alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Брайън Мей

Сър Брайън Харолд Мей () е британски музикант, композитор и астрофизик.

Биография 
Роден е на 19 юли 1947 година в квартал Хамптън Хил в Туикънъм, Лондон.

Член е на рок-групата „Куийн“ като неин китарист. Композира много от хитовете на групата като например We Will Rock You, Hammer to Fall, The Prophet Song, Who Wants to Live Forever и I Want it All. След смъртта на Фреди Меркюри Мей продължава своята музикална кариера, като не забравя и „Куийн“ (изнася концерти заедно с Пол Роджърс и Роджър Тейлър под името Queen + Paul Rodgers).

Има диплома по физика от Лондонския университет. През 2000 г. завършва своята докторска дисертация по астрофизика на тема Radial Velocities in the Zodiacal Dust Cloud, започната през 1971 г.Нетинфо

Дискография 
Брайън Мей е издал следните албуми към юни 2021 г.

 The Road Warrior: Mad Max 2 (1982)
 Freddy's Dead: The Final Nightmare (1991)
 Dr. Giggles (1992)
 Wild Duck/Frog Dreaming (1993)
 Back to the Light (1993)
 Live at the Brixton Acadepy (1994)
 Resurrection (1994)
 Another World (1998)
 Furia (2000)
 Brian May Live at Brixton (2004)
 Acoustic by Candlelight: Live in the UK (2013)
 The Candlelight Concerts: Live at Montreux 2013 (2014)
 Golden Days (2017)

Външни препратки 
 Брайън Мей на guitar-legends.com

Източници 

Членове на Куийн
Английски китаристи
Британски рок музиканти
Британски астрофизици
Хора, свързани с Лондонския университет
Агностици
Командори на Ордена на Британската империя
Родени в Лондон
ЗиЗи Топ

Зи Зи Топ () е американска рок-група от щата Тексас, гр. Хюстън.

Създадена е през 1969 г. Най-популярна е през 1970-те и 1980-те години. Членовете на групата са Били Гибънс (вокали и китара), Дъсти Хил (бас) и Франк Биърд (барабани).

Сред най-големите хитове на групата са „Blue Jean Blues“, Gimme All Your Lovin, Legs и Sharp Dressed Man.

История 
Групата „Зи Зи Топ“ е известна и с отличителната си външност. Запазена „марка“ на Гибънс и Хил са дългите бради. Освен това „Зи Зи Топ“ са една от най-добрите блус групи на 70-те, а самия Джими Хендрикс казва за Били Гибънс, че е най-добрия блус китарист. Името на групата идва от Б. Б. Кинг, техен кумир, и искали да се нарекат „Зи Зи Кинг“ (Z.Z. King), но името им се сторило прекалено еднакво с това на Кинг, затова решили то да бъде „Зи Зи Топ“ (ZZ Top), което буквално преведено означава „ЗЗ Връх“, тъй като по онова време ББ Кинг е бил „на върха“. „Жилет“ предлага на Гибънс и Хил 1 милион долара през 1984 г., ако обръснат брадите си публично, но те отказват.

Дискография

Албуми

Компилации 
 The Best of ZZ Top, 21 март 1977
 Six Pack, 1987
 Greatest Hits, 14 април 1992
 One Foot in the Blues, 22 ноември 1994
 Chrome, Smoke & BBQ, 14 октомври 2003
 Rancho Texicano, 8 юни 2004
 Live from Texas, 28 октомври 2008
 Double Down Live, 20 октомври 2009

Сингли

Външни препратки 
 Текстове на песни на ZZ Top

Американски рок групи
Изпълнители на Кълъмбия Рекърдс
Музикални групи в Хюстън
Данис Танович

Данис Танович е босненски режисьор и сценарист.

Биография и творчество 
Роден е на 20 февруари 1969 г. в Зеница. Следва кино в Академията за драматични изкуства в Сараево. През първите две години от войната режисира Архива за документални филми. Новинарските му репортажи от войната са използвани на места от целия свят. От 1995 до 1997 г. следва режисура в Брюксел, където снима няколко документални филми. През 1998 г. получава белгийско гражданство.

Танович е режисьор и сценарист на филма Ничия земя (2001), който печели много награди, включително Оскар.

Той е един от режисьорите на филма 11 септември (2002).

Външни препратки 
 

Танович, Данис
Родени в Зеница
Райдинг

Райдинг (; , Доборян) е селище в Австрия.

География 
Разположен е близо до унгарската граница и унгарския град Шопрон в окръг Обенпулендорф на провинция Бургенланд. Население 836 жители към 1 април 2009 г.

История 
Райдинг е основан през 1425 г.

Личности 
 Родени
 Ференц Лист (1811-1886), композитор
 Паул Иби (р. 1935), епископ

Външни препратки 

 Официален сайт на Райдинг

Села в Австрия
Бургенланд
Зеница

Зеницата (лат. Pupilla) частта от окото, която се намира в средата на ириса. Тя изглежда черна, тъй като по-голямата част от навлизащата светлина се поглъща от тъканите вътре в окото. Зеницата се отваря и затваря, за да регулира количеството светлина достигащо до ретината.

При хората и при много животни (но само малък процент от рибите) големината на зеницата се контролира от рефлексно съкращаване и разширяване на ириса. По този начин се регулира интензивността на навлизащата светлина. Това се нарича още зеничен рефлекс. Зеницата е отворът в ириса, през който преминава светлината, преди да достигне лещата и да бъде фокусиран върху ретината. Размерът на отвора се управлява от мускулите наирис, които бързо свиват зеницата при излагане на ярка светлина и разширяват (разширяват) зеницата при слаба светлина. Парасимпатиковите нервни влакна от третия (окомоторен) черепномозъчен нерв инервират мускула, който причинява свиване на зеницата, докато симпатиковите нервни влакна контролират дилатацията. Тя увеличава своите размери (до 10 пъти в зависимост от попадащата в нея светлина). Друг интересен факт е, че мускулът, свиващ и разтягащ зеницата, е кръгъл.

Външни препратки 
 

Око
Зеница (град)

Зе́ница (; ; ) е град в Централна Босна и Херцеговина в състава на Зенишко-добойски кантон от Федерация Босна и Херцеговина.

География 
Разположен е на река Босна, между столицата Сараево, която е на 70 km от града и Баня Лука.

Има население 128 604 души (2004).

Етнически състав

История 
Районът е заселен още през Древността. Известен е като Bistua Nova при римляните, наричан е по-късно Билино поле и Брод. С днешното си име е от 20 март 1436 г.

Личности 
 Данис Танович, режисьор (р. 1969)
 Деян Ловрен, футболист (р. 1989)
 Цветелина Грахич, певица (р. 1991)
 Амел Тука, лекоатлет (р. 1991)
 Бруно Акрапович, футболен треньор (р. 1967)

Външни препратки 
 Официален сайт на Зеница
Санта Крус (департамент)

Са̀нта Крус () е департамент в Боливия. Негов главен град е Санта Крус де ла Сиера. Населението на Санта Крус е 3 224 662 души (по изчисления за юли 2018 г.).

Департаментът заема голяма част от източна Боливия, като включва обширни тропически гори, простиращи се от Андите до границата с Бразилия. Основен икономически сектор е селското стопанство (захар, соя, памук и ориз). В близките години са разкрити находища на природен газ и са разработени планове за развитие на газова индустрия в региона.

Санта Крус се дели на 15 провинции.

Източници 

Департаменти на Боливия
Санта Крус

Санта Крус може да се отнася за:
 География
 Санта Крус де Тенерифе, град на Канарските острови
 Санта Крус де ла Сиера, град в Боливия
 Санта Крус (департамент), департамент в Боливия
 Санта Крус (острови), група острови, част от архипелага Соломонови острови в Тихия океан
 Санта Крус (остров), един от островите Чанъл
 Санта Крус, един от Галапагоските острови
 Санта Крус (провинция на Аржентина)
 Санта Крус (Чили), град в Чили

 Личности
 Роке Санта Крус (р.1981), парагвайски футболист

Вижте също 
 Санта Круз, английска транскрипция на същото име
Бела Барток

Бела Барток () е унгарски композитор и пианист. Той е сред основателите на етномузикологията.

Биография 
Бела Барток е роден в Надсенмиклош на 25 март 1881 г. Баща му е директор на училище, а майка му – учителка. Има и по-малка сестра Елза. След смъртта на баща му през 1888 година майка му го учи да свири на пиано, а от 1893 година посещава уроци по пиано в Братислава. 

През 1899 година се записва да следва пиано и композиране в музикалната академия „Ференц Лист“ в Будапеща и когато я завършва, вече има значителен творчески актив и същевременно си е спечелил име на завършен концертиращ пианист. В търсенето на своя личен стил Барток се опира на унгарския музикален фолклор. Задълбочената му работа над него като изследовател и творец дава забележителни резултати. Приносът на Бела Барток в изследването на фолклора е от световно значение. Творчеството му е неразривно свързано с народните песни и танци, които са претворени в големи художествени форми. С течение на годините интересът към произведенията на унгарския музикант нараства все повече и през второто десетилетие на нашия век той вече има славата на най-значителен съвременен композитор.

От 1908 до 1934 г. е професор по пиано в музикалната академия „Ференц Лист“.

През 1909 година се жени за първата си съпруга и се развежда през 1923 година. Още същата година сключва брак със своя студентка. От съпругите си има по един син. 

Композиторът не може да се примири с настъплението на фашизма в неговата родина и през 1940 г. емигрира в САЩ, където през 1945 година умира от левкемия.

В областта на музикалния театър Бела Барток написва общо три произведения: операта „Замъкът на херцога Синята брада“ (1911 г.) и балетите „Дървеният принц“ (1916) и „Чудесният мандарин“ (1919).

Освен с композиране Барток се занимава и със събиране на народни песни. Пътувайки през Унгария, Румъния, Словакия, Трансилвания, България, Близкия изток, той събира около 10 000 песни. Говори и пише на много чужди езици, сред които немски, английски, френски и руски.

Бележки 

Унгарски фолклористи
Унгарски композитори
Унгарски музиканти
Класически пианисти
Починали от рак
Научни степени и академични длъжности в България

В България образователните и научните степени и академичните длъжности са регламентирани от Закона за развитието на академичния състав в Република България (ЗРАСРБ) и Закона за висшето образование (ЗВО).

Научни степени 
 доктор (образователна и научна);
 доктор на науките.

Академични длъжности

Във висшето образование 
 за нехабилитирани преподаватели:
 асистент (ас.)
 главен асистент (гл. ас.)
 преподавател (пр.)
 старши преподавател (ст. пр.)

 за хабилитирани преподаватели:
 доцент (доц.)
 професор (проф.)

В научните организации 
 за нехабилитирани изследователи:
 асистент (ас.)
 главен асистент (гл. ас.)

 за хабилитирани изследователи:
 доцент (доц.)
 професор (проф.)

Хабилитацията означава, от латински, повече от способен. Хабилитирането на преподавател, с докторантска степен, става чрез представителна комисия, пред която се представя дисертация. Чрез хабилитацията, преподавателят може да стане доцент, и оттам професор.

В БАН 
Званията на членовете на Българската академия на науките са:
 дописен член на БАН или член-кореспондент (чл.-кор.)
 действителен член на БАН или академик (акад.)

По традиция званията на членовете на БАН се смятат за най-високи научни степени в България.

Аналози в чужбина 
 специалист – най-ниската научна степен не се препоръчва и се преподава на малко места
 бакалавър – втората научна степен най-нискатата препоръчителна степен
 магистър – по-добра научна степен
 доктор – най-високата степен, за която не се изисква да преподаваш във висше учебно заведение Dr. (повечето страни от континентална Европа и др.), PhD (Великобритания, САЩ), DPhil (за Оксфорд) (Philosophy Doctor)
 доктор на науките – DSc (Doctor of Science; в някои държави такава степен няма)
 асистент в университет – в САЩ най-близкия аналог на тази позиция е "postdoc" (да не се бърка с Assistant Professor в САЩ, което е професор в т.нар. tenure track период който предхожда хабилитиране) въпреки че има редица различия; във Франция съответстващата степен Maître-assistant е отпаднала през 1980-те години.
 доцент – Доцент (Русия, Украйна, Сърбия), Дацэнт (Беларус), Docent (Испания, Нидерландия, Дания, Швеция, Полша, Чехия, Словакия, Словения, Хърватия), Dosent (Норвегия, Азербайджан, Южна Африка, Босна и Херцеговина), Docente (Португалия), Docentas (Литва), Dosentti (Финландия), Dozent (Германия, Австрия, Швейцария), Docens (Унгария), Doçent (Турция), Дотсент (Таджикистан), Assoc. Prof. (Associate Professor) (САЩ, Великобритания и др.), Maître de conférence (Франция)
 професор – Prof. (Full Professor)
 научен сътрудник – Research Associate или Junior Researcher (САЩ), Chargé de recherche (Франция)
 старши научен сътрудник – Research Scientist или Senior Researcher (САЩ), Directeur de recherche (Франция)
 член-кореспондент – Associated Member of the Academy of Science (почти всички държави имат своя академия на науките, с асоциирани и пълноправни членове)
 академик – Academician, Member of the Academy of Science (много държави имат своя академия на науките, с асоциирани и пълноправни членове)

Източници

Външни препратки 
 Критична статия „За званията и призванията“ на Георги Каприев
Иля Илф

Иля Илф е псевдонимът на Иля Арнолдович Файнзилберг, съветски писател сатирик, който работи съвместно с Евгений Петров.

Биография и творчество 
Роден е на 15 октомври (3 октомври по стар стил) 1897 г. в Одеса в семейството на банков чиновник, преселил се от Киев. От еврейски произход. През 1913 г. завършва техническо училище. Работи като чертожник, телефонен техник, статистик, сътрудник на вестник „Моряк“, редактор на списание „Синдетикон“, където публикува свои стихове под женски псевдоним. Тогава в Одеса се появява и псевдонима „Илф“.

От 1923 г. Иля Илф живее в Москва, занимавайки се с литературно творчество. През 1925 г. е командирован в Средна Азия. През същата година, работейки в редакцията на вестник „Гудок“ (издаван от ЦК на Профсъюза на работниците в железопътния транспорт), се запознава с Евгений Петров. Тяхната съвместна работа започва от 1926 г.: съчиняват теми за рисунки и пишат фейлетони в списание „Смехач“; обработват материали за списание „Гудок“. Според една версия, идеята за съвместното творчество на Илф и Петров принадлежи на брата на Евгений Петров – Валентин Катаев.

През 1928 г. в списание „30 дни“ („30 дней“) е публикувано първото значимо произведение на Илф и Петров – романът „Дванайсетте стола“ („Двенадцать стульев“), който има голям успех сред читателите, но е хладно посрещнат от литературната критика. Още преди публикуването му, цензурата доста е съкратила романа; процесът на цензуриране продължава още 10 години, и накрая от книгата остава около една трета.

През 1931 г. е публикуван вторият сатиричен роман с главен герой Остап Бендер – „Златният телец“. В новото произведение е представено едно ново лице на комбинатора.

През 1935–1936 г. Иля Илф и Евгений Петров пътуват до САЩ, в резултат на което се появява книгата „Едноетажната Америка“ („Одноэтажная Америка“).

Иля Илф умира в Москва на 13 април 1937 г. от туберкулоза. Погребан е на Новодевическото гробище.

Произведения 
Произведенията на Иля Илф са многообразни: стихове, фейлетони, очерци, разкази, повести, романи.

 „Москва – Азия“ – серия очерци
 1928 – „Дванайсетте стола“ („Двенадцать стульев“) – роман, в съавторство с Евгений Петров
 1928 – „Светла личност“ („Светлая личность“)
 1929 – „1001 дни, или Новата Шехерезада“ („1001 день, или Новая Шахерезада“) – роман, в съавторство с Евгений Петров
 1931 – „Златният телец“ („Золотой теленок“), новите похождения на героя от „Дванайсетте стола“- роман, в съавторство с Евгений Петров
 1936 – „Едноетажната Америка“ („Одноэтажная Америка“) – в съавторство с Евгений Петров
 1936 – „Веднъж през лятото“ („Однажды летом“) – киносценарий в съавторство с Евгений Петров

Външни препратки 

  Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Иля Илф и Евгений Петров, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано

Бележки 

Родени през 1897 година

Руски автори на разкази
Руски фейлетонисти
Руски публицисти
Руски романисти
Руски сатирици
Руски поети
Родени в Одеса
Починали в Москва
Починали от туберкулоза
Мойсей Мурин

Св. преподобни Моисей Мурин (Моисей Черни), (330 – 405) е роден като роб в Етиопия. Обвинен в кражба, собствениците му го изгонват и той се присъединява към банда разбойници. По-късно Моисей намира убежище в един скит. След срещата си със Св. Макарий и Св. Исидор той приема християнството и става монах, по-късно със звание презвитер. Убит заедно с 6 негови ученици през 405, когато берберите нападат манастира.

Св. Моисей е покровител на африканците.

Литература 
 Архиепископ Сергий (Спасский), Полный месяцеслов Востока, т. 3, Москва 1997, с. 343

Християнски светци от V век
Англикански светци
Научни организации в България

Научните организации в България, в които се изследват научни проблеми, са:
 Българската академия на науките (БАН)
 Селскостопанската академия (ССА)
 университетите
 научни звена към предприятия
 научни центрове към обществени организации
 независими научни центрове
 частни научни центрове

Специфична съсловна организация на учените от всички области на науката е Съюзът на учените в България.

Обратно към 
 Наука
Присъда за продан

„Присъда за продан“ () е американски филм от 2003 година на режисьора Гари Фледър по сценарий на Брайън Копелман, Дейвид Левин, Рик Кливленд и Матю Чапман, базиран на романа на Джон Гришам „Присъдата“ (1996).

В центъра на сюжета е съдебен процес, в който съпругата на жертва на инцидент със стрелба съди за обезщетение производителя на оръжието, с което е извършено убийството, а един от съдебните заседатели успешно манипулира своите колеги, за да изнудва двете страни в процеса. Главните роли се изпълняват от Джон Кюсак, Джийн Хекман, Дъстин Хофман, Рейчъл Вайс.

Актьорски състав

Източници 

Американски трилъри
Филми от 2003 година
Съдебни филми
Филми на „Риджънси Ентърпрайсис“
Филми на Туентиът Сенчъри Фокс
Кормисош

Хан Кормисо̀ш е от рода Вокил и управлява България в периода 753 – 756 г. (според Васил Златарски: 739 – 756, Моско Москов: 737 – 754, Иван Венедиков: 738 – 755). Според Именника на българските канове, той узурпира престола след насилственото отстраняване на хан Севар.

Смята се, че хан Кормисош премества столицата на своето ханство от Онгъла в Плиска, където са неговите родови владения.

При управлението на този владетел започват продължителни войни с Византийска империя, подбудени от император Константин V Копроним с преселваните от него заселници от Армения и Сирия в областта Тракия, както и с дейността по усиленото възстановяване на крепости по границата с България.

Първата грижа на новия кан е да изпрати в Константинопол хора, които да вземат ежегодния данък и да разберат целта на строежите в Тракия. Константин V прогонва пратениците. Кан Кормисош предприема военни действия.

През 756 г. Кормисош предприема поход срещу Византийската империя, който завършва с голямо поражение за българската войска пред стените на Константинопол. Историците смятат това поражение като най-вероятната причина за падането на Кормисош от престола.

Управлението на Кормисош бележи началото на поредицата преврати и насилия в българската държава през втората половина на 8 век. Принципът на монархическото начало е поставен под съмнение от амбициите на силните прабългарски родове.

Литература 
 Андреев, Й., Лазаров, Ив. и Павлов, Пл., „Кой кой е в средновековна България (Второ издание)“, Издателство „Петър Берон“, София 1999 г. ISBN 954-402-047-0.
 Златарски, Васил, „История на българската държава през Средните векове“ Т.1: „Първо българско царство“, Ч.1: „Епоха на хуно-българското надмощие (679 – 852)“, С. 1918, 3 изд. С. 1970.
 Москов, Моско, „Именник на българските ханове (ново тълкуване)“, София, 1988 г.

Източници 

Монарси на Първата българска държава
Винех

КанWord and Power in Mediaeval Bulgaria, Ivan Biliarsky, BRILL, 2011, ISBN 90-04-19145-3, p. 211.Southeastern Europe in the Middle Ages, 500 – 1250, Florin Curta, Cambridge University Press, 2006, ISBN 0-521-81539-8, pp. 162 – 163. Винѐх е монарх, управлявал България от 756 до 760 г. (Васил Златарски: 756 – 761, Моско Москов: 754 – 760, Иван Венедиков: 754 – 760). Според Именника на българските канове Винех е от рода Укил (Вокил).

През 756 г. Константин V Копроним предприема пореден поход срещу България. Водената лично от императора сухопътна войска се среща с българите при крепостта Маркели (днешен Карнобат). В битката при Маркели кан Винех е разбит и принуден да сключи мир с византийците, като изпрати заложници в Константинопол. През 759 г. ромеите отново нахлуват в България, но са пресрещнати и разгромени в битката при Верегава. Въпреки всичко канът желаел мир с Империята, което му спечелва ненавистта и неодобрението на болярите, за което заплаща с живота си. Родът му също е избит.

Източници

Източници 
 Андреев, Й., Лазаров, Ив. и Павлов, Пл., „Кой кой е в средновековна България (Второ издание)“, Издателство „Петър Берон“, София 1999 г. ISBN 954-402-047-0.
 Москов, Моско, „Именник на българските ханове (ново тълкуване)“, София, 1988 г.

Монарси на Първата българска държава
Убити монарси
Телец (България)

Телѐц е владетел на България от около 761 до около 764 г. Според Именника на българските ханове той произхожда от рода Угаин и управлява в продължение на три години.

Телец получава властта в резултат на бунта на прабългарите срещу Винех. Византийският летописец Теофан Изповедник описва новия български владетел като „мъж злонравен, на възраст около 30 години“.

Веднага след възцаряването си Телец събира войска и опустошава пограничните византийски области. Император Константин V Копроним незабавно отвръща на тези действия. На 16 юни 763 г. той се отправя с войските си на север. В същото време потегля и огромен византийски флот от 800 кораба по море.

Телец привлича на своя страна 20 000 славяни и укрепва проходите в Балкана. Вместо да направи засада на ромеите, той се решава на открито сражение. Сражението при Анхиало (763 г.) започва в пет часа сутринта на 30 юни 763 г., неделя и продължава до вечерта, когато славянските отряди преминават на страната на ромеите. Българите претърпяват тежко поражение, мнозина са убити и пленени. По сведения на патриарх Никифор, самите ромеи също понасят големи загуби. Константин V не посмява да навлезе в старопланинските проходи. Той се връща в Константинопол и тържествено отпразнува победата си, предавайки на столичната тълпа пленниците, които са избити. Българите единодушно посочват Телец като виновник за поражението си. Той и приближените му са убити.

Източници 
 „Хронография“ (електронно издание)  – Теофан Изповедник
 „Именник на българските канове“
 Андреев, Й., Лазаров, Ив. и Павлов, Пл., „Кой кой е в средновековна България (Второ издание)“, Издателство „Петър Берон“, София 1999 г. ISBN 954-402-047-0.
 Златарски, Васил, „История на българската държава през Средните векове“ Т.1: „Първо българско царство“, Ч.1: „Епоха на хуно-българското надмощие (679 – 852)“, С. 1918, 3 изд. С. 1970.
 Москов, Моско, „Именник на българските ханове (ново тълкуване)“, София, 1988 г.

Монарси на Първата българска държава
Убити монарси
Сабин

Сабин може да се отнася до лично име или фамилия.

Исторически личности

Древен Рим 
:

 Апий Клавдий Сабин Инрегиленсис – консул 495 пр.н.е.
 Тит Сициний Сабин – консул 487 пр.н.е.
 Апий Клавдий Крас Инрегиленсис Сабин – консул 471 пр.н.е., син на консула от 495 пр.н.е.
 Апий Клавдий Крас Инрегиленсис Сабин – консул 451 пр.н.е., син на консула от 471 пр.н.е.
 Гай Клавдий Инрегиленсис Сабин – консул 460 пр.н.е., син на консула от 495 пр.н.е.
 Апий Клавдий Крас Сабин Инрегиленсис – консулски военен трибун 424 пр.н.е.
 Апий Клавдий Крас Инрегиленсис Сабин – диктатор 362, консул 349 пр.н.е.
 Гай Попей Сабин – консул 9 г., баща на Попея Сабина Старша
 Попея Сабина Старша – майка на Попея Сабина
 Попея Сабина – римска императрица и втора съпруга на император Нерон
 Гай Калвизий Сабин (консул 39 пр.н.е.)
 Гай Калвизий Сабин (консул 4 пр.н.е.), син на горния
 Гай Калвизий Сабин (консул 26 г.), син на горния
 Сабин (поет) († пр. 16 г.) – поет по времето на имп. Август
 Алфидий Сабин, проконсул по времето на имп. Август
 Публий Калвизий Сабин Попмоний Секунд, поет, суфектконсул 44 г.
 Тит Флавий Сабин (баща на Веспасиан) – баща на император Веспасиан
 Тит Флавий Сабин (консул 47 г.) – брат на император Веспасиан
 Тит Флавий Сабин (консул 69 г.) – син на консула от 47 г.
 Тит Флавий Сабин (консул 72 г.) – суфектконсул 72 г.
 Тит Флавий Сабин (консул 82 г.) – син на консула от 69 г.
 Авъл Паконий Сабин – суфектконсул 58 г.
 Юлий Сабин – римски антиимператор в Галия (69 – 79 г.)
 Корнелий Сабин – военен трибун в преторианската гвардия, конспиратор по времето на имп. Калигула
 Гней Арулен Целий Сабин – суфектконсул 69 г., прочут учен – юрист
 Луций Вибий Сабин – суфектконсул (?), баща на Вибия Сабина
 Вибия Сабина – съпруга на император Адриан
 Гай Опий Сабин – консул 84 г.
 Нимфидий Сабин († 68) – преториански префект по времето на Нерон
 Публий Метилий Сабин Непот – суфектконсул 91 г.
 Гай Опий Сабин Юлий Непот Марк Вибий Солемнис Север – внук на Спурий Опий
 Марк Понтий Лелиан Ларций Сабин – суфектконсул 145 г.
 Луций Петроний Сабин – суфектконсул 145 г.
 Луций Петроний Сабин, прокуратор по времето на Марк Аврелий и Комод; син на суфектконсула от 145 г.
 Марк Понтий Сабин – суфектконсул 153 г.
 Гней Арулен Целий Сабин – римски консул, юрист
 Масурий Сабин – римски юрист 1 век
 Гай Светрий Сабин – консул 214 г. и 240 г.
 Публий Катий Сабин – консул 216 г.
 Луций Мантений Сабин – управител на провинция Долна Мизия (227/228 – 229/230 г.)
 Марк Аврелий Сабин Юлиан – узурпатор в Панония 284 г.
 Антоний Цециний Сабин – консул 316 г., баща на Цецина Сабин

Други 
 Сабин – български хан 765 – 766.
 Едуард Сабин (1788 – 1883) – английски физик и математик
 Алберт Брус Сабин – американски учен, открывател на ваксината срещу полиомиелита,

 Сабин – планински масив в Антарктида

Вижте също 
 Сабина – женски вариант на името
 Сабини (сабиняни) – народ
 Сабинианци – юридическа школа
Савин (село)

Савин е село в Североизточна България. То се намира в община Кубрат, област Разград.

География

История 

Села в област Разград
Населени места в община Кубрат
Умор

Умо̀р е монарх, управлявал България едва за 40 дни през 766 г. Според Именника на българските канове, Умор е от рода Укил (Вокил).

Опитите на Сабин за помиряване с Византия довеждат до недоволство в България и той бива принуден да избяга в Месемврия, а оттам при Константин V Копроним. Макар през 763 г. да бива сключен мирен договор с Византия, Сабин не се завръща в България.

През 766 г., в 3 индиктион, а по прабългарския календар в годината дилом (на змията) в месец тутом (четвърти), Сабин поставя на свое място Умор, който като него произхожда от рода на Кормисош – Вокил. Но управлението на Умор продължава едва 40 дни. Токту и брат му Баян от рода Угаин вдигат бунт и го свалят от престола.

Литература 
 Андреев, Йордан, „Българските ханове и царе VII-XIV век“, С. 1988 г.
 Москов, Моско, „Именник на българските ханове (ново тълкуване)“, София, 1988 г.
 Патриарх Никифор Констатинополски, „Кратка история след царуването на Маврикий“, Варна, 1997 г.
 

Монарси на Първата българска държава
Токту

Токту̀ е монарх, управлявал България от 766 до 767 г. Не е ясно от кой род е, но се предполага, че е от рода Угаин.

За Токту патриарх Никифор Констатинополски казва, че е „мъж българин, брат на Баян“. Брат му Баян изглежда е известна личност, щом чрез него се прави характеристика на Токту. Според някои изследователи кан Токту стоял начело на онези сили, които били противници на засилващото се политическо влияние на Византия.

Управлението на кан Токту продължава по-малко от година. Скоро той се оказва изправен срещу обединените сили на опозицията против неговата провизантийска политика и трябва да се спаси с бягство в изгнание. Интересно е, че предпочита да потърси убежище не в посока Византия, а на север около Дунав. Някъде „в горите на река Дунав“ Токту загива заедно с брат си и мнозина от своите приближени.

Източници 
 Гръцки извори за българската история (ГИБИ), III, изд на БАН
 Йордан Андреев, Българските ханове и царе VII-XIV век, С. 1988 г.
 Патриарх Никифор Констатинополски, Кратка история след царуването на Маврикий, Варна 1997 г.
 Москов, Моско, Именник на българските ханове (ново тълкуване), София 1988.

Монарси на Първата българска държава
Убити монарси
Паган

Пага̀н е български владетел, управлявал България от 767 до 768 г. Не е ясно от кой прабългарски род е бил владетелят, но се предполага, че е от рода Чакарар.

Управление 
Паган започва мирни преговори с Византия, като се среща лично с Константин V Копронѝм. На срещата присъства и избягалият от България претендент за трона Савин, като според някои изследователи той е със славянски произход. Преговорите са доста разгорещени, като императорът укорява участващите от българска страна, за тяхната непоследователност. Все пак формално е сключен мир, но чрез него василевсът печели време. Веднага след това обаче византийският император изпраща тайна мисия в Тракия. Целта е да се плени Славун – вождът на славянското племе севери. Още от Аспарухово време северите пазят проходите в Източна Стара планина.

Стратегическата инициатива на Константин V е успешна. Славун е заловен и екзекутиран публично. Византийците преминават проходите и нахлуват североизточно от Стара планина. С бърз марш достигат до вътрешността на България, като достигат до река Тича (дн. Камчия). По-нататък срещат сериозна съпротива и се завръщат без някакви значими победи. За Паган обаче този поход има отрицателни последици. Той е обвинен, че се е предоверил на византийския император и е убит около Варна от подчинените си.

Източници 
 Теофан Изповедник – „Хронография“ – изд. на БАН – ГИБИ – Гръцки Източници за българската история.
 Москов, Моско, „Именник на българските ханове (ново тълкуване)“, София 1988.
 Андреев, Й., Лазаров, И. и Павлов, П., „Кой кой е в средновековна България“, София 1999.

Монарси на Първата българска държава
Убити монарси
Прабългари
Маламир

Маламѝр е средновековен български владетел от Крумовата династия, управлявал Първата българска държава от 831 до 836 г.

Произход и възкачване на престола 
Той е третият и най-малкият син на хан Омуртаг и внук на Крум. Заема престола след преждевременната смърт на по-големия му брат Звиница и лишаването от престола на най-големия му брат Енравота (или Воин) поради проявени симпатии към християнството.

Управление 
Известно е, че след като брат му Енравота отказва да се отрече от християнството, Маламир го изпраща на смърт.

Младият хан продължава и строителната дейност на своя баща. По негово време е завършено водоснабдяването на Плиска и е присъединен днешен Пловдив. Във външната си политика се стреми да поддържа добри отношения с Франкската империя и с Византия.

Война с Византия 
Византийският император Теофил нарушава 30-годишния мирен договор, подписан с Омуртаг, и през 836 г. предприема поход срещу България. Българите, начело с кавкан Исбул, отговарят, като навлизат във византийските територии и стигат чак до Одрин. После се отправят към Пловдив и след преговори с жителите му влизат в града. Оттогава градът е включен в пределите на България. Този град по онова време има важно стратегическо значение за овладяването на Родопската област, както и за прекъсване на римския път Виа Милитарис (Виа Диагоналис) на Балканския полуостров, който свързва Сигиндунум (Белград), Сердика (днес София) и Константинопол и сухоземната връзка между Солун и Константинопол. Тези събития са описани в каменен надпис, известен като „Маламирова летопис“.

Смърт 
Маламир неочаквано умира през 836 г. и, тъй като не оставя наследници, престолът заема племенникът му Пресиян – син на брат му Звиница. Не е известна точната причина за смъртта на българския владетел.

Бележки 
 Андреев, Й., Лазаров, Ив. и Павлов, Пл., „Кой кой е в средновековна България (Второ издание)“, Издателство „Петър Берон“, София, 1999 г. ISBN 954-402-047-0
 Златарски, Васил, „История на българската държава през Средните векове“. Т. 1. „Първо българско царство. Епоха на хуно-българското надмощие“ (679 – 852)“, С. 1918
 Константин Иречек: Geschichte der Bulgaren, Georg Olm Verlag, 1977 (Orig.: Verlag von F. Tempsky, Prag, 1876)

Монарси на Първата българска държава
Крумова династия
Борис II

Борѝс II е български цар, управлявал България от 970 до 971 г.

Произход. Византийски заложник 
Той е първороден син от брака на цар Петър I и царица Ирина Лакапина.

Заедно с брат си Роман е даден като заложник във Византия, откъдето през 970 г., след смъртта на цар Петър, братята се завръщат в България.

Управление 

Борис II става цар на българите в много сложна обстановка. От север нахлуват русите, които превземат столицата Преслав. Впоследствие княз Светослав превзема и Пловдив, след което се отправя към Югоизточна Тракия. Междувременно, през 969 г., византийският император Никифор II Фока е убит и на престола се възкачва Йоан Цимисхий. Новият император прави опит да се помири с княза, но предложението му е отхвърлено. Борис, който формално все още управлява България (но допуска руски гарнизон в Преслав), изпраща на русите помощни войски срещу Византия. Светослав получава подкрепления и от другите си съюзници (унгарци и печенеги) и навлиза в Източна Тракия с 38 хилядна армия. През лятото на 970 г. при крепостта Аркадиопол (дн. Люлебургас при Одрин) войските му са разбити от византийския пълководец Варда Склир. Така Светослав е принуден да се оттегли обратно на север от Стара планина.

През пролетта на 971 г. василевсът се насочва към Преслав. След тежка битка с руско-българската войска императорът превзема българската столица (5 април 971 г.). Първоначално той признава Борис за господар на българите и заявява, че целта му е само да освободи българските земи от русите. След това се насочва към Дръстър, където се помещават последните части от войските на Киевска Рус. След като обсадата се затяга, Светослав се съгласява да се оттегли и да изостави балканските си завоевания. След това Йоан Цимисхий нарежда да се ограбят Борисовите съкровища. Стената на Велики Преслав е поправена, а градът е наречен Йоанопол в чест на новия владетел.

Императорът отвежда Борис и Роман отново в Константинопол, където на площада пред всички нарежда на Борис да свали символите на властта. Борис получава титлата магистър, давана на висшите сановници във Византийската империя. След този акт Йоан Цимисхий счита българската територия за свое владение. Освен Северна България и Тракия, под византийска власт са поставени и някои югозападни части от българската държава, намиращи се до Беломорието. Западните и югозападните български територии остават свободни. След пленяването на Борис II те преминават под управлението на синовете на комит Никола – Давид, Мойсей, Арон и Самуил.

Следващи години 
На осмата година от пленяването си (977 г.) Борис II и Роман бягат от Константинопол, но на границата Борис, облечен във византийски дрехи, е убит по грешка от българската гранична стража.

Семейство 
До нас не е достигнало името на съпругата на цар Борис II. Известно е, че той не е имал мъжки наследник, а няколко дъщери.

Френският историк и генеалог Кристиан Сетипани допуска, че е възможно Мария, съпругата на цар Йоан Владислав, също да е дъщеря на цар Борис II.

Източници

Външни препратки 

 Павлов П.: Борис ІІ и войната с Киевска Русия

Монарси на Първата българска държава
Крумова династия
Православни монарси
Ивайло (пояснение)

Ивайло може да се отнася за:
 Ивайло – български цар
 Ивайло – българско мъжко име
 Ивайло - село в Община Пазарджик, област Пазарджик
 „Ивайло“ - българска опера от композитора Марин Големинов от 1959 г.
 „Ивайло“ - български филм на режисьора Никола Вълчев от 1964 г.
 „Ивайло“ - стадион във Велико Търново
Монах

Монахът (ж.р. монахиня), наричан и калугер, е член на религиозна община, който дава обет за отказване от светския живот и приемане на аскетичен живот в целибат. Монасите живеят сами или заедно с други монаси (монахини), но задължително от същия пол, като поддържат някаква форма на физическо отделяне от светския живот и от хората, които не са се отдали на религиозен аскетизъм.

Монашеските общежития се наричат манастири (монастири).

Православие 

Християнското монашество възниква през ІІІ век, когато хиляди египетски християни отиват в пустинята Нитрия, югозападно от Александрия, за да подражават на живота на Свети Антоний, първия християнски монах. Християнските монаси обикновено живеят в манастири. Монах, който живее самотно, отделен от обществото, а понякога и от останалите монаси, се нарича отшелник.

Новопристигналите в манастира са послушници. Ако пожелаят да станат монаси, те дават обети за послушание, нестяжение и целомъдрие, и приемат последователно различните степени на схима.

В православието има три степени на служение: епископска, презвитерска (свещеническа) и дяконска. Обръщенията към монасите, в зависимост от тяхната степен, са:

Будизъм 
В будизма обикновено има пробен период преди ръкополагането, при който се вижда дали кандидатът желае да стане будистки монах. Ако желае, остава в манастира, иначе е свободен да напусне.

Вижте също 
 Бхикшу (будистки монах)
 Монашески орден
 Свети Пахомий Велики (292 – 348), основател на първата общежителна монашеска обител.
 Свети Василий Велики (331 – 379), велик богослов и църковен учител, основател на източното монашество и създател на правилата за монашески живот, валидни и до днес в Православната църква, събрани в „Аскетични препоръки“.
 Схима

Източници

Външни препратки 
 Древни истории за усъвършенстване: Да станеш монах (Будизъм)
 Монашество и спорт (Будизъм)
 Причастният репертоар в Рилските музикални ръкописи, стр. 20

 
Християнски титли
Крали Марко

Марко Мърнявчевич, известен като Крали Марко, Марко Кралевити, Марко Кралевич или Крале Марко () е средновековен крал на Прилепското кралство, обхващащо голяма част от областта Македония, със столица Прилеп.

Биография 
Марко е син на сръбския владетел и деспот Вълкашин Мърнявчевич и съпругата му Елена. Баща му около 1365 г. е обявен от цар Стефан Урош за съвладетел на Сръбското царство с титла крал, която му е преотстъпена от владетеля, поради по-ниския ѝ източен статус, и вероятно по държавни причини. Освен това Стефан Урош нямал мъжки наследници.

През 1371 г. Вълкашин заедно със своя брат деспота на Сярско Йоан Углеша, тръгват на поход срещу османските турци, като според тогавашните хронисти разполагат с 60 000 бойци, но са разбити в Битката при Черномен, където загиват и двамата.

Марко Мърнявчевич наследява кралството, но ставайки васал на османския султан.

Убит е в битката при Ровине, където се бие като васал на страната на османските турци срещу влашкия войвода Мирчо Стария.

Епос 

Въпреки че завършва живота си като османски васал, в народните песни Марко остава като непобедим юнак и защитник на християните от османците. Възпят е в народния епос на българи и сърби – виж и бугарщици. Крали Марко заема значимо място в културата на Сърбия, България и Северна Македония.

Проф. Иван Венедиков защитава тезата, че епическият герой е наследник на митологически персонаж, който притежава едновременно уранически и хтонични черти и в структурно отношение се доближава в голяма степен до хетския Бог на бурята, семантично и културно съизмерим с Критския Зевс и Тракийския Дионис.

Етническа принадлежност 
През XIX век, във връзка с провежданата от Княжество и Кралство Сърбия външна политика по Начертанието, в публичното пространство излиза на преден план въпросът за етническата принадлежност на „баш юнака сред юнаците“ Крали Марко.

Тезата за сръбската етническа принадлежност на Крали Марко се базира и на съчинението на Мавро Орбини от края на XVI век „Царството на славяните“.

За българския произход на краля на Прилеп, свидетелстват редица летописци и хронисти от по-старо време, сред които Константин Михайлович, Йоан Музаки, Сфранцес, Теодор Кантакузин, Йосиф бен Йошуа, Филип Лоренц и други, които го сочат като „български княз“. Самият Марко Мърнявчевич се подписва и като „трети цар на България“, което сочи, че сам той се е чувствал българин.

Редица по-късни изследователи на периода на османското завоевание на Балканския полуостров, сред които Адам Кърчевич, Василе Петрович, Иларион Руварац, Владимир Чорович също споделят или поддържат становището, че Крали Марко е „родом българин“ и отбелязването на Орбини, че е роден в Ливно, е умишлена неточност, за да възбуди херцеговинци в борба срещу османците по него време.

Галерия

Литература 
 Йорданов, В. Крали Марко в българската народна епика. – Сборник на Българското книжовно дружество в София. Т. I (1901)

Външни препратки 
 Христо Матанов: Крали Марко между историческите реалности и митологията  Югозападните български земи през XIV век
 Петър Чолов. Родът на Крали Марко. „Македонски преглед“, год. XIV, 1991, № 4, с. 128 – 136.

Бележки 

 
Родени в Ливно
Блато (пояснение)

Блато може да се отнася за:
 блато, вид водна територия;
 Села:
 Блато (Област Кюстендил), село в Област Кюстендил, България;
 Блато (Община Пирот), село в Община Пирот, Сърбия;
 Блато (Община Сиеница), село в Община Сиеница, Сърбия;
 Реки:
 Блато (река в България), река в Област София, България;
 Блато (река в Република Македония), река в областта Пелагония, Република Македония;
 блато (игра), игра на карти за трима.
Арианство

Арианството е антитринитарен възглед, поддържан от последователите на Арий. Арианите отричат, че Иисус Христос и Бог Отец имат една и съща фундаментална природа, разглеждайки Сина като създадено същество, по-нисше от Отца. Арианството се разпространява бързо и за известен период става преобладаващият възглед сред християните. Първият никейски събор (325) след много спорове осъжда арианството и го обявява за ерес.

Основните положения в учението, защитавано от Арий, са следните:
 Словото (Логос) и Бог (Отец) не са единосъщни;
 Синът (Словото) е първото и съвършено създание или творение Божие;
 Световете („вековете“) са били създадени чрез Него, така че Той е съществувал преди всички векове; но най-напред, преди Бог Отец да Го сътвори, Синът не е съществувал.

Редица германски племена приемат арианството, а не православното християнско учение. Първи в това отношение са вестготите. Те приемат християнството от Урфила, който от своя страна е приятел на Евсевий Никомидийски и, тъй като Евсевий споделя в ранен етап от живота си арианските възгледи, то той ги предава и на Урфила.

Повлиян от Арий в етап от живота си е също и Евсевий, човекът от когото е приел кръщение самия император Константин I Велики.

От вестготите арианските възгледи се разпространяват и сред други германски племена. Някъде през VI век тези племена окончателно приемат „правоверното“ християнство. Например през 589 г. вестготският крал Рекаред I обявява на третия събор в Толедо, че приема католическата вероизповед.

Литература 
 Hans Christof Brennecke: Studien zur Geschichte der Homöer. Der Osten bis zum Ende der homöischen Reichskirche, (BHTh 73), Mohr Siebeck, Tübingen 1988. ISBN 978-3-16-145246-8
 Jean-Marie Mayeur, Luce Pietri, Andre Vauchez: Die Geschichte des Christentums. Altertum, Herder, Freiburg i. B. 2005 (Sonderausgabe, Bd. 2 und 3). ISBN 978-3-451-29100-5.
 Adolf Martin Ritter: „Arianismus“ in: Theologische Realenzyklopädie (TRE) 3, S. 692 – 719. De * Gruyter, Berlin 1976 – 2004. ISBN 3-11-002218-4 / ISBN 3-11-013898-0 / ISBN 3-11-016295-4; Studienausgabe: ISBN 3-11-013898-0 / ISBN 3-11-016295-4

Външни препратки 
 Проекции на до-никейския традиционализъм сред умереното арианство , йеродякон Петър Граматиков
 Aktuelle Literatur – Arianismus
 John Henry Newman: Arians of the Fourth Century, 1871 (книга Online)
 Arianismus, Ökumenischen Heiligenlexikon
 Arianic Church in Germany, USA and worldwide 
 Was Constantine the Great Baptized an Arian?

История на християнството
Ереси
Радомир (пояснение)

Радомир може да се отнася за:

 Радомир, град в Област Перник, България;
 Радомир, община в Област Перник, България;
 Радомир, връх в планината Беласица;
 Радомир, българско мъжко име;
 Радомир, днес Асвестария, село в дем Пела, Гърция;
 Радомир, град в Албания в областта Дебър;
 Радомир, син на цар Иван Владислав;
 Радомир, връх в Олимп, Гърция (1879 m);
 Село Колю Мариново, чието име от 1906 до 1949 е Радомир;
 Гавраил Радомир, български цар.
Момина сълза (село)

Момина сълза е село в Южна България. То се намира в община Момчилград, област Кърджали.

Бележки 

Села в област Кърджали
Населени места в община Момчилград
Бабинска река

Ба̀бинска река̀ е село в Западна България, в община Бобов дол, област Кюстендил.

География 
Село Бабинска река се намира в най-северната част на физикогеографската местност Разметаница в Западна България, на около 2 км североизточно от село Новоселяне и на около 4 км югоизточно от село Бабино.

Селото е разположено по протежението и носи името на протичащата през него Бабинска река, приток на река Разметаница.

Населението от около 300 души през 1958 г.  наброява към 31 декември 2017 г. около 80 души , предимно възрастни и стари хора.

История 
Село Бабинска река е създадено като самостоятелно село през 1950 г. чрез отделяне  от село Новоселяне, тогава в община Коркина, Марекска  околия, Софийски окръг. В по-стари времена в землището на сегашното село Бабинска река били егреците и селскостопански постройки на Новоселяне. Тъй като в началото на 20 век Новоселяне е многолюдно село (около 1200 души, към 31 декември 2017 г. – 56 души), след родови делби и привлечени от по-плодородни земи и подпочвени води покрай реката, хората почват да си градят къщи в долината на Бабинска река.

Следи от живот в древността са оставени чрез уникалните скални ниши . В местността „Кошарите“ е имало средновековно селище. По неизвестна причина хората от местността са се изселили в Пернишко и сега там има малко селце Кошарите, което е образувано от преселниците.

В село Бабинска река живеят стотина жители, като почти всички са възрастни. Всички те са етнически българи.

Религии 
Само източноправославни християни.

Обществени институции 
 Кметство (1995 – 2000 г.) , читалище „Слънце“ рег. № 1931 , с библиотека.

Редовни събития 
 24 май – селски събор и курбан в чест св. св. Кирил и Методий, покровители на селото.

Бележки и източници 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Бобов дол
Примка

„Примка“ () е драма от 1993 г. с участието на Майкъл Бийн, Сара Тригър, Никълъс Кейдж, Джеймс Кобърн, Питър Фонда, Чарли Шийн и Талия Шайър.

Филми от 1993 година
Американски драми
Крисчън Бейл

Крисчън Чарлс Филип Бейл () е английски актьор. Роден е на 30 януари 1974 година. Известен е със своята актьорска гъвкавост и значителните си физически трансформации, заради различните си роли. Той е бил главен актьор във филми от различни жанрове. Бейл е носител на множество награди, включително Оскар и два Златни Глобуса. Списанието Тайм го включва в списъка си на 100 най-влиятелни личности на света за 2011 година.

Биография 
Роден е на 30 януари 1974 г. в Хавърфордуест, графство Пембрукшър, Уелс. Бащата на Бейл е пилот от гражданската авиация, а майка му цирков артист, така че на семейството се налага често да сменя местожителството си. Така детството на Бейл и трите му сестри преминава на различни места (Великобритания, Португалия, САЩ).

Кариера 
Бейл дебютира пред камера едва на 9 години – в телевизионна реклама за зърнени закуски. Следват многобройни участия в телевизионни програми и театрални постановки преди да постигне първи голям международен успех с участието си в Империята на Слънцето (1987) на Стивън Спилбърг, където си партнира с Джон Малкович в главната роля.

На 15 години участва отново в голям филм – Хенри V под режисурата на Кенет Брана (1989).

Големият пробив в киното вече в „зряла“ възраст прави през 1999 в Американски психар. За ролята на Патрик Бейтман, Бейл се подготвя с месеци, тренирайки по няколко часа на ден, за да извае аполоновото тяло на убиеца. Отзивите за превъплъщението му са повече от ласкави и предложенията за участия в касови продукции не закъсняват.

Бейл участва във филмите „Еквилибриум“ (2002) и „Батман в началото“ (2005), Престиж (2006).

Личен живот 
На 29 януари 2000, Бейл сключва брак с босненката от сръбски произход Сандра Блажич, бивш модел, професионална гримьорка и лична асистентка на Уинона Райдър. На 27 март 2005 им се ражда дъщеричка Емелин. Синът им се ражда през август 2014 г.

Също като своя баща, Крисчън Бейл е ревностен поддръжник на екоорганизации като Грийнпийс и WWF.

Филмография

Източници

Външни препратки 

 
 

Уелски актьори и актриси
Британски театрални актьори и актриси
Деца актьори
Носители на „Оскар“
Носители на Златен глобус за най-добър поддържащ актьор
Носители на награда „Сатурн“
Ерик Бана

Ерик Бана () е австралийски актьор и комик.

Биография и творчество 
Ерик Бана е роден на 9 август 1968 г. в Мелбърн в семейство на германка и хърватин като Ерик Банадинович (). Израства в Мелбърн и живее близо до летището на града. Гледа филма „Лудия макс“ с Мел Гибсън и това го вдъхновява да стане актьор.

Започва кариерата си като комик в множество сериали, а след това участва в криминалния филм „Чопър“ през 2000 година.

Избрана филмография 
 Чопър (2000)
 Блек Хоук (2001)
 Търсенето на Немо (2003)
 Хълк (2003)
 Троя (2004)
 Мюнхен (2005)
 Ромул, моят баща (2007)
 Щастливецът (2007)
 Златният компас (2007)
 Другата Болейн (2008)
 Стар Трек (2009)
 Жената на пътешественика във времето (2009)
 Мери и Макс (2009)
 Хана (2011)
 Примката (2012)
 Последният оцелял (2013)
 Избави ни от злото (2014)
 Часът на героите (2016)

Външни препратки 
 
 Ерик Бана в Cinefish.bg

Австралийски актьори и актриси
Родени в Мелбърн