliver den brungrå, og til sidst skaller den af i smalle strimler. Knopperne er spredte, tiltrykte og lysegrønne eller næsten hvide.

Bladene er 3-5 lappede med grove tænder på lapperne. Oversiden er mørkegrøn med spredte hår, mens undersiden er meget lyst grøn. Hanlige og hunlige blomster findes på forskellige individer. Begge slags blomster sidder i klaser fra bladhjørnerne, hvor de hanlige er de længste. De enkelte blomster er grøngule og små. Frugterne er røde, klare, meget ribsagtige bær, som har en fad smag. Frøene spirer villigt.

Rodnettet består af højtliggende, vandrette hovedrødder med et tæt netværk af fine siderødder. Fjeldribs tåler både skygge og konkurrence fra træer med højtliggende rødder og kan derfor plantes tæt ind til gamle træer.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 2 × 1,5 m (15 × 10 cm/år).

Hjemsted 
Fjeldribs vokser i Alperne på kalkbund i høje bjergskove sammen med bl.a. grønel, cembrafyr, europæisk lærk, alperøn, bjergrose og alpeskovranke. På Bornholm og Møn gror den som skovbundsplante under lyse egeskove på mineralrig, tør bund. Den er muligvis vildtvoksende her.

Anvendelse 
Fjeldribs er velegnet til de fleste jordtyper. Løvspringet sker allerede i april. Busken blomstrer i maj-juni. Den tåler kraftig beskæring, og den kan både anvendes til klippet hæk, til underplantning og kantplantning i skovbryn og vildtplantninger samt i læplantninger. Bærrene er spiselige, men kedelige i smagen.

Busken bliver angrebet af en bladpletsvamp, skivesvamp, som kan afløve den allerede i august.

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet  

Haveplanter
Buske
Hækplanter
Ribs-slægten
Blågrøn rose

 
Blågrøn Rose (Rosa dumalis) er en 1-2 m høj, tætgrenet busk med få udløbere. Den vokser almindeligt i Danmark f.eks i hegn og på skrænter og overdrev. Planten anvendes også i haver.

Beskrivelse 
Blågrøn Rose er en 1-2 m høj, tætgrenet busk med få udløbere og stærkt krummede torne. Den blomstrer i maj-juni.

Voksested 
Den vokser almindeligt i det meste af Danmark i krat, hegn og på skrænter og overdrev. Den er temmelig sjælden i Vestjylland og på de sydlige øer.

Anvendelse 
Blågrøn Rose giver god bunddækning og kan anvendes som kantplante i skovbryn og i vildt- og læplantninger.

Den er lyskrævende, men tåler vind og er egnet til kystklima. Den trives bedst på lidt bedre jorder og er uegnet til sur jord. Den tåler beskæring.

Fuglene søger de modne hyben om efteråret.

Kilde 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Rose
Hunderose

 
Hunderose (Rosa canina), ofte skrevet hunde-rose, er en 1,5-3 meter høj, opret eller klatrende busk med kraftige seglkrummede torne og 1-2 cm lange hyben. Den er meget almindelig som vildtvoksende i Danmark.

Beskrivelse 
Hunderose har blade, der har 5-9 glatte eller svagt hårede småblade. Den blomstrer i juni-juli og har fligede, sædvanligvis tilbagebløjede bægerblade. De 1-2 cm lange hyben har en 1,5 - 2,5 cm lang, glat stilk.
Den danner udløbere og er ret hurtigt voksende. Grenens lange ranker kan klatre højt i nabotræer.

De modne hyben søges af fugle om efteråret.

Voksested 
Hunderosen er lyskrævende, men tåler vind og er egnet til middeltørre, lerede jorder, såvel som kalkrig sandjord, men uegnet til fattig sur jord.

Anvendelse 
Hunderosen er velegnet til kantplantning i vildt- og læplantninger og skovbryn. Den tåler beskæring.

Kilde 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Lyserøde blomster
Blomster i maj
Rose
Æble-rose

 
Æblerose (Rosa rubiginosa), ofte skrevet æble-rose, er en op til 2 meter høj busk, der i Danmark vokser f.eks. i hegn og på overdrev. Bladene dufter stærkt af umodne æbler. Blomsterne sidder få sammen ved skudspidsen af de korte sidegrene. De er rosenrøde og dufter svagt, men med ren rosenduft. Hybenerne er aflange og orangerøde.

Beskrivelse 
Æblerose er en løvfældende busk med en tæt, tragtformet vækst. Hovedgrenene er kraftige og rette eller opstigende. Først andet år kommer der svage sideskud. Barken er først glat og lysegrøn til brunrød. Senere bliver den stribet i gråt/brunt. Meget gamle grene kan have furet bark. Alle grene har kraftige, bagudbøjede torne og spredte, stive børster. Knopperne sidder spredt, og de er kegleformede, hårløse og lysegrønne.

Bladene er uligefinnede med smalle akselblade. De 5-7 par småblade er ægformede med dobbelt savtakket rand. Oversiden er mørkegrøn, mens undersiden er grågrøn med mange, rødbrune kirtelhår. Bladene dufter stærkt af umodne æbler. Blomstringen sker i maj-juni. Blomsterne sidder få sammen ved skudspidsen af de korte sidegrene. De er rosenrøde og dufter svagt, men med ren rosenduft. Hybenerne er aflange og orangerøde. Frøene modner godt og spirer villigt.

Rodnettet består af kraftige, dybtgående hovedrødder, der er svagt forgrenede. Æble-Rose fremkalder jordtræthed.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 4 x 3 m (50 x 50 cm/år), men meget gamle buske kan blive væsentligt højere, hvis de kan hage sig vej op gennem et træs krone!. Som vildtvoksende i Danmark derimod når arten normalt kun op i 2 meters højde.

Voksested 
Æblerose gror i skovbryn, krat og overdrev over hele Europa. Den trives bedst på fugtig, næringsrig jord. I Danmark findes den hist og her i det meste af landet, bortset fra Vestjylland, hvor den er sjælden.

Ved Broby på Fyn findes den sammen med bl.a. ask, alm. brombær, bøg, hassel, alm. hyld, kvalkved, bævreasp, dunbirk, dunet dueurt, engforglemmigej, europæisk engblomme, gul iris, kræge, lysesiv, lægebaldrian, slåen, småfrugtet pindsvineknop, sværtevæld, tormentil, tykbladet ærenpris, vandmynte, vejbredskeblad og vild ribs.

Anvendelse 
Æblerose er lyskrævende, men tåler vind. Den er uegnet til sur jord. Den giver god dækning og kan anvendes som kantplante i læplantninger, skovbryn og vildtplantninger. Busken tåler hård beskæring.

Den kan være værtsplante for alle slags rosensygdomme og -skadedyr.

Note

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Lyserøde blomster
Blomster i maj
Smukke frugter
Rose
Almindelig røn

 
Almindelig røn (Sorbus aucuparia) er et op til 15 meter højt træ, der er almindelig i Danmark i hegn og lysåbne skove. Veddet lugter og smager surt. Frugterne (rønnebærrene) er orangerøde og sure og beske på samme tid. De indeholder meget pektin, C-vitamin og A-vitamin. Almindelig røn er værtsplante for sortåret hvidvinge.

Beskrivelse 
Almindelig røn er en løvfældende, busk eller et mindre træ. Vækstformen er først slank og kegleformet, men snart bliver den busket og rundagtig. Det skyldes, at egentlige topskud ofte mangler. Barken er først rødbrun og let gråhåret. Senere bliver den glat og grå med enkelte korkporer, og til sidst er den grå og opsprækkende i grove furer. Knopperne er spredte, store og kegleformede, tæt hårede og gråsorte.

Bladene er uligefinnede med lancetformede småblade. Hvert småblad har savtakket rand, mørkegrøn overside og grågrøn underside. Høstfarven spænder fra rød over orange til gul eller brun. Blomstringen finder sted fra slutningen af maj, og blomsterne sidder i halvskærme på små kortskud. De enkelte blomster er små og flødehvide. Frugterne er orangerøde og sure og beske på samme tid. Frøene modner godt og spirer villigt.

Rodnettet består af højtliggende, tætforgrenede og kraftige hovedrødder. Træet laver desværre jordtræthed, men det bruges alligevel som grundstamme for mange slags podninger (mispel, tjørn, bærmispel, ja sågar pære).

Højde x bredde og årlig tilvækst: 15 x 6 m (30 x 25 cm/år).

Voksested 
Almindelig røn optræder som pionertræ og i skovbryn overalt i Europa, undtagen i Middelhavsegnene, hvor dens plads overtages af storfrugtet røn, og i bjergene, hvor alperøn og akselrøn har pladsen. Den er lyskrævende, men tåler vind.

I Danmark er den almindelig i hele landet i hegn, lysåbne skove og krat.

Anvendelse 
Almindelig røn er velegnet på alle jordtyper, lige fra våd og sur jord til mager sandjord. Den tåler beskæring godt. Normalt har alm. røn rigelig frugtsætning, hvilket gør den eftertragtet af fuglene. Den kan anvendes i både skovbryn, læ- og vildtplantninger.

Træet angribes af flere typer rustsvampe, frugttrækræft og rønnebærmøl.

Se også 
 Rønnebær

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Træer
Hvide blomster
Smukke frugter
Røn
Tørst (planteart)

 

Tørst (Frangula alnus) er en op til 7 meter høj busk, der vokser på fugtig bund i skove og moser. Tørst er en god biplante. Den er velegnet til udplantning i skovbryn og vildtplantninger.

Beskrivelse 
Tørst er en løvfældende busk med krukkeagtig vækstform og udspærrede, let opstigende grene. Barken er først grå og fint håret med lyse barkporer på langs. Senere bliver den brun med mere tydelige porer. Gamle grene kan få opsprækkende, grå bark. Knopperne er spredte, udspærrede, nøgne og uregelmæssige med lysebrun farve. Bladene er ovale med hel rand. Oversiden er skinnende blank og friskt grøn, mens undersiden er mere mat og lysegrøn. Høstfarven er klart gul.

Blomsterne, der kommer frem fra begyndelsen af juni, sidder samlet i kvaste ved bladhjørnerne. De er gulligthvide og bittesmå. Frugterne er bær som skifter farve fra grønt over rødt til sort. Blomster og bær i alle grader af modenhed ses samtidig. Frøene spirer villigt.

Rodnettet er kun lidt forgrenet, men der når langt ud og dybt ned. Alle dele af planten har en speciel, ram lugt, og de er giftige og fremkalder kraftige opkastninger. Bierne trækker gerne efter Tørst, som yder god nektar.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 6 x 3 m (30 x 20 cm/år).

Voksested 
Tørst optræder som underskov på fugtig, sur bund. Desuden danner den krat ved bredden af damme, søer og vandløb sammen med f.eks. rødel (Alnus glutinosa), dunbirk (Betula pubescens), mosepors (Myrica gale) og gråpil (Salix cineria).

I Danmark er den almindelig i hele landet på fugtig, mager bund i skove, krat og moser.

Anvendelse 
Tørst er velegnet til den indre del af skovbryn og vildtplantninger. Den tåler vind og skygge og er nøjsom. Den kan gro på alle jordtyper, men lykkes især på fugtig og sur jordbund. Den tørrede bark af Tørst har tidligere været brugt som opkastningsmiddel under navnet Frangula Cortex, men pr. 22.9.2008 er det sidste middel, der indeholdt tørret bark af Tørst, trukket tilbage.

Tørst er en udpræget biplante, der leverer bierne både nektar og pollen i god kvalitet.

Tørst er også værtsplante for citronsommerfuglen.

Sorter 
 Frangula alnus 'Aspleniifolia' – med bregneagtigt fligede blade.
 Frangula alnus 'Columnaris' – søjleformet, men ellers som arten.
 Frangula alnus 'Tall Hedge' – et andet navn for ovennævnte, søjleformede sort.

Galleri

Kilder 

 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Nytteplanter
Biplanter
Giftige planter
Tørst (Frangula)
Abild

 
Abild (Malus sylvestris), også kaldet Skovabild eller Skovæble er en busk eller ofte et træ, der vokser i krat og hegn. Det kan blive 5-8 meter højt. Abild får mange frugter, men de er hårde og hvinende sure. Træet er naturaliseret her i landet en gang i stenalderen.

Beskrivelse 
Grenbygningen er kroget og tæt, og stammen er kort. Træet er ikke egentlig tornet, men dværgskud kan være så spidse, at man river sig på dem alligevel. Bladene ligner fuldstændigt de kendte æblesorters: ovale med rundtakket rand og gråhåret underside. Træet blomstrer fra sidst i maj og ind i juni, og blomstringen er overdådig. Den består af hvide, regelmæssige blomster med en fin, syrligt-sød duft. Frugterne er matte kuglerunde, stenhårde og meget sure.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 8 × 5 m (20 × 15 cm/år).

Abild har et kraftigt og dybtgående rodnet. Den kan gro på næsten alle jordtyper, bedst på frodig lerjord. Den skaber jordtræthed, og den huser alle de sygdomme og skadedyr, som også rammer Spise-Æble.

Voksested 
Abild hører hjemme i hegn, skovbryn og ved skovlysninger, og det findes ofte på overdrev, hvor det etablerer sig inde midt i en stikkende busk som f.eks. Slåen, Rose eller Alm. Hvidtjørn. Det findes hist og her i det meste af landet, hyppigst i Sydøstjylland.

Anvendelse 
Abild er velegnet til kanter, den indre del af skovbryn og i vildtplantninger samt til læhegn, men man skal passe på, at man ikke får fat i en frøplante af Spise-Æble. De små, hvinede sure og matte gråligt gul-grønne æbler bliver hurtigt spist af hjortevildt og fugle. Skud og grene er blandt den mest eftertragtede vinterføde for hjortevildt og harer. Kerneveddet er rødbrunt, holdbart og efterspurgt til drejerarbejder, men stammeform og tykkelse er ikke så god som Spise-Æble.

Træet bør ikke bruges på våd eller meget tør bund, men til gengæld tåler det kystklima godt. Frugterne har været brugt i tørret form i hvert fald siden bronzealderen. Man har fundet rester af dem i den tids gravlæggelser. Ved tilberedning (kogt, stegt eller tørret) bliver frugterne spiselige.

Forvekslingsmuligheder 
Træet bør ikke forveksles med de talrige frøplanter, der stammer fra kerner af Spise-Æble. Og dog vil Abild i nogle sjældne tilfælde kunne fremkomme fra frø af Spise-Æble, da nogle æblesorter er krydsninger med Abild. Som regel kan mellemformerne genkendes på en grovere grenbygning, eller på at frugterne bliver blanke, gule eller røde.

Se også 
 Æble (frugt)
 Æble-slægten

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Træer
Blomster i maj
Hvide blomster
Biplanter
Træer og buske (naturkanon)
Æble
Katostblærespiræa

 
Katostblærespiræa (Physocarpus malvaceus), også skrevet Katost-Blærespiræa, er en løvfældende og mangegrenet busk med en opret, senere overhængende vækstform. Marven er lysebrun. Frøene er meget eftertragtede af agerhøns og fasaner.

Beskrivelse 
Barken er først glat og brun med to tydelige striber nedad fra hvert bladar. Senere bliver den stribet i brunt/beige, og til sidst skaller den af i lange strimler. Knopperne er spredte, butte og lysegrønne. 

Bladene er Ribes-agtige, dvs. 3-5 lappede med rynket overflade og savtakket rand. Bladene får ingen høstfarve, men bliver siddende langt ind i november. Oversiden er friskt grøn, mens undersiden er noget lysere. Blomstringen sker i maj-juni. Blomsterne sidder i skærme fra bladhjørnerne. Blomsterne er grønligt-hvide og uden duft. Frugterne er oppustede, blæreagtige og helt tyndvæggede. Frøene spirer ikke særligt godt.

Rodnettet er dybtgående og vidt udbredt med mange finrødder lige under jordoverfladen. Nedliggende grene slår rod. 

Højde x bredde og årlig tilvækst: 5 x 3 m (30 x 30 cm/år).

Hjemsted 
Katostblærespiræa gror i Washington og Oregon i det vestlige USA, hvor den danner krat og skovbryn på fugtig, veldrænet bund (flodbredder). Den kan trives i kystnært klima og på alle jordtyper, bortset fra sur, tørveagtig jord. 

På de nordøstvendte skråninger af bjergene i det nordøstlige Oregon, findes arten i krat og som bund i skove sammen med bl.a. skyggeblomst, Arnica cordifolia (en art af guldblomme), birkespiræa, Ceanothus velutinus, douglasgran, ellebladet bærmispel, engelmanngran, gulfyr, hedemelbærris, klitfyr, kæmpeædelgran, mosebølle, Pyrola picta (en art af Vintergrøn-slægten), skovjordbær, Thalictrum occidentale (en art af frøstjerne), vestamerikansk lærk, vestamerikansk mahonie og vestamerikansk taks.

Anvendelse 
Katost-Blærespirea er god til kant- og underplantning i læ- og vildtplantninger.
Planten tåler kraftig beskæring. Den tåler desuden skygge og vind.

Note

Kilder
Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Buske
Hvide blomster
Haveplanter
Hovedblærespiræa

 
Hovedblærespiræa (Physocarpus capitatus), også skrevet Hoved-Blærespiræa, er en løvfældende busk med en opret og tæt forgrenet vækst. Hovedblærespiræa hører hjemme i den vestlige del af Nordamerika. Frugterne er oppustede, skinnende røde bælgkapsler med mange frø.

Beskrivelse 
Barken er først lysegrøn og spredt håret. Senere bliver den rødlig og næsten hårløs. Gamle grene får en opsprækkende bark med langsgående striber i beige og rødbrunt. Knopperne er spredtstillede, tilliggende og smalle. 

Bladene er trelappede med bugtet eller tandet rand. Oversiden er kruset og græsgrøn, mens undersiden er noget lysere. Blomstringen sker i maj-juli, hvor man finder blomsterne samlet i endestillede, tætte hoveder. De enkelte blomster er regelmæssige og 5-tallige med hvide kronblade. Frugterne er oppustede, skinnende røde bælgkapsler med mange frø.

Rodnettet er højtliggende og når vidt omkring. Grenene slår rod, når de har vedvarende jordkontakt.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 2,5 x 2 m (25 x 20 cm/år).

Hjemsted 
Hovedblærespiræa hører hjemme i den vestlige del af Nordamerika, dvs. fra Alaska til Californien og fra kysten og ind til staterne Montana og Utah. Den fortrækker fugtige, let skyggede voksesteder i moser, under let skyggende træer og langs floder og søer. 

På flodsletten langs Willamette-floden voksede arten oprindeligt sammen med bl.a. alm. mahonie, amerikansk tørst, balsampoppel, douglasgran, hvid ask, kæmpeløn, laksebær, oregonask, oregoneg, oregonel, rævehalespiræa, Umbellularia og vestamerikansk mahonie

Anvendelse 
Busken kan bruges som uklippet hæk, til kantbeplantning og i læhegn og vildtbeplantninger.

Note

Kilde 
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 

Buske
Grøn-el

 
Grøn-El (Alnus viridis) er en løvfældende busk med en opstigende, åben vækst. 

Barken er først rødviolet på lyssiden og olivengrøn på skyggesiden. De unge skud er samtidig noget sammentrykte og kantede. Senere bliver barken gråbrun med lyse korkporer. Gamle grene kan få grå og svagt furet bark. 

Knopperne er spredte, udspærrede, næsten hårløse, spidse og brune. Knopskællene kan være lidt klæbrige, men knopperne er næsten overalt ustilkede. Bladene ligner birkeblade: de er ægformede med savtakket rand og ganske kort spids. Oversiden er friskt grøn, mens undersiden er noget lysere, men dog stadig rent grøn. 

Rakler med hanblomster overvintrer frit fremme, mens de hunlige rakler først kan ses fra om foråret. Blomstringen finder sted i marts-april. De modne hunrakler, "ellekoglerne", er spinkle, spidse og grålige. Frøene modner godt og spirer villigt.

Rodnettet består af fint og øverligt forgrenede hoved- og siderødder. Som alle El kan også denne busk forsyne sig med kvælstof ved hjælp af aktinomyceter (Frankia sp.), som den huser i knolde på rødderne. 

Højde x bredde og årlig tilvækst: 3 × 5 m (30 × 40 cm/år). Disse mål kan fx anvendes, når arten udplantes.

Voksested 
Grøn-El er pionerplante på kalkbund i Mellemeuropas bjerge. Der danner den skovgrænsen op mod bjergtoppene sammen med bl.a. Aksel-Røn, Alm. Bærmispel, Alpe-Røn, Bjerg-Fyr, Cembra-Fyr, Europæisk Lærk og Fjeld-Ribs.

Grøn-El er lyskrævende og tåler vind. Den trives på alle jordtyper med undtagelse af fugtig morrbund.

Anvendelse 
Grøn-El tåler frost og kan anvendes som hjælpeart (ammetræ) i både læ- og vildtplantninger. Grøn-el kan skæres ned, når andre træer og buske vokser til. Den sætter hurtigt mange stødskud og forsvinder først, når resten af plantningen overskygger den helt.

Varieteter 
 Alnus viridis findes i varieteterne:
 crispa (Amerikansk Grøn-El, Bjerg-El)
 fruticosa (Sibirisk El)
 maximowiczii
 sinuata (Bjerg-El, Sitka-El)
 suaveolens
 viridis (Europæisk Grøn-El)

Kilder
Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: "Plantebeskrivelser", DCJ 2002 (CD-Rom).
GRIN Taxonomy for Plants

Eksterne henvisninger 

Buske
Elleslægten
Østrigsk fyr

 
Østrigsk fyr (Pinus nigra subsp. nigra) er et op til 25 m højt træ med en meget tæt krone, som er regelmæssig i ungdommen, men uregelmæssig senere. Østrigsk fyr er en underart til sortfyr. Lange nåle er et godt kendetegn. Træet er i Danmark hyppig i plantager.

Beskrivelse 
Stammen er kraftig og gennemgående til toppen. grenene er svære og vandrette med opstigende spidser. Barken er først gulbrun og ru, men den bliver hurtigt gråsort og skællet. Til sidst er barken koksgrå med dybe, lyse furer. Knopperne er kegleformede og gulbrune, ofte dækket af tynde, hvide skæl.

Nålene sidder parvis på små kortskud, som igen sidder spredt langs langskuddet. Nålene er 9-16 cm lange, stive og stikkende. Farven er rent mørkegrøn. Blomstringen finder sted i juni. Hunblomsterne bliver til ret store, lysebrune kogler, der er regelmæssigt ægformede. Frøene modner godt og spirer villigt.

Rodnettet består af dybtgående hovedrødder med tæt forgrening og af et overfladisk netværk af finrødder.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 20 × 10 m (30 × 20 cm/år).

Voksested 
Østrigsk fyr optræder på kalkbund i egne med ringe nedbør i Østrig og på Balkan. Her findes den sammen med bl.a. akselrøn, bøg, liguster, avnbøg, finnet blærenød, kirsebærkornel, navr, rundbladet bærmispel, sort dværgmispel og tarmvridrøn.

I Danmark er arten almindeligt plantet i plantager, især på Djursland og på Øerne.
En frøkilde kaldet "Sonnerup" findes i Sommerup skov, Odsherred Statsskovdistrikt.

Anvendelse 
Den kræver meget lys og trives bedst på veldrænet, gerne tør og noget kalkholdig jord. Den er tørketålende, hårdfør, tåler vind og salt og klarer sig meget godt i kystzoner langs de indre farvande og på bakker. Den konkurrerer kraftigt om lys og vand med nabotræer. Østrigsk fyr er velegnet til læplantninger og som spredt indblanding i den indre del af vildtplantninger samt til skovbryn. Den tåler kun beskæring i de helt unge år, men kan som ældre stammes op.

Østrigsk fyr rammes – hårdt – af Fyrrens sprækkesvamp i fugtig og stillestående luft.

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Henvisninger 

Haveplanter
Stedsegrønne
Nåletræer
Blomster i juni
Tørketålende planter
Fyrreslægten

en:Pinus nigra#Taxonomy
Californisk gedeblad

 
Californisk gedeblad (Lonicera ledebourii) er en løvfældende busk med en tragtformet, stivgrenet og åben vækstform. Californisk gedeblad er giftig i alle dele, også bærrene.

Beskrivelse 
Barken er først rødbrun (grøn på skyggesiden) og håret. Senere bliver den grålig, glat og lidt stribet. Gamle grene kan få bark, der skaller af i strimler. Knopperne er modsatte, tilliggende og store. Bladene er elliptiske, hårklædte (senere næsten glatte) og helrandede. Oversiden er mørkegrøn, og undersiden er lysegrøn. 

Busken blomstrer i maj-juni. Blomsterne sidder parvist i bladhjørnerne. De er rørformede og gule. Frugterne er kuglerunde, sorte bær med mørkerøde støtteblade. Frøene modner ikke ordentligt her i landet, måske fordi busken er selvsteril.

Rodnettet består af tætforgrenede, kraftige hovedrødder, der når langt ud og dybt ned. Nedliggende grene slår rod.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 4 × 2 m (30 × 15 cm/år).

Hjemsted 
Californisk gedeblad vokser på fugtige steder på vestvendte bjergskråninger i det mellemste og nordlige Californien, hvor den danner krat og skovbryn sammen med bl.a. Cornus cericea, Corylus cornuta, hvid snebær, Rosa nutkana og vinløn.

Anvendelse 
Californisk gedeblad bruges til underplantning i gamle, bestående læplantninger (f.eks. de døende Hvidgran-hegn).

Den tåler megen skygge og vind, og den klarer sig i kystnært klima. Den trives på alle jordtyper, undtagen på sur, tørveholdig jord.

Kilder
Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Haveplanter
Buske
Gule blomster
Hvidgran

 
Hvidgran (Picea glauca), også skrevet Hvid-Gran, er et op til 30 meter højt træ, der i Danmark er almindeligt plantet i f.eks. klitplantager. Arten er følsom over for Rodfordærver (Heterobasidion annosum).

Beskrivelse 

Hvidgran er et mellemstort, stedsegrønt træ med en opret, kegleformet, men senere noget afrundet krone. Barken er først blank og let røddugget. Senere bliver den rødligt grå og svagt opsprækkende. Gamle grene og stammer kan få en violetgrå bark med runde plader. Knopperne er lyst orangebrune og regelmæssigt ægformede.

Nålene er fremadrettede og står næsten alle sammen op over skuddet. De er runde i tværsnit og bærer hvide striber på alle sider. Grundfarven er blågrøn. Koglen er forholdsvis lille og blød at føle på. Den er rødbrun med konvekse skæl. Frøene modner godt og kan spire i Danmark.

Rodnettet er højtliggende og fladt udbredt.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 20 x 8 m (30 x 15 cm/år).

Voksested 
Hvidgran er pionertræ og danner skovgrænse overalt i Canada og Alaska.

På de grusede strande ud mod Hudsonbugten danner hvidgran skov sammen med bl.a. amerikansk linnæa, Arctostaphylos rubra (en art af melbærris), blåbærpil, canadisk hønsebær, ensidig vintergrøn, Mitella nuda (en art af bispekåbe) og tyttebær samt – på næsten rå jord – amerikansk asp.

I Danmark er den især almindeligt plantet i hede- og klitplantager i Vest- og Nordjylland.
Hvidgran er indført ved forsøg siden 1974 i Sydvestgrønland, hvor den tilsyneladende trives godt.

Anvendelse 
Den tåler ikke skygge, men megen vind, og den er modstandsdygtig overfor frost og saltnedslag. Kravene til jordbunden er meget små.

Hvidgran anvendes til læplantninger, hvor den trives bedst alene. Gentilplantning efter gran-slægten (Picea) frarådes på grund af faren for svampeangreb (rodfordærver).

Desuden ses i haver ofte sorten sukkertopgran.

Note

Kilde 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Nåletræer
Stedsegrønne
Gran-slægten
Enebær (flertydig)

Enebær kan hentyde til flere artikler:
 Eneslægten – en slægt af nåletræer.
 Ene – en art af denne slægt.
 Enebær (bærkogler) – de tørre bærkogler af de forskellige enebærarter.