alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Klyde

Klyden (Recurvirostra avosetta) er en vadefugl, der er udbredt i Europa og Centralasien samt i Øst- og Sydafrika.

Udseende 
Klyden er 43 cm lang fra næb til hale. Den er nemt kendelig på sin sorthvide fjerdragt og det lange opadkrummede næb.

Forekomst 
Klyden yngler i kolonier på marsk- og strandenge og gerne på småøer og holme. Klyderne findes i Europa og i store dele af Afrika og Asien. Danmark er på nordgrænsen af klydernes udbredelse. Om efteråret samles klyderne ved Vadehavet, før de trækker sydpå til Sydvesteuropa og Vestafrika. Ynglebestanden er vurderet som sårbar på den danske rødliste.

Adfærd 
Med det opadkrummede næb "skummer" klyden vandoverfladen for krebsdyr, orme, fiskeæg og alger. I modsætning til de fleste andre vadefugle, kan man se klyderne svømme på vandet, og den har svømmehud mellem tæerne.

Krager og måger kan finde på at tage både klydeunger og klydeæg, hvis de kan slippe af sted med det. Derfor ses klyder slutte sig sammen og mobbe måger og krager, hvis disse kommer for tæt på rederne. En anden taktik klyden anvender for at beskytte sin rede, er at lade som om den selv har brækket vingen og derved trække rovdyrets opmærksomhed væk fra reden.

Klyderne ankommer til Danmark i løbet af marts, og æglægningen finder sted i slutningen af april. Klækningen af ungerne sker i midten af maj, og umiddelbart efter går forældrene med deres unger ud på vaden, hvor de æder vandinsekter og orme. I løbet af juli, august og september ses klyderne samlet i store, fælles territorier, hvor de fælder dragten. Inden de voksne fugle er færdige med fældningen, begiver ungfuglene sig mod overvintringspladserne, som strækker sig fra Vesteuropa til Middelhavet og videre til Vestafrika. I løbet af september og i starten af oktober begynder efterårstrækket for de voksne fugle.

Galleri

Kilder og henvisninger 

 Dansk Ornitologisk Forenings beskrivelse af klyde
 Tommy Dybbro og Henning Anthon: Politikens store fuglebog, samtlige danske fuglearter, 1994, side 118.

Fugle fra Eurasien
Fugle fra det sydlige Afrika
Fugle fra Østafrika
Mågevadefugle
Knivmuslinger

Knivmuslinger (Pharidae) er en familie af muslinger kendetegnet ved deres lange, tynde, knivbladformede skaller.

Knivmuslingerne bliver størst i saltvand. Der er derfor store knivmuslinger i Nordsøen, mens knivmuslinger i de indre danske farvande, hvor vandet er mindre salt, er mindre.

Danske arter 
I Danmark findes 5 arter:

 Amerikansk knivmusling (Ensis directus) er indslæbt til Europa med vandet i skibes ballasttanke. Den blev først observeret i Tyske Bugt i 1979, og arten trives nu bl.a. i Vadehavet, hvor den første gang blev observeret på Rømø i 1981.
 Buet knivmusling (Ensis magnus).
 Sværdskedemusling (Ensis ensis) lever på sandbund i Nordsøen, Kattegat og nordlige del af Bælthavet på dybder mellem 5 og 30 meter. Knivmuslingen kan blive op til 15 centimeter lang. De skaller, der bliver skyllet op på stranden, er sjældent længere end 8-9 centimeter, og de tynde skaller går let i stykker i brændingen.
 Barberknivmusling (Ensis siliqua).
 Lille knivmusling (Phaxas pellucidus) er almindelig på blød bund i fjorde som Limfjorden og Isefjorden samt i Bælthavet. Den er 3-4 centimeter lang.

Kilder/Henvisninger 

 Ad. S. Jensen og R. Spärck. Bløddyr II. Saltvandmuslinger. G.E.C. Gads Forlag. Danmarks Fauna. København 1934.
 Naturstyrelsen: Amerikansk knivmusling
 Bondesen, Poul. Danske Havmuslinger, (Natur og Museum, 23. Årg, Nr. 2), Århus 1984.

Muslinger
Sydlig takahe

Sydlig takahe (latin: Porphyrio hochstetteri) er en indfødt newzealandsk fugl, som man i begyndelsen af 1900-tallet længe havde troet uddød ligesom moa'en.

Heldigvis fandt man i 1940'erne en lille bestand af sydlig Takahe i bjergene i Fjordland på Sydøen. Nu trives de på de småøer, hvor det er lykkedes at udrydde alle de for New Zealand, fremmede pattedyr. På Tiritiri Matangi, en lille ø lige ud for Auckland, findes 30 procent af verdens takaheer.

Sydlig takahe kan som kiwien ikke flyve, den har kun nogle små vingestumper.

Den nærtbeslægtede takahe, Porphyrio mantelli, fra Nordøen regnes dog for uddød.

Kilde 
  Gill, F & D Donsker (Eds), Worldsbirdnames 3.5 . Hentet 25 dec 2013

Fugle fra New Zealand
Tranefugle
Afrikansk elefant

Den afrikanske elefant (Loxodonta africana) er et pattedyr i elefantfamilien. Den er nært beslægtet med arten afrikansk skovelefant, (Loxodonta cyclotis). Tidligere regnedes skovelefanten som en underart under L. africana, og man taler derfor undertiden om den afrikanske elefant som den afrikanske savanneelefant.

Udbredelse 

Den afrikanske elefant er udbredt over det meste af Afrika, men er gået voldsomt tilbage. I 1980 fandtes der 1.300.000 afrikanske elefanter, mens bestanden i 1990 var på kun 600.000 dyr.

Den nuværende bestand vurderes af IUCN i 2016 at være på omkring 415.000 individer

Udseende 
Savanneelefanten er den største af alle levende elefanter og den med de største ører. Skovelefanten er noget mindre, da den "kun" vejer op til 6 tons. Skovelefanten har ører af mellemstørrelsen.

Arterne har en række anatomiske forskelle, blandt andet har skovelefanten i lighed med den asiatiske elefant fem negle på de forreste fødder og fire negle på bagfødderne. Savanneelefanten har fire negle på de forreste fødder og tre på bagfødderne. Begge disse elefanter fødes dog med fem tånegle på alle fire ben. Mange eksemplarer mister imidlertid deres negle på grund af det terræn de lever i.

Elefanter uden for naturen 
I Danmark kan man se afrikanske elefanter i Aalborg Zoo og i Knuthenborg Safaripark

En af de mest kendte afrikanske elefanter er Jumbo.

Se også 
 Elefanter

Referencer 
 :wikispecies:Loxodonta africana
 Systema naturae 2000 (classification) – Taxon: Loxodonta africana africana

Elefanter
Elefant
Asiatisk elefant

Den asiatiske elefant er et pattedyr i elefantfamilien. Den har tre kendte underarter, herunder indisk elefant, sumatraelefant og Elephas maximus maximus.

Elefanten var engang udbredt så langt vestpå som Irak og Syrien og helt over til Den gule flod i Kina. I dag er udbredelsen begrænset til 13 Lande. Fra Indien i vest til Borneo i øst.

Den samlede bestand i Asien vurderes at være på mellem 35.000 og 50.000 individer.

Tidligere vurderinger går på, at der i starten af forrige århundrede var cirka 100.000 vilde elefanter.

Elefanten er dog stærkt presset af befolkningsudviklingen, der medfører øget behov for landbrugsjord. Turismen er dog også med til at presse elefanten. I Thailand menes omkring 100 elefantunger at blive indfanget ulovligt, for at blive klappet og fodret af turister. Dette ud af en total bestand på cirka 5.000 elefanter. Ofte bliver moren eller flokken også dræbt under tilfangetagelsen af elefantungen.

Den asiatiske elefant vejer op til 5 tons, og den kendes på, at dens ører er væsentligt mindre end den afrikanske elefants. Det er kun hannerne, der har store stødtænder. Hunnernes stødtænder er meget små og ses næsten ikke.

Referencer

Se også 
 Elefant

Elefanter
Dyr fra Sydasien
Dyr fra Sydøstasien
Indisk elefant

Indisk elefant (Elephas maximus indicus) er en underart af den asiatiske elefant som lever på det indiske subkontinent.

Nomenklatur 
Betegnelsen Indisk elefant anvendes også som synonym for den asiatiske elefant. Dette skyldes, at Carl von Linné i starten kaldte den asiatiske elefant for den indiske elefant. Senere kategoriserede han elefanten fra Ceylon (nu Sri Lanka) for at være sin egen art. Han anså den også for, at være større og gav den derfor navnet Elephas maximus. Senere forskning har dog vist at alle asiatiske elefanter tilhører samme art, og de er derfor blevet samlet under artsnavnet maximus.

Se også 
 Elefanter

Kilder 
 Systema naturae 2000 (classification) – Taxon: Elephas maximus indicus

Eksterne henvisninger 

Dyr fra Sydasien
Elefanter
Konksnegl

Konksneglen (Buccinum undatum), også kaldet konk eller konkylie, er en op til 14 centimeter høj forgællesnegl, der lever på sandet eller stenet bund i Nordatlanten. I Danmark er den almindelig i alle farvande, fra ganske lavt vand til 100 meters dybde. Små skaller er rødlige, mens de større er mere grå.

Konksnegle spises nogle steder i Europa, fx Belgien, som en delikatesse. De anvendes desuden som agn til fiskeri. Sneglen må ikke forveksles med arten Liomesus ovum, der kaldes "almindelig konk".

Føde 
Konksneglen er en rovsnegl, der lever af muslinger, svækkede dyr eller dyr, der på anden måde ikke kan forhindre et angreb. Den æder ikke råddent kød.

Den kan gøre skade ved at æde fisk, især fladfisk, der er fanget i garn.

Æg 
Æggene lægges i kapsler, der klæbes sammen til svampeagtige ægmasser, der ligger frit på havbunden. Ofte ses sådanne ægmasser skyllet op på stranden. Der kan være over 1.000 kapsler klæbet sammen, der dog vil stamme fra forskellige moderdyr. I hver kapsel lægges cirka 1.000 æg, hvoraf de fleste er "næringsæg". Kun cirka 30 æg udvikles, men allerede inden klækningen æder de, foruden næringsæggene, også af hinanden, så der i alt kun klækker omkring 10 unger fra hver kapsel. Sneglen har ikke noget pelagisk stadium.

Kilder/Henvisninger 

 Hans Hvass (red.) Danmarks Dyreverden, bind 3, Hvirvelløse dyr, side 203-204. 2. udgave, Rosenkilde og Bagger 1978. .
 Mandahl-Barth, Skytte Christiansen, Østergaard. Hvad finder jeg på stranden. Politikens Forlag. 12. udgave 1986.
 Naturstyrelsen. Artsleksikon. Almindelig konk.

Snegle
Korsedderkop

Korsedderkoppen (Araneus diadematus) er en 10-12 millimeter stor edderkop i familien hjulspindere. Den har et lyst mønster på oversiden, der ligner et kors. Korsedderkoppen er en af Danmarks største edderkopper og er almindelig i haver, parker og skove, hvor den anlægger sit fangnet i lave træer, buske og kraftig urteagtig vegetation.

Spind og bytte 
Korsedderkoppen hører til hjulspinderne, der spinder hjul-formede net, som de fanger deres bytte i. Nettet kan være helt op til 50 cm højt og 40 cm bredt. Nettet består af et centrum af tørre tråde (forstærkningsspiralen), herom omkring 30 spiralsnoede, klæbrige tråde og yderst rammetrådene, der danner en 4- eller 5-kantet ramme. Desuden findes i gennemsnit omkring 35 radier, der forbinder de øvrige tråde. Fra netcentret trækkes en kraftig tråd, signaltråden, til edderkoppens opholdssted, retræteposten, der normalt er under et blad eller to sammenspundne blade.

Hvis et insekt kommer i nettet kan vibrationerne mærkes gennem signaltråden, hvorefter edderkoppen straks bevæger sig ind til centret. Fra centret kan edderkoppen afgøre, hvor insektet befinder sig. Byttet lammes ved et bid med giftkrogene og i de fleste tilfælde spindes det ind i silke. Byttet bæres herefter til netcentret og undertiden videre til retræten. Udsugningen af insektet foregår et af disse steder.

Parring 
Parringen foregår hen på sommeren. Hannen lokaliserer med sin føle- og lugtesans et net, der tilhører en hun. Herefter spindes en sikringstråd fra et punkt i en vis afstand af nettet og hen til en rammetråd. Herfra udsender hannen nogle vibrationer i nettet. Hvis hunnen er parringsvillig, reagerer hun helt anderledes på disse vibrationer end på et byttes vibrationer. Hvis hun ikke er parringsvillig nærmer hun sig hannen ligesom på vej til et bytte. Dette registreres imidlertid af hannen, som lader sig falde i sin sikringstråd, for at komme væk.

Som hos de fleste hjulspindere er hunnen meget større end hannen og der foregår jævnligt kannibalisme i forbindelse med parringen. Studier af edderkoppers parring er dog foretaget i lys, og da edderkoppers parringer oftest foregår i mørket, kan det tænkes, at forekomsten af kannibalisme er overvurderet.

Æglægning og unger 
De 300-800 æg lægges i september eller oktober i et passende skjulested, f.eks. under løs bark eller i en sprække i et plankeværk. Ægspindet har form af en halvkugle og er spundet af grove gule tråde. Hunnen bliver ved ægspindet, indtil hun dør nogen tid senere. Ungerne kommer frem året efter sidst i maj. De holder sammen i den første tid i en kugleformet klump, men skilles nogle dage senere. De spinder nu hver deres lille hjulspind, der er opbygget på samme måde som de voksnes. I løbet af den første sommer vokser de stærkt, men bliver ikke kønsmodne. De overvintrer og bliver fuldvoksne og kønsmodne hen på sommeren det følgende år.

Kilder og eksterne henvisninger 
 Hans Hvass (red.) Danmarks Dyreverden, bind 1, Hvirvelløse dyr, side 260-268. 2. udgave, Rosenkilde og Bagger 1978. .
 

Edderkopper
Gråkrage

Gråkragen (latin: Corvus cornix) er en cirka 47 centimeter stor kragefugl, der yngler i det nordvestlige og centrale Europa og i Mellemøsten. Det er en almindelig ynglefugl i Danmark, hvor den findes både på landet og i byerne. Dens stemme er et hæst kraa-kraa-kraa, der har givet fuglen dets navn. Krager har en meget høj intelligens. Det samme gælder kragefugle.

Yngleforhold 
Gråkragen yngler almindeligt i Danmark og oprindeligt kun i det åbne land med spredte træer, men nu også almindeligt i byernes parker, haver og kirkegårde. De fleste fugle overvintrer i landet, men en betydelig del trækker dog bort til Vest- og Sydvesteuropa om vinteren.

Reden bygges i træer, og ofte benyttes samme rede flere år i træk. Fra midt i april til ind i maj lægger den 4-6 grønlige æg med grå eller brune pletter, der mest udruges af hunnen.

Føde og jagttid 
Gråkragens føde er meget varieret, idet den f.eks. æder både insekter, orme, ådsler og fugleunger.

Dens fjender kan f.eks. være ræve og mennesker. Kragerne kan i Danmark jages i perioden 1. september til 31. januar, og den må desuden reguleres ved skydning i februar og ved fældefangst i marts og april. Der nedlægges årligt omkring 90.000 krager i Danmark.

Sortkragen 
Gråkrage er nært beslægtet med sortkragen, og tidligere betragtede man dem som værende to underarter af samme art, men nyere undersøgelser påviser, at de to underarter er så forskellige, at de bør opfattes som hver sin art. I de områder hvor de to former overlapper, hybridiserer de og danner mellemformer (fx i Sønderjylland), hvilket har bidraget til forvirringen, om de skulle betragtes som arter eller underarter. Gråkragen inddeles i fire underarter, hvor cornix findes i Danmark, mens sortkragen deles i to underarter, med corone i Danmark og Sydvesteuropa.

Flere undersøgelser i 1990'erne fra områder i bl.a. Italien, hvor der er overgangszoner mellem populationer af sortkrage og gråkrage, viste at 'blandede' ynglepar havde betydelig mindre ynglesucces end rene sortkrage- eller gråkragepar. Den mindre ynglesucces omhandlede både kuldstørrelse, ægvolumen og klækningssucces. Desuden iagttoges kragerne oftest i rene flokke af enten grå- eller sortkrager, og antallet af blandede par var mindre, end man skulle forvente, hvis valget af mage var tilfældigt. Også indbyrdes forskelle mellem gråkragers og sortkragers stemmer blev registreret i den italienske overgangszone. Disse undersøgelser af underarterne corone og cornix har tilsammen betydet, at gråkrage og sortkrage nu betragtes som forskellige arter.

Galleri

Se også 
 Krage

Noter

Kilder/Henvisninger 
 Tommy Dybbro, Oversigt over Danmarks fugle 1978, Dansk Ornithologisk Forening, 1978. .
 Benny Génsbøl, Nordens fugle - en felthåndbog, 1987. .
 DOF's beskrivelse af gråkrage.

Europas fugle
Krager
AustinMUD

AustinMud er en af Danmarks ældste MUDs. Den var meget populær op til ca. 2005, hvor udbuddet af bedre grafiske spiltilbud som f.eks. World of Warcraft efterhånden mindskede interessant. Samtidig fik en strid over nye tiltag fra administrationen mange eksisterende spillere til at forlade den. I sin storhedstid havde den flere hundrede spillere samtidig.

AustinMUD blev startet på Datalogisk Afdeling på Århus Universitet (DAIMI) i 1991 af en gruppe studerende som havde spillet DikuMUD men mente de kunne lave en mere interessant verden. Til forskel fra mange andre DikuMUD servere over de næste år, hvor mange dele af verdenerne blev delt, havde AustinMUD en unik verden med et veldefineret kort og en konsistent historie. Med tilføjelsen af et simpelt scripting sprog blev det nemmere at gøre verdenen mere levende, hvilket øgede interessen. 

AustinMUD var oprindeligt hostet på en maskine ved DAIMI, men flyttede efter et par år til Institut for Informations- og Medievidenskab (IMV) i Århus. Siden er den blevet flyttet til en maskine hos PRG på DTU og derefter til en privat server. AustinMud kører stadig på via www.austinmud.dk, og man kan bruge telnet www.austinmud.dk 4000 til at spille. 

Computerspil
Fransk Sudan

Fransk Sudan var en koloni i Vestafrika svarende til det nuværende Mali, Guinea og Elfenbenskysten.

Den koloniale etablering 

Fransk Sudan blev oprettet som et fransk område den 9. september 1880, som "Øvre Senegal", og blev omdøbt til "Fransk Sudan Territoriet" den 18. august 1890, med hovedstad i Kayes . Den 10. oktober 1899, blev Fransk Sudan brudt op; 11 sydlige provinser gik til Fransk Guinea, Elfenbenskysten og Dahomey, selvom to af de 11 blev returneret i det følgende år.

I 1902 blev de dele af kolonien der ikke var organiseret ind i militære distrikter del af Senegambia og Niger, derefter blev distrikterne del af Øvre Senegal og Niger i 1904. Efter kom det gamle navn tilbage i en reorganisering i 1920.

Da Fransk Øvre Volta blev afskaffet først i 1933 (det blev genetableret i 1947), tog Fransk Sudan nogle af dets provinser.

Forhenværende afrikanske lande
Sudan
Etableret i 1890
Ophørt i 1959
Stor kålsommerfugl

Stor kålsommerfugl (Pieris brassicae) er en sommerfugl i hvidvingefamilien. Den er udbredt i store dele af Europa og Asien. Sommerfuglen lever i dag overalt i det dyrkede land, men ses oftest i haver, hvor der ikke bruges bekæmpelsesmidler. Den kan være meget skadelig i haver og gartnerier, fordi dens larve spiser alle slags kål og efterlader kålplanterne som afpillede skeletter, kun med ribberne tilbage.

Forekomst i Danmark 
Arten er almindelig overalt i Danmark. Sommerfuglens hyppighed svinger meget hen over sommeren, det kan skyldes den lille snyltehveps Apanteles glomeratus, der kan inficere op til 90 % af kålsommerfuglens larver. Sommerfuglens overvintrende pupper dør hvis temperaturen bliver lavere end -22 grader, så en streng vinter kan bidrage til, at færre kålsommerfugle ses sommeren efter.

Udseende 
Både hun-sommerfuglen og han-sommerfuglen er hvid til hvidligt lysegul. Forvingernes spidser er sorte, og aftegningen er skarpt afgrænset. Herudover har den ofte sorte pletter bagtil på forvingerne. Vingefanget er cirka 50–64 mm, men kan variere meget efter generationen. Der kan ses store kålsommerfugle af 1. generation, der er lige så små som lille kålsommerfugl. Larver af den store kålsommerfugl er hårede og brogede i gule, sorte og grønlige nuancer, og er lettere at få øje på end larver af andre kålsommerfugle, som er grønne med enkelte gullige partier. Farvetegningen hos stor kålsommerfugl skal formentlig tolkes som advarselsfarver.

Livscyklus 
Stor kålsommerfugl har op til 3 – 4 generationer over en sommer. De orangegule æg lægges i klynger på nedennævnte foderplanter. 10 – 12 dage senere klækkes de, og larverne kommer frem. Som noget usædvanligt blandt kålsommerfulge er larverne sociale i de første larvestadier, og reagerer livligt på forstyrrelser. Det er beskrevet i den videnskabelige litteratur, at larverne omkring 3. larvestadie vandrer fra blade til blomster på sennepsplanter, og udelukkende æder blomster i resten af deres larveliv. Om dette også gælder på andre værtsplanter er uvist. Efter 3 – 4 uger forpupper larverne sig. Er det sent på året, overvintrer puppen til næste sommer.

Vandringer 
Stor kålsommerfugl er kendt for at vandre i store flokke med flere millioner individer, en sådan sværm kan ligne en snestorm. I dag, hvor insekticider bruges som værn mod skadedyr, er den store kålsommerfugls imponerende træk blevet meget sjældne. Flyvetiden starter i maj og kan i varme år vare helt hen i oktober afhængig af antal generationer klækket det år.

Foderplanter 
Kål, strandkål, kålroe, tallerkensmækker, kiddike, reseda, strandsennep, raps, og andre korsblomster. Fælles for foderplanterne er, at de kan danne sennepsolier som kemisk forsvar. Kålormene undgår dannelse af dette forsvarsstof ved hjælp af et særligt protein, et nitrilspecificerende protein.

Kilder/Henvisninger 

 Michael Stoltze, Danske dagsommerfugle, København, 1996, side 79-83.
 Sommerfugle i Europa og Nordafrika

Kålsommerfugle
Danmarks dagsommerfugle
Kål
Kåre (krebsdyr)

En almindelig kåre (Neomysis integer) er et krebsdyr i gruppen pungrejer, der er knap 2 cm lang. Den er meget almindelig ved de fleste af vores kyster. Den findes på lavt vand i beskyttede områder. Som de fleste andre kårer svømmer den frit i vandet i store stimer. Den kan ligne en "rejeunge", men kendes på sine stilkede øjne og sin svømmevifte. Kåren lever af alger og larver af rejer, krabber og børsteorme.

Kilder/Henvisninger 

 Mandahl-Barth, Skytte Christiansen, Østergaard. Hvad finder jeg på stranden, side 111. Politikens Forlag. 12. udgave 1986.

Storkrebs
Seksplettet køllesværmer

Seksplettet køllesværmer (Zygaena filipendulae) er en natsværmer i familien køllesværmere. Den er lokalt almindelig i Danmark, hvor den træffes på tørre og sandede steder, såsom blomsterrige skovstier og -lysninger, grøftekanter, overdrev og tørre enge. Den flyver om dagen, gerne i stærk solskin, fra omkring starten af juli til hen i august. Den har seks røde pletter på sine ellers sorte forvinger. Bagvingerne er røde med en smal sort yderrand. Den seksplettede køllesværmer er den største af de 9 arter, der er fundet i Danmark, med et vingefang på 28-35 mm.

Larven er 20-22 mm og lever bl.a. på kællingetand, kløver og andre ærteblomstrede. Den forpupper sig i en langstrakt, gul kokon, der for det meste fastgøres til plantestængler eller lignende.

Den voksne seksplettede køllesværmer lever af nektar fra blomster som Tidsel, knopurt, blåhat og lignende.

Den seksplettede køllesværmers sorte og røde tegninger er en advarsel til insektædende fugle og andre insektædere, om at holde sig fra at spise den. Den smager nemlig grimt og er, så vidt vides, også giftig.

Kilder/Henvisninger 
 Sommerfugle i Europa og Nordafrika – Zygaena filipendulae
 naturligvis Arkiveret udgave fra september 2008.
 Hans Peter Ravn, Insekter i farver, Politikens Forlag 2000. .

Sommerfugle
Toppet lappedykker

Den toppede lappedykker (latin: Podiceps cristatus) er en fugl, der er udbredt som ynglefugl i store dele af Europa samt i dele af Asien, Afrika, Australien og New Zealand. I Danmark yngler den almindeligt i større søer. Ynglebestanden er vurderet som sårbar på den danske rødliste.

Udseende 
Den toppede lappedykker er 46-51 cm lang med et vingefang på 85-90 cm.Den kan leve i 10-15 år. I yngletiden kendes den let på to store fjertoppe på hovedet og fjerkraven på hver side af hovedet. I vinterdragt er fjertoppene meget korte, og halskraven mangler næsten helt.

Adfærd 
Føden består af fisk og vandinsekter, der fanges med det lange næb under dykning. Grundet sin ekstreme tilpasning til livet i vandet, bevæger den sig meget dårligt på land, da benene er placeret langt tilbage på kroppen. Blandt lappedykkerens fjender er f.eks. vandrotten som kan tage dens æg og unger. Som hos andre lappedykkere opholder ungerne sig gerne på ryggen af forældrefuglene i den første tid.

Det blev i år 2000 vurderet, at der er omkring 4.000 par i Danmark. Den foretrækker større søer med tagrør, men yngler enkelte steder også i fjorde. Om vinteren søger en stor del af bestanden til IJsselmeer i Holland, mens andre overvintrer i de danske farvande eller, i tilfælde af milde vintre, i søer.

Kilder 

 Grell, Michael Borch, Fuglenes Danmark, 1998, Gads Forlag. .

Eksterne henvisninger 

 Beskrivelse af toppet lappedykker på Dansk Ornitologisk Forenings hjemmeside
 

Danmarks fugle
Fugle fra Eurasien
Fugle fra Østafrika
Fugle fra det sydlige Afrika
Fugle fra Australien
Fugle fra New Zealand
Lappedykkere
Lundsnegl

Lundsneglen (Cepaea nemoralis) er en snegl i ordenen Landlungesnegle.
Den er nært beslægtet med Havesneglen.

Kilder 
  Taxonomicon – Cepaea nemoralis

Snegle
Løvgræshopper

Løvgræshopper er insekter af familien Tettigoniidae med mere end 6.800 arter, heraf findes 10 i Danmark. Løvgræshopper er en del af ordenen græshopper og menes at være mere beslægtet med fårekyllinger end markgræshopper.

Udseende 
Løvgræshopper har i Danmark en længde på op til cirka 50 mm. Følehornene er meget lange, trådformede, mangeleddede og bøjelige. Munden er en kraftig bidemund. En løvgræshoppe kan finde på at bide, hvis den bliver taget op i hånden. Dækvingerne er stive, smalle og skindagtige. Undertiden er de meget korte eller svagt udviklede. Flyvevingerne er oftest meget bredere end dækvingerne og i hvilestilling sammenfoldede og fuldstændig skjulte af disse. Undertiden er også de svagt udviklede. Bagkroppen består af ti led. Bagbenenes lår og skinneben er godt udviklede til spring. Fødderne er 4-leddede og oftest fladtrykte. Under fødderne sidder hæftelapper.

Hunnen kan kendes på sin læggebrod, hvormed den placerer sine æg i jord eller plantestængler. Hannen har på 9. og 10. bagkropsled nogle vedhæng, der har betydning under parringen.

Forekomst 
I Danmark findes de over hele landet i træer, buske og højt græs, dog mindre udbredt i Midt- og Vestjylland.

Sang og høreorgan 
Man kan fra sidst på sommeren til sidst i oktober høre hannens kaldetoner. Nogle arter kan høres på flere hundrede meters afstand. Lyden frembringes ved at forvingerne gnides mod hinanden.

Høreorganet sidder på første par bens skinneben, lige under knæet. På hvert af skinnebenets sider findes en trommehinde, der hos nogle arter ses tydeligt. Ofte er trommehinden dækket af et låg, så høreorganet kun er synligt i form af to længdespalter.

Føde 
Løvgræshopper lever fortrinsvis af andre insekter som markgræshopper, larver, bladlus, men også af planteføde. Dens naturlige fjender er f.eks. fugle og mindre dyr.

Danske arter 
De ti danske arter:
 Sivgræshoppe (Conocephalus dorsalis)
 Vortebider (Decticus verrucivorus)
 Krumknivgræshoppe (Leptophyes punctatissima)
 Egegræshoppe (Meconema thalassinum)
 Hedegræshoppe (Metrioptera brachyptera)
 Cikadegræshoppe (Metrioptera roeseli)
 Buskgræshoppe (Pholidoptera griseoaptera)
 Sandgræshoppe (Platycleis albopunctata)
 Syngende løvgræshoppe (Tettigonia cantans)
 Stor grøn løvgræshoppe (Tettigonia viridissima)

Se også
 Saga pedo  et af Europas største insekter.

Kilder/Henvisninger 
 Peter Esben-Petersen (1869-1942). Danmarks Fauna. Ørentviste, Kakerlakker og Græshopper. Forlagt af G. E. C. Gad, København 1909.
 Systema naturae 2000 (classification) – Taxon: Family Tettigoniidae
Marehalm (art)

 
Marehalm (Leymus arenarius) er et 90-120 cm højt græs, der vokser på sandede og stenede kyster.

Beskrivelse 

Marehalm er et flerårigt græs med en tueformet, opret vækst. Bladene er stive og flade med hel rand og åben bladskede. Begge sider er grågrønne. Blomstringen sker i juni-juli, hvor man ser de høje skud stikke op over bladtuen. Hvert skud har et endestillet aks, der igen består af et stort antal småaks siddende parvis ved hvert af stråets led. Frugterne er nødder uden stak. Bemærk, at denne art ofte forveksles med sandhjælme. De kan skelnes på blomsterstanden, for hvor sandhjælme har en cylindrisk dusk, dér har marehalm et toradet aks (meget lig det, man ser hos alm. kvik).

Rodnettet består af krybende jordstængler, der bærer de trævlede rødder.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 0,90 x 0,50 m (90 x 50 cm/år). De blomsterbærende skud når dog op i ca. 1,20 meters højde.

Voksested 

Marehalm er udbredt over det meste af Europa, hvor der findes kyster med sandet eller stenet strand. Derfor er den også meget almindelig i Danmark.

Ved Djurslands Kattegatkyst ses arten sammen med bl. sankthansurt, strandkål, liden frøstjerne, sandhjælme, strandbede, strandkarse, strandkvik, strandmandstro og strandarve.

Foderplante 
Visse arter af cikader lever på og af marehalm.

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Marehalm
Markgræshopper

Markgræshopper er insekter i familien Acrididae, med omkring 10.000 arter. De lever i lav vegetation eller direkte på jorden, men altid på solbeskinnede steder. Markgræshopper kan tilpasse deres farver til de områder, hvor de lever. Når de springer, kan de brede deres vinger ud, for derved at svæve et stykke. Markgræshopper lever af græs, blade og lignende.

Udseende 
Følehornene er korte og består af op til 25 led. På hovedet findes udover de to store sammensatte øjne tre biøjne. Munden er en kraftig bidemund. På bagkroppen bærer det første led et høreorgan på hver af dets sider. Høreorganet, øret, er normalt skjult af bagbenene. På sidste led af bagkroppen findes hos hunnen æglægningsskeden, der består af et par øvre og nedre læggeklapper. De bruges til at grave i jorden, hvor æggene skal lægges. Af de tre par ben er bagbenene kraftigst udviklede. Lårene er store og solide, mens skinnebenene er lange. Yderst på hver af bagskinnebenene sidder fire bevægelige torne, der stemmes i jorden, når et spring foretages. Dækvingerne er uigennemsigtige, skindagtige og holdes tagstillede i hvilestillingen. Flyvevingerne er tyndere, mere eller mindre gennemsigtige, meget bredere end dækvingerne og foldes sammen som en vifte, når de ikke bruges.

Udvikling 
Æggene lægges i Danmark hen på sommeren i jorden, hvor de overvintrer til næste års sommer omgivet af et skumagtigt sekret. Hunnen bruger læggerørets klapper til at grave med, idet klapperne stikkes ned i jorden samlet, hvorefter de åbnes, så jorden skubbes til side. Æggene er samlet i ægkapsler, der for de danske arters vedkommende normalt indeholder 6-15 æg. Æggene klækkes i maj og larverne, nymferne, udvikler sig gradvist til den voksne græshoppe gennem 4-5 hudskifter. Markgræshopper iagttages i Danmark normalt indtil oktober, sjældent november.

Sang 
Markgræshopper kan frembringe meget højfrekvente lyde. For de fleste danske arters vedkommende foregår det ved, at indersiden af deres baglår meget hurtigt stryges over forranden af dækvingerne. Begge køn kan synge hos de fleste markgræshopper. Det er hannen, der kalder på hunnen, og som venter på, at en hun skal svare. Hunnen svarer, hvis hun er modtagelig for parring, og der vil da opstå en vekselsang mellem de to køn, mens de søger at få kontakt med hinanden.

Danske arter 
Nogle af de 20 danske arter af markgræshopper:
 Hedeskratte (Bryodema tuberculata) forsvundet fra Danmark.
 Strandengsgræshoppe (Chorthippus albomarginatus)
 Syngende markgræshoppe (Chorthippus biguttulus)
 Almindelig markgræshoppe (Chorthippus brunneus)
 Jysk markgræshoppe (Chorthippus jutlandica)
 Enggræshoppe (Chorthippus parallelus)
 Almindelig vandregræshoppe (Locusta migratoria)
 Sumpgræshoppe (Mecostethus grossus)
 Køllegræshoppe (Myrmeleotettix maculatus)
 Rødbenet lynggræshoppe (Omocestus rufipes)
 Lynggræshoppe (Omocestus viridulus)

Kilder/Henvisninger 

 Hans Hvass, Danmarks Dyreverden, bind 2, Hvirvelløse dyr, side 51-57. 2. udgave, Rosenkilde og Bagger 1978. .
 Knud Th. Holst. Danmarks Fauna. Ørentviste, Kakerlakker og Græshopper. G.E.C. Gads Forlag, København 1970.
 Systema naturae 2000 (classification) – Taxon: Family Acrididae
Markmus

Markmusen (latin: Microtus agrestis), også kaldet almindelig markmus eller nordmarkmus, er den mest almindelige mus i Danmark, hvor den findes i græsvegetation over hele landet. Den er et alvorligt skadedyr og bliver ude hele året igennem, også om vinteren.

Udseende 
Markmusen er en studsmus, og som sådan kendetegnet ved dens korte ører, hale og ben. En voksen markmus vejer mellem 40 og 50 gram, og er 10 til 14 cm lang fra snude til halerod, og halen mellem 3 og 5 cm.

Ekskrementerne er 6-7 mm lange og 2-3 mm tykke, cylindriske med butte ender. Farven er er normalt grøn om sommeren og brun om vinteren.

Lignende art 
Ud over den almindelige markmus findes i Danmark en anden, nært beslægtet art, sydmarkmusen (Microtus arvalis). Denne findes kun i Jylland, fortrinsvis i den sydlige del. De to ligner hinanden til forveksling.

Levevis 
Markmusen lever størstedelen af tiden i gange, kaldet veksler, der snor sig gennem tæt vegetation af græs eller i det øverste, løse jordlag. I vekslerne er den bedre beskyttet mod rovdyr og har god adgang til græssets saftige nedre dele og deres rødder. De lange varbørster på snuden samt øjne og lugtesans spiller en stor rolle i markmusen orientering i vekslerne, hvor den kan løbe hurtigt omkring.

Føde 
Markmus er planteædere. Om sommeren spiser den især græs og urter. Om vinteren udgør rødder, rodknolde og nødder en vigtig del af føden. Den ses desuden ofte afgnave unge træers bark på de nederste 10-15 centimeter. Blandt løvtræer går det oftest ud over bøg, og blandt nåletræerne oftest ædelgran og lærk.

Formering 
Markmusen yngler fra marts til september, hvor den bygger en cirka 15 centimeter stor kugleformet rede. Den får i Danmark gennemsnitligt 4-5 kuld årligt med 4-5 unger i hver. Ungerne kan klare sig selv efter cirka 18 dage. Hunnerne bliver kønsmodne, når de er 3 uger gamle, mens hannerne først er kønsmodne efter 6 uger. Markmus lever normalt højst i 1½ år.

Naturlige fjender 
Markmusen er føde for et stort antal rovdyr. Af fugle kan nævnes tårnfalk, musvåge, kærhøg, mosehornugle og slørugle. Af pattedyr f.eks. lækat, brud og ræv.

Fredning 
Markmusen er fredet i Danmark, men er kategoriseret som skadevoldende vildt, hvilket betyder at man, hvis man kan påvise at dyrene udgør en væsentlig gene, eller gør stor skade på afgrøde eller bevoksning, kan indhente tilladelse til at regulere bestanden.

Kilder/Henvisninger 

 Herluf Winge. Pattedyr. G.E.C. Gads Forlag. Bind 5 i Danmarks Fauna. København 1908.
 Systema naturae 2000 (classification) – Taxon: Microtus agrestis

IUCN Rødliste - ikke truede arter
Studsmus
Danmarks pattedyr
Stor mosesnegl

Stor mosesnegl (Lymnaea stagnalis) er en snegl, der findes i ferskvand i det meste af Europa, Vest- og Nordasien samt Nordamerika. I Danmark er den meget almindelig i planterige damme og søer. Skallen er tynd, 5-6 centimeter høj, gulligt hornfarvet og med 6-8 vindinger med spidst spir, hvilket gør arten let kendelig i forhold til andre mosesnegle.

Levevis 
Mosesneglen lever især af alger, men tager også bløde og halvrådne vandplanter. Om foråret og sommeren opholder den sig derfor især i områder med mange planter.

Mosesneglen er hermafrodit med en samtidig tilstedeværelse af hanlige og hunlige kønsorganer. Under parringen agerer den enten som hun eller han. De 5-6 centimeter lange ægkapsler kan indeholde op til 300 æg.

Mosesengle ses ofte hænge i vandhinden fæstnet ved kappehuleåbningen, således at kappehulen kan fyldes med luft. Om vinteren opholder den sig i den del af søen, der senest fryser til, og det vil typisk være i midten af søen.

Kilder/Henvisninger 

 G. Mandahl-Barth. Bløddyr III. Ferskvandsbløddyr. G.E.C. Gads Forlag. Bind 54 i Danmarks Fauna. København 1949.

Snegle
Kokon

En kokon er det hylster som en larve laver, når den skal forvandle sig til en sommerfugl (dagsommerfugl) eller en natsværmer.

Se også 
 Puppe

Zoologi

ms:Kokun
Almindelig nereis

Almindelig nereis (Hediste diversicolor), også kaldet almindelig frynseorm,  er en havbørsteorm, der er udbredt langs Europas kyster. Den kan blive 15 cm lang, og er brun, grå eller grønlig. I Danmark findes den ofte under sten på lavt vand i fjorde. Der kan være op til 3.000 individer pr. m².

Levevis 
Det er en altæder, der med udgangspunkt i U- eller Y-formede gange strækker sig ud til alle sider efter smådyr, ådsler og alger.

Almindelig nereis tåler lave saltholdigheder og findes helt til Finland i den Botniske Bugt.

Referencer

Eksterne kilder/henvisninger 

 Hans Hvass (red.) Danmarks Dyreverden, bind 1, Hvirvelløse dyr, side 159-160. 2. udgave, Rosenkilde og Bagger 1978. 
 Kristensen, E. (1987). Frynseorme   de almindeligste børsteorme ved danske kyster. Kaskelot 74: 1 17.
 Mandahl-Barth, Skytte Christiansen og Østergaard. Hvad finder jeg på stranden. Politikens Forlag. 12. udgave 1986.
 Systema naturae 2000 (classification) – Taxon: Genus Nereis

Ledorme
Nældens takvinge

Nældens takvinge (Aglais urticae) er en sommerfugl i takvingefamilien. Den er udbredt i næsten hele Europa og gennem Asien til stillehavskysten. Den er almindelig i Danmark og er udnævnt til nationalsommerfugl. Den er en forårsbebuder, der kommer frem fra overvintring, når temperaturen i marts stiger over 8-10 grader. Forekommer overalt, hvor der vokser nælder og på steder med egnede overvintringssteder. Hannen er meget territorial om foråret. Hvis en fredsforstyrrer i form af en anden sommerfugl eller et andet insekt bevæger sig ind i territoriet, bliver den straks jaget væk igen.

Udseende 
Nældens takvinge er ikke så stor, men dens farver er meget iøjnefaldende. På forkanten af forvingen veksler pletter i sort og hvid-gult. Bundfarven på vingerne er en meget kraftig orange, og på kanten af vingerne findes et bånd af små lyseblå pletter. Nældens takvinge har et vingefang på 40-52 mm. Umiddelbart kan den minde lidt om kirsebærtakvinge, som dog er noget større, har fire sorte pletter på forvingerne og mangler de tydelige blå pletter langs kanten af forvingerne.

Livscyklus 
Den voksne sommerfugl ses tit om vinteren i kældre og på kølige lofter sammen med dagpåfugleøjen. De første individer er på vingerne i marts, hvor de normalt vågner af vinterdvalen. Den nye familie bliver til i slutningen af juli. Æggene lægges på undersiden af nældeblade, og efter 10 dage klækkes æggene, og larverne kommer frem. Larvetiden varer 3-4 uger, og larven måler da 3-4 centimeter. Efter forpupningen går der omkring 12 dage, før den færdige sommerfugl kryber frem. Den voksne sommerfugl lever af nektar fra blomster.

Foderplanter 
Stor Nælde og undertiden også Liden Nælde.

Galleri

Kilder/Henvisninger 

 Michael Stoltze Danske dagsommerfugle, København 1996, s. 152-157.
 Taxonomicon – Aglais urticae
 Nældens takvinge på lepidoptera.dk

Takvingefamilien
Danmarks dagsommerfugle
Posthornsorm

Posthornsorm (Spirorbis spirorbis), eller almindelig posthornsorm, er en 3-4 millimeter stor, rørboende havbørsteorm, der er udbredt langs Europas kyster, herunder i havet omkring Danmark. Det spiralsnoede kalkrør er et par millimeter i bredden og kan minde om et gammeldags posthorn.

Levevis 
Røret er fasthæftet overfladen af visse brunalger. Posthornsormens ene tentakel er omdannet til en stor tentakelkrone, der dels optager ilt fra vandet, dels kan filtrere vandet for plankton. Den anden tentakel er omdannet til et forkalket låg, som den kan lukke røret med. Den findes i Danmark især på savtang, men også på andre brunaler som blæretang.

Kilder/Henvisninger 
 Hans Hvass (red.) Danmarks Dyreverden, bind 1, Hvirvelløse dyr, side 175-176. 2. udgave, Rosenkilde og Bagger 1978. .
 Systema naturae 2000 (classification) – Taxon: Spirorbis spirorbis

Ledorme
Pygospio elegans

Pygospio elegans er en op til 15 mm lang havbørsteorm, der er udbredt langs kysterne af hele Europa og det nordøstlige Nordamerika. Den sidder i et lodret rør på 1 mm i diameter, og ved hjælp af lange tentakler samler den organisk stof fra den omgivende havbund. I Danmark er Pygospio elegans især almindelig på sandbund på lavt vand. I Vadehavet kan der leve op til 20.000 individer pr. m².

Formering 
Pygospio elegans lægger æg i røret. Æggene ligger i kapsler, hvor der foruden befrugtede æg også findes æg uden kerne, såkaldte næringsæg som larverne lever af. Antallet af næringsæg varierer. Hvis der er mange næringsæg, kan ungerne forlade røret som næsten fuldt udviklede. Hvis der er færre næringsæg, forlader larverne røret som pelagiske larver, der lever af plankton, inden de slår sig ned på havbunden.

Pygospio elegans kan også formere sig ukønnet ved at dele sig i flere stykker.Hvert af stykkerne bliver til en ny orm.

Kilder/Henvisninger 
 Hans Hvass (red.) Danmarks Dyreverden, bind 1, Hvirvelløse dyr, side 167-168. 2. udgave, Rosenkilde og Bagger 1978. .
 Systema naturae 2000 (classification) – Taxon: Pygospio elegans

Ledorme
Pæleorme

Pæleorme (Teredinidae) er en familie af ormeligende muslinger, der er udbredt i store dele af verden. De kan gøre stor skade ved at angribe bundgarnspæle, bolværkstømmer og andet træværk i havet.

Danske arter 
De tre danske arter i familien Teredinidae:
 Pæleorm (Teredo navalis) er  20-30 centimeter lang og 9-10 millimeter bred. Den er i besiddelse af en skal, der kan blive op til 9 millimeter lang. Skallen fungerer som borehoved. Den borer lange gange i træ, og gangene fores med kalk. Den er almindelig i alle danske farvande.
 Skibspæleorm (Psiloteredo megotara).
 Norsk pæleorm (Nototeredo norvagica).

Bekæmpelse 
Pæleorme bekæmpes normalt med biologisk maling. Da denne maling påvirker dyre- og plantelivet i havet negativt, forsøger man at reducere brugen. Et alternativ til maling er såkaldt ormedug. Det er en form for krympefolie, der hindrer muslingerne i at skaffe mere føde fra pælen og samtidig kvæler dem. Desuden findes plasticpæle, der gør, at muslingerne ikke kan benytte pælen til en ny generation.

Klassifikation 
Pæleormsfamilien (Teredinidae) har tre underfamilier, Teredininae, Bankiinae og Kuphinae:
 Teredininae
 Bactronophorus
 Dicyathifera
 Lyrodus
 Lyrodus pedicellatus
 Neoteredo
 Psiloteredo
 Teredo
 Teredo megotara
 Teredo navalis
 Teredo norvegica
 Teredo pedicellata
 Teredo utriculus
 Teredora
 Teredothyra
 Uperotus
 Zachsia
 Bankiinae
 Bankia
 Bankia gouldi
 Bankia minima
 Nausitora
 Nototeredo
 Spathoteredo
 Kuphinae
 Kuphus

Noter

Kilder/Henvisninger 
 Ad. S. Jensen og R. Spärck. Bløddyr II. Saltvandmuslinger. G.E.C. Gads Forlag. Danmarks Fauna. København 1934.
 Systema naturae 2000 (classification) – Taxon: Family Teredinidae – shipworms

Muslinger
Stor præstekrave

Stor præstekrave (Charádrius hiaticula) er en 18-20 cm lang, kortbenet vadefugl. Den har en sort og hvid halskrave og er den eneste af de danske præstekraver, der har orange næb med sort spids og orange ben. Den er en almindelig ynglefugl i Danmark med cirka 2.000 par, hvilket gør den til den talrigeste art af præstekraver i landet.   Den er vurderet som sårbar på den danske rødliste. I august-september trækker de til Spanien for at overvintre.

Stor præstekrave ses tit på stranden søge føde på en helt bestemt måde: Den løber et lille stykke, standser op og leder efter byttet i sandet, løber et lille stykke igen og så videre. Den lever af insekter, krebsdyr, børsteorme og snegle. Reden ligger i en fordybning i sandet, med småsten eller strandskaller i bunden. Fire gråbrune æg lægges i maj, og begge køn skiftes til at ruge på dem.

Kilder og henvisninger 

 Hans Hvass: Fugle i farver, København 1966. side 187.
 Dansk Ornitologisk Forenings beskrivelse af stor præstekrave.

Danmarks fugle
Grønlands fugle
Præstekraver
Subarktiske fugle
Regnbueørred

Regnbueørred (Oncorhynchus mykiss) er en fiskeart i slægten stillehavslaks. Den har sin naturlige udbredelse i det vestlige Nordamerika og nordøstlige Asien, men er indført til mange dele af verden og betragtes nogle steder som en invasiv art. Den form af regnbueørred, der lever i havet, men vandrer op i vandløb, for at gyde, kaldes steelhead.

Dansk forekomst og levevis 
Regnbueørred blev indført til danske dambrug i slutningen af 1800-tallet og har siden været en vigtig eksportvare, idet Danmark er en af verdens største ørredproducenter. Undslupne fisk fra dambrug findes i mange danske åer og langs kysterne. Her lever regnbueørred af insekter og andre hvirvelløse dyr samt fisk som hundestejler, små skaller og yngel af både ørred og artsfæller.

Udseende 
Regnbueørred ligner bækørred i kropsform, men kendes på sit rødviolet-iriserende bånd, der løber henad siderne. Kroppen er mørkt plettet og pletterne fortsætter ud på halefinnen.

De største eksemplarer i Danmark bliver sjældent over 70 centimeter og 7 kilogram.

Navn 
Regnbueørred har fået sit navn på grund af det rødlige bælte langs siderne. Det videnskabelige artsnavn mykiss kommer af fiskens lokale navn på Kamchatka, nemlig "mikizha" eller "mykyz".

Se også 
 Guldørred – fremavlet variant af regnbueørred som er orange.
 Ørred

Kilder/Henvisninger 

 C. V. Otterstrøm (1881-1962). Danmarks Fauna. Fisk II. Blødfinnefisk. G.E.C. Gads Forlag. København 1914.

Stillehavslaks
Dambrug
Stor regnorm

Stor regnorm (Lumbricus terrestris) er en op til 25 centimeter lang ledorm i familien regnorme. Den er udbredt i det nordlige Asien, Europa og Nordamerika. Stor regnorm er almindelig i Danmark og lever især i god muldjord på marker, i haver og løvskove. Forkroppen er rødlig eller violetbrun og huden er tydeligt iriserende.

Levevis 
Stor regnorm lever i 30-50 centimeter dybe gange i jorden, men finder sin føde om natten på jordoverfladen. Den består af plantemateriale, f.eks. visne blade, som den delvist trækker ned i jorden. Under ædningen aflægges ekskrementerne som nogle karakteristiske kugleformede klumper på overfladen.

Kilder og eksterne henvisninger 

Ledorme
Rejnfan



Rejnfan (Tanacetum vulgare) (også stavet regnfang) eller guldknap er en 50-100 cm høj urt, der vokser langs veje og på skrænter og strandvolde. Alle overjordiske dele af planten lugter stærkt krydret.

Beskrivelse 
Rejnfan er en flerårig, urteagtig plante med en opret, busket vækst. Stænglerne er furede og hårløse. Bladene er spredtstillede, hele og enkelt eller dobbelt fjersnitdelte med grovtakket rand. Oversiden er græsgrøn og blank , mens undersiden er en smule lysere.

Blomstringen foregår i juli-september, hvor man finder blomsterne samlet i knapformede kurve, der igen danner løse, endestillede halvskærme. De enkelte blomster (både skive- og randkronerne) er gule. I ultraviolet lys er blomsterne blårøde. Frugterne er nødder.

Rodsystemet består af en krybende jordstængel og trævlede rødder.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 1,00 x 0,50 m (100 x 10 cm/år).

Voksested 

Rejnfan er naturligt udbredt i Lilleasien, Kaukasus, Central- og Østasien samt i det meste af Europa, herunder også i Danmark, hvor den er almindelig. Arten er knyttet til lysåbne, let fugtige og forholdsvis næringsrige voksesteder. Derfor træffes den langs veje og skovbryn, på affaldspladser, skrænter og brandtomter, langs søer og vandløb og på opgivne marker (f.eks. marker, der står brak), men den vokser også ved stranden.

På nogle undersøgte prøvefelter i Bolderslev Skov ved Åbenrå findes den sammen med bl.a. Ager-Tidsel, Ahorn, Løvefod, Eng-Rottehale, Lyse-Siv, Rød-El og Stor Nælde

Indholdsstoffer og lugt 
Alle overjordiske dele af planten lugter stærkt krydret. Det skyldes et indhold af de æteriske olier kamfer, borneol og thujon). Desuden indeholder planten en række bitterstoffer.

Anvendelse 
Blomsterne kan bruges til traditionel garnfarvning, og giver garnet en solgul farve.
Bruges også mod indvoldsorm hos heste.

Note

Kildehenvisninger 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .

Eksterne henvisninger 

 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

 Hjemmesiden Naturligvis  

Flerårige urter
Gule blomster
Farveplanter
Rurer

Rurer (Balanidae), også kaldet balaner, er en familie af små krebsdyr med et få centimeter bredt kegleformet hus af kalk. Ruren sætter sig fast på f.eks sten, skibsbunde eller krabber. Indgangshullet i huset kan lukkes af fire bevægelige kalkplader. På den måde kan dyret holde vandet inde i huset, og derved undgå udtørring.

Levevis 

Ruren ligger på ryggen inde i huset og indfanger med sine vifteformede rankefødder plankton og friskt, iltholdigt vand. Rurerne placerer sig oftest tæt sammen, fæstet med det stærkeste lim, vi kender. De ældste fossiler af rur, man kender, er omkring 500 millioner år gamle. 
 
Indvendigt består ruren nærmest kun af mave og kønsdel. Som alle rankefødder er den hermafrodit, men foretrækker at parre sig med andre individer, når muligheden foreligger.  Ruren bevæger sig ikke ud af sit hus. Til gengæld har den en så tilpas lang penis, at den kan nå de omkringsiddende rurer. Rur er det dyr i verden, der har den længste penis i forhold til kropslængden: Den er otte gange så lang som kroppen, hos nogle arter endnu længre,  så den kan nå vidt omkring. Den befrugtede rur udklækker æggene inde i sin skal. De færdige larver slippes ud, og flyder væk med havstrømmen. Larverne tiltrækkes af stoffer, de voksne individer udskiller, og dermed finder larverne passende steder at slå sig ned. Kanten af en hvals næsebor er en heldig placering.  Når en rur først har sat sig, kan den ikke flytte sig mere end nogle få millimeter.

Arter 
Tre af de fem danske arter af rur:
 Balanus crenatus (kølet rur).
 Balanus balanus (stor rur).
 Amphibalanus improvisus (brakvandsrur).

Noter

Eksterne henvisninger 
 Systema Naturae 2000: Family Balanidae  
 :wikispecies:Balanidae 
  
 Marin Biologi: Leddyr: Rankeføttinger  (Billeder) 

Rankefødder