alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Александер Квашневски

Александер Квашневски () е полски политик, президент на Република Полша от 1995 до 2005 г.

Биография 
Роден на 15 ноември 1954 г. Възпитаник на Гданския университет – през 1977 г. се дипломира със специалност международна търговия. В студентските си години членува в Социалистическия съюз на полските студенти. Редактор на студентски и младежки периодични издания. Ангажира се с дейността на Студентския олимпийски съюз и на Полския олимпийски комитет.

Квашневски е бивш лидер на лявата партия Социалдемокрация на Република Полша (Socjaldemokracja Rzeczypospolitej Polskiej), наследник на Полската обединена работническа партия, а по-късно на Съюза на демократичната левица (Sojusz Lewicy Demokratycznej). Председател на парламентарния клуб на Съюза на демократичната левица в периода 1991 – 1995 г.

Наследява Лех Валенса на президентския пост след балотаж през 1995 г.; отново печели изборите за президент на страната през 2000 г.

Участва в подготовката на проекта за Конституция на Третата полска република, която подписва в качеството си на президент на 16 юли 1997 г.

Участва активно в процеса по присъединяване на Полша към НАТО. На 26 юли 1999 г. подписва документа за присъединяване на страната към Атлантическия пакт (заедно с президента на Чехия Вацлав Хавел). Подкрепя политиката за разширяване на организацията.

Политик с проевропейска ориентация. Инициира национален референдум, при който 77 процента от гласувалите поляци одобряват присъединяването на Полша към Европейския съюз. Председателства дебата под надслов „Силна Полша в силна Европа“, проведен през февруари 2004 г. в Двореца на Президанта.

След изтичането на втория му президентски мандат е гостуващ преподавател в Джорджотаунския университет във Вашингтон, САЩ.

Външни препратки 
 Личен сайт на Александър Квашневски

Вижте също 
 Президенти на Полша
 Политика на Полша

Президенти на Полша
Полски журналисти
Възпитаници на Гданския университет
Полски социалисти
Атеисти
Носители на Ордена на Белия орел
Носители на Ордена на Възраждане на Полша
Носители на Ордена на усмивката
Носители на ордена на Почетния легион
Доктор хонорис кауза на Вилнюския университет
Почетни граждани на Келце
Почетни граждани на Варшава
Членове на ПОРП
Членове на Съюза на демократичната левица
Носители на Ордена на Свети Олаф
Носители на Ордена на Белия лъв
Носители на Ордена на Леополд
Носители на Ордена на Звездата на Румъния
Носители на Ордена на Трите звезди
Носители на Ордена на Бялата роза
Носители на Ордена на Спасителя
Габриел Нарутович

Га̀бриел Наруто̀вич () е полски хидроинженер и политик, министър на обществените работи (1920 – 1922), министър на външните работи (1922), първи президент на Полша (1922).

Нарутович е професор по хидротехническо строителство в Цюрихския технически университет и под негово ръководство са построени много ВЕЦ-ове в Западна Европа. Нарутович е смятан за пионер на електрификацията на Швейцария. След като Полша възвръща независимостта си през 1918 г., той се заема с политическа дейност. През 1920 – 1921 е министър на благоустройството, а през 1922 г. – министър на външните работи.

На 9 декември 1922 г. Националното събрание го избира за пръв президент на Полша и той полага клетва на 14 декември. Критикуван е от Националната демократическа партия заради социалистическите си възгледи. На 16 декември 1922 г. Габриел Нарутович е убит от фанатичния поддръжник на Националната демократическа партия Елегиуш Невядомски на художествена изложба, само 2 дена след като е встъпил в длъжност. Президентът е погребан във Варшавската катедрала.

Бележки 

Президенти на Полша
Министри на външните работи на Полша
Полски инженери
Строителни инженери
Полски изобретатели
Възпитаници на Санктпетербургския университет
Носители на Ордена на Белия орел
Носители на Ордена на Възраждане на Полша
Полска аристокрация
Убити президенти
Починали във Варшава
Погребани във Варшавската катедрала
Пшемисъл II

Пшемисъл II () е княз на Краков в периода (1290 – 1291) и четвърти крал на Полша в периода (1295 – 1296).

Крал Пшемисъл II е роден на 14 октомври 1257 г.

На 8 февруари 1296 г. е убит след като е отвлечен.

Източници 

Монарси на Полша
Пясти
Личности (Познан)
Погребани в Познанската архикатедрала
1257



Събития

Родени 
 14 октомври – Крал Пшемисъл II, владетел на Полша

Починали
1296



Събития

Родени

Починали 
 8 февруари – Крал Пшемисъл II, владетел на Полша
Марк Раваломанана

Марк Раваломанана () е бизнесмен и политик – бивш президент на Мадагаскар.

Биография 
Роден е в Имеринкасинина (на 20 км източно от столицата) на 12 декември 1949 г. Започнал като търговец, постепенно се превръща в собственик на крупна компания-производител на млечни продукти.

Става кмет на столицата Антананариво през 1999 г. Кандидатира се в изборите за президент на 16 декември 2001 г. След преброяването Върховният конституционен съд обявява на 29 април 2002 г. Раваломанана за краен победител.

Личен живот 
На 28 май 2004 г. Марк Раваломанана жени своя първороден син Жосоа за българката Гергана Георгиева. Годежът се състои в Бургас на 20 март 2004 г. Вече има внуци на име Нола и Натан.

Бележки

Външни препратки 
 Мадагаскарски ВИП-чета на купон в Бургас 

Президенти на Мадагаскар
Кметове в Мадагаскар
Мадагаскарски политици
Мадагаскарски бизнесмени
Личности (Антананариву)
Пясти

Пястите () е династия, която управлява Полша от създаването ѝ до 1370 г. Наследници на династията управляват отделни полски княжества в Мазовия до 1526 г. и в Силезия до 1675 г.

Пяст е полулегендарният основател на владетелския род. Името му се споменава за пръв път в „Хроника на полските князе“ от Галус Анонимус, написана около 1113 г. Въпреки че първите князе и крале се смятали за потомци на Пяст, терминът „династия на Пястите“ е създаден през 17 век от историци, които работят за владетели на княжества в Силезия.

Според легендата, Пяст е въздигнат за крал като последствие от безуспешното и некомпетентно управление на западнославянския княз Попиел II Попелид, позволил разорение на имотите от викингските атаки. Основана на ирационалността на легендата е и теорията, според която Пяст е майордом и предаването на властта става по подобие на това между Меровингите и Каролингите във Франкското кралство.

Пястки крале 
Пяст • Шемовит • Лестек • Шемомисъл • Мешко • Болеслав Храбри • Мешко II • Безприм • Болеслав • Кажимеж • Болеслав II • Владислав • Збигнев • Болеслав III • Владислав II • Болеслав IV • Мешко III • Кажимеж II • Лешек • Владислав III • Мешко IV • Конрад • Хенрик • Хенрик II • Болеслав V • Лешек II • Хенрик IV • Пшемисъл II • Владислав • Кажимеж III •

Бележки 

 
Династии
Гръцки огън

Гръцкият огън е оръжие, използвано от Източната Римска империя. За него средновековния историк Теофан Изповедник казва, че е изобретено през 673 г. от сирийския християнин бежанец Калиник от Хелиопол.

Гръцкият огън е широко разпространен и се прилага до появата на барута, но все още не е разкрита неговата тайна. Според някои по-ранни източници, той може да се угаси само с оцет.

Състав и употреба 
Според съвременните изследователи, гръцкият огън е представлявал смес от първични фракции на нефта и сгъстители (вар, борова смола, селитра, сяра), но опитите да се възпроизведе точния състав не са успешни. По всичко личи, че оръдието за огъня е било от бронз и сместа се изстрелвала, като се нагрее бронзът. Има и хипотези, че в състава на гръцкия огън влиза и калциев карбид, защото според някои византийски хронисти, опитът да се гаси оръжието с вода, засилвало ефекта. Вероятно разстоянието на обстрел е бил 25 – 30 метра.

Друго доказателство, че в състава на оръжието влиза нефтът, е, че от XII век не се споменава вече за гръцкия огън, а оттогава Византия не притежава богатото на нефт крайбрежие на Каспийско море.

Източници 

 Статия за Гръцкия огън в www.bg-tourinfo.com
 „Тайните оръжия на древния свят“ от Стоян Петров

Запалителни оръжия
Въоръжени сили на Византия
Военно дело в Средновековието
Меча стъпка

Мечата стъпка (Acanthus), известна още като синя шапка и страшник, е род тревисти бодливи растения, обхващащ около 30 различни вида; всяко растение от този род се характеризира с големи бодливи листа и шипове и бели, розови или лилави цветове.

Латинското наименование на растението е заемка от гръцки език. Според древногръцкия мит Аканта е била нимфа, в която се влюбил Аполон. Той искал да я отвлече, но Аканта издрала лицето му с нокти и за да я накаже, Аполон я превърнал в бодливо растение.

Мечата стъпка е разпространена в Средиземноморието. Някои видове (най-вече спинозата (spinosa) и молиса (mollis)) са често отглеждани многогодишни растения.

В България се срещат два вида: бодлив страшник (Acanthus spinosus) и балкански страшник (Acanthus balcanicus).

Източници

Вижте също 
 Градинарство

Страшникови
Цветя
Христо Топракчиев

Христо Андреев Топракчиев е български летец, офицер поручик.

Биография 
Роден е в Бургас на 16 декември 1887 г. Детските си години прекарва в Сливен, откъдето са неговите родители. Завършва Военното на Негово Княжеско Височество училище.

На 2 август 1908 г. е произведен в чин поручик и служи в 1-ва пионерна дружина. Участва в конкурса за авиатори и през пролетта на 1912 г. е изпратен във Франция в училището на Луи Блерио в Етамп. След завръщането си е назначен за командир на Аеропланното отделение до завръщането на Радул Милков.

Христо Топракчиев и Симеон Петров първи в света разработват специална методика за кацане със спрял двигател. Тя влиза в програмата на Луи Блерио за обучение на пилоти. Във Франция е издадена пощенска картичка с образа на Топракчиев.

В началото на Балканската война, на 17 октомври 1912 г., Топракчиев извършва разузнавателен полет над Одрин. Лети ниско, всявайки ужас у турците.

Поручик Христо Топракчиев е първата жертва на българската военна авиация. Той загива при злополука на 19 октомври 1912 г. На този ден няма записани бойни излитания според дневника на Аеропланното отделение. Там е отбелязано следното: „Изпитване на аеропланите над аеродрума. Смъртно падане на поручик Топракчиев.“ Той загива при облитане на своя самолет „Блерио“, руско производство, след като предишния ден лично е заменил част от стабилизатора му. Самолетът му се разбива близо до летището.

Дълго време над това скръбно събитие в историята на българската авиация тегне твърдението, че Топракчиев е първата жертва в историята на световната военна авиация и че загива при изпълнение на бойна задача. То се заражда след 1930 г. в различни варианти, които носят отражението на своето време – стоварването на вината върху доставените от Русия нискокачествени самолети „Блерио“ и по-късно (по времето на социализма) – героизирането на Топракчиев като член на партията на тесните социалисти. Историческата истина е, че първата жертва на военната авиация е италианският летец Пиетро Манзини, който загива само 4 месеца по-рано – по време на Триполитанската война срещу Турция в Северна Африка на 12 август 1912 г.

Признание 
 Училището в Божурище е наречено в негова памет „Летец Христо Топракчиев“.
 През 2005 г. улица в софийския район „Искър“ е наименувана на летеца Христо Топракчиев.
 В градския парк на Свиленград се извисява негов паметник, в цял ръст, върху постамент, на който са изписани името и делата му.
 В Сливен е издигнат бюст-паметник на летеца в градската градина.

  В Божурище е поставен барелеф на Топракчиев в парк „Орлите“.

Източници 

 Йордан Миланов: Авиацията и въздухоплаването на България през войните 1912 – 1945, Част първа. Изд-во Св. Георги Победоносец, София, 1995, стр. 33
 

Двадесет и осми випуск на Националния военен университет „Васил Левски“
Български военни дейци от Балканските войни
Загинали през Балканските войни
Български поручици
Родени в Бургас
Починали в Свиленград
Шеймъс Хийни

Шеймъс Хийни () е поет от Северна Ирландия, получил Нобелова награда за литература през 1995 г.

Биография 

Хийни е роден на 13 април 1939 г. в малка ферма на име Мосбоун (Mossbawn) край Белаги (Bellaghy) в Дери Сити, Северна Ирландия. Учи в колежа Сейнт Колумб в Дери, който е католическо училище, и следва в Кралския университет на Белфаст преди да заживее в Дъблин, от където пътува до САЩ, където преподава от време на време. Хийни е хоноруван фелоу към Тринити Колидж в Дъблин.

Поезията му става обект на обществено внимание през 1966 г., когато е публикувана първата му получила популярност стихосбирка – „Death Of A Naturalist“. Хийни е най-важният ирландски поет на поколението си и бива описван от поета Робърт Лауъл като „най-важният ирландски поет от Йейтс насам“. 

Хийни публикува свой превод на поемата Беоулф от староанглийски през 1999 г.

Умира на 30 август 2013 г. в Дъблин, Ейре.

Произведения

Поезия 
 Death of a Naturalist (1966)
 Door into the Dark (1969)
 Wintering Out (1972)
 Stations (1975)
 North (1975)
 Field Work (1979)
 Selected Poems 1965 – 1975 (1980)
 Station Island (1984)
 The Haw Lantern (1987)
 New Selected Poems 1966 – 1987 (1990)
 Seeing Things (1991)
 The Spirit Level (1996)
 Opened Ground: Poems 1966 – 1996 (1998)
 Electric Light (2001)
 Follower (1989)
 The Daneil Romen (2004)
 Life is great (2004)

Есета 
 Preoccupations: Selected Prose 1968 – 1978. (1980)
 The Government of the Tongue (1988)
 The Place of Writing (1989)
 The Redress of Poetry: Oxford lectures (1995)
 Crediting Poetry: The Nobel Lecture (1995)
 Finders Keepers: Selected Prose 1971 – 2001 (2002)

Пиеси 
 The Cure at Troy (1991; версия на Филоктет от Софокъл)
 The Burial at Thebes (2004; версия на Антигона от Софокъл)

На български 
 Шеймъс Хини. Врата в мрака. превод Юлиан Константинов, Кольо Севов, С., Народна култура, 1988.

Източници

Външни препратки 
 Шеймъс Хийни в Nobel.se
 Стихотворения на Шеймъс Хийни в Литературен клуб, превод от английски Кристин Димитрова
 Писателски стаи: Джон Банвил, Маргарет Драбъл, Шеймъс Хийни, Никола Баркър, в-к Литературен вестник, бр. 3, 30 януари 2008 г.

Северноирландски учени
Северноирландски поети
Британски драматурзи
Ирландски драматурзи
Британски преводачи
Британски есеисти
Ирландски есеисти
Носители на Нобелова награда за литература
Носители на литературни награди на Германия
Доктор хонорис кауза на Ягелонския университет
Починали в Дъблин
Починали от инсулт
Ирис (растение)

Перуниките или ирисите (Iris) са род растения от разнообразното семейство Перуникови (Iridaceae). Включват около 200 – 300 вида цъфтящи растения, разпространени в различните климатични пояси – Европа, Северна Африка, Азия, както и Северна Америка. Някои представители на рода притежават множество лечебни свойства и се използват като билки. Подземният орган на растението е коренище или луковица. Листата са дълги, ципести, зелени с успоредна нерватура (жилкуване). Цветовете са събрани в класовидни съцветия. Могат да бъдат сини, розови, бели, жълти и др. Притежават множество линии, упътващи насекомите към тяхната цел – нектара на растението. Род Iris включва и няколко подрода.

Източници 

 
Цветя
Пасифлора

Пасифлора (Passiflora) или още „страстниче“, „цвете на страстта“ и др. е род пълзящи, топлолюбиви растения, които цъфтят в жълто, синьо, червено и много други багри.

Разпространение 
Произлизат от Северна Америка, Южна Америка, Австралия. Познати са над 500 вида. За родина на пасифлората водят спор няколко латиноамерикански държави – Аржентина, Бразилия и Перу. Там гъстотата на диворастящите лиани от този род е най-голяма. За кръстници на цветето на страстта се смятат католическите мисионерите в Южна Америка. Името произхожда от испанското „pasión“ – „passion flower“, като мисионерите го нарекли така в чест на Страстите Христови. Всяка част от растението е именована на последните дни на Христос. Разперените пръсти на листата – на Светото разпятие, десетте петали и сепали – верните апостоли, нишковидната коронка на цвета – трънливия венец, чашковидният плодник – на Светия Граал и т.н.

Отглеждане 
Пасифлората е катереща се лиана, която се захваща успешно за дървета, сводове, арки, така също и за огради. Любимо изложение на пасифлората е южното. Тя е изключително светлолюбиво растение, а позиционирането и спрямо слънцето е от особено важно значение за цъфтежната фаза, която продължава от май до септември. Ако вашето цвете на страстта е разположено на по-сенчесто място, няма да цъфти така, както ако е на пряко слънцеогряване. Поливайте обилно през летния сезон, пасифлорите обожават влажната почва през лятото. Ако имате възможност, „къпете“ цялото растение с вода, опръсквайте редовно и то ще ви се отблагодари с прекрасно зелени и свежи листа и обилен цвят.
Размножават се чрез семена и резници и разделяне на коренища. Желателно е използването на вкоренител при залагането на резниците.
Цветовете на пасифлорите са най-впечатляващата част на това растение. Бели, сини, жълти, червени и виолетови комбинации – цветовете на пасифлората грабват окото от пръв поглед. Плодовете на някои пасофлори са ядливи и биха могли да се предложат като екзотичен десерт – например маракуята.
В България някои видове пасифлора се отглеждат на открито – по дворове и градини. В южните части на България тя се чувства добре и понася леко меките зими. Спорно е дали преди зазимяването, през есента, трябва да се подрязва или лианата да се остави. Практикуват се и двата метода.

Видове 

 Passiflora amalocarpa
 Passiflora amethystina
 Passiflora aurantia
 Passiflora caerulea
 Passiflora capsularis
 Passiflora citrina - една от малкото цъфтящи в жълто пасифлори
 Passiflora coccinea
 Passiflora edulis
 Passiflora helleri
 Passiflora holosericea
 Passiflora incarnata
 Passiflora karwinskii
 Passiflora ligularis
 Passiflora mucronata
 Passiflora murucuja
 Passiflora quadrangularis
 Passiflora racemosa
 Passiflora serratifolia
 Passiflora tarminiana
 Passiflora tenuifila
 Passiflora tulae
 Passiflora vitifolia
 Passiflora yucatanensis

Източници 

 
Цветя
Лечебни растения
Зетьово

Името Зетьово носят две български села:

 Зетьово (Област Бургас)
 Зетьово (Област Стара Загора)
1769



Събития

Родени 
 ? – Бартелеми Жубер, френски пълководец
 10 януари – Мишел Ней, френски маршал
 2 февруари -- Иван Крилов, руски писател 
 10 април – Жан Лан, френски офицер
 25 април – Марк Брюнел, френски изобретател и предприемач
 15 август – Наполеон Бонапарт, император на Франция
 14 септември – Александър фон Хумболт, немски естественик

Починали 
 2 февруари – Климент XIII, италиански папа
TOEFL

Тестът по английски като чужд език (, TOEFL; на български се произнася тойфел) оценява възможностите за разбиране и използване на стандартен американоанглийски на университетско ниво. Много американски и англоезични колежи и университети изискват другоезичните кандидати за прием да държат този изпит. TOEFL е разработен от Образователното изпитващо бюро (ETS 'Educational Testing Service'), което е сключило договор с частната, нямаща за цел печалба, фирма Колидж Борд (на английски: College Board) да ръководи изпита в институции в САЩ; те разработват и SAT, изпит, който се изисква при кандидатстване в по-престижните колежи и университети в САЩ.

Тестът обикновено се прави на компютър, въпреки че хартиеният вариант също е на разположение там, където няма възможност за работа с компютри. TOEFL може да се държи в целия свят.

Изпитът се състои от 4 части:
 Първа част: Четене (Reading Comprehension)
 Втора част: Слушане (Listening Comprehention)
 Трета част: Говорене (Speaking)
 Четвърта част: Писане ( Writing)

Изпитът съществува от 1964 г. и оттогава над 25 милиона души са го държали. През 2006 г. излезе нова версия на теста. Тя се казва Новото поколение TOEFL и включва диагностични сведения за силните и слабите страни на този, който полага изпита. Тест за говорене става част от изпита през 2006 г., когато Учебният Тест за Говорене на TOEFL (TAST 'TOEFL Academic Speaking Test') бива включен към основата на TOEFL. Самостоятелният TAST е било възможно да се държи само за упражнения и се е поръчвал по телефона. TAST оценява способността на държащия изпита да говори английски ясно и гладко.

Изпитът IELTS (International English Language Testing System) е подобен на TOEFL, но е ориентиран към британоанглийския.

Internet Based Toefl се състои от четири части:
 четене с разбиране /Reading Comprehension/ времетраене: 60-100 минути
 слушане с разбиране /Listening Comprehension/ времетраене: 60-90 минути
почивка: 5-10 минути
 говорене /Speaking/ времетраене: 20 минути
 есе и тема /Writing/ времетраене: 50 минути

Reading Comprehension съдържа между 3 и 5 текста, като към всеки текст са зададени средно по 13 въпроса. Времето за изпълнение на задачата е от 60 до 100 минути.
Listening Comprehension съдържа две еднакви части, които от своя страна съдържат 1 разговор и 2 лекции всеки.
Speaking Section е съставена от 6 типови теми, по които се говори по 45-60 сек. в зависимост от въпроса.
Writing Section е съставена от едно есе, което трябва да бъде написано за 30 мин. и тема, която е отговор на въпрос. Информацията за този въпрос се дава непосредствено преди задаването му. Първо се чете текст по темата, а после се слуша лекция. Времето е 20 мин.

Вижте също 
 чуждоезиково обучение

Външни препратки 
 Официален сайт на ETS за TOEFL

Английски език
Стандартизирани тестове
Сертификати по английски език
Изпити по чужд език
Образование в САЩ
Хирошима

Хирошима (, по английската Система на Хепбърн: Hiroshima-shi, Хирошима-ши) е най-големият град в областта Чугоку в Западна Япония и административният център на едноименната префектура Хирошима. Населението му е 1 199 252 жители (по приблизителна оценка към октомври 2018 г.).

Известен е като първия град, станал обект на атака с атомна бомба – от страна на САЩ по време на Втората световна война.

История 
Селището е основано през 1589 г. Градът през 1945 г. става жертва на Атомните бомбардировки на Хирошима и Нагасаки. В памет на стотиците хиляди изгорени мирни жители е издигнат световноизвестният Мемориал в Хирошима. В началото е бил малко рибарско селце по бреговете на залива Хирошима. От 12век селото е било доста проспериращо и е било икономически прекарано към дзен будистки храм, наречен Митаки-Джи. Този просперитет отчасти е причинен от увеличаването на търговията с останалата част на Япония под егидата на клана Тайра. Хирошима е създаден на брега на делтата на вътрешно море на Сето през 1588 г. от могъщия военоначалник Мори Терумито. Замъкът Хирошима е построен бързо и през 1593 г. Мори се премества. От 1619 г. до 1871 г. града се управлява от клана Асано. След премахването на Хан през 1871 г, градът става столица на префектура Хирошима. През 1949 в града е създаден университет, неговото име е Университетът в Хирошима. В града има много музеи. Всяка година се празнува фестивала на цветята, който се провежда от 3 до 5 май. Хирошима има добре развита спортна дейност – градът има футболен, бейзболен, баскетболен, хандбален и волейболен състав. Туристите от Китай и Южна Корея са малко, представлявайки само 1% и 0,2% от общия брой на посетителите.

Библиография 
 Алпровиц Гар. Атомна дипломация: Хирошима и Потсдам: На прилагането на атомна бомба, и как Америка се озова лице в лице със Съветския съюз. М., 1968

Побратимени градове 
  Волгоград, Русия (1972)
  Монреал, Канада
  Хановер, Германия
  Хонолулу, САЩ
  Чонсин, Китай

Източници 

 
Градове на Тихия океан
Ян Железни

Ян Жѐлезни () е чешки спортист, трикратен олимпийски шампион и многократен рекордьор по хвърляне на копие.

Роден е на 16 юни 1966 г. в Млада Болеслав, Чехия. Той се е състезавал срещу спортисти като Раймонд Хехт /92,60 м/, Стив Бакли /91,46 м/, Сергей Макаров /92,61 м/, Борис Хенри /90,44 м/ и Аки Парвиайнен /93,09 м/. Световният рекорд на Железни – 98,48 м е поставен на 25 май 1996 на турнира в Йена, Германия.

Железни има повече опити над 90 метра от всички останали атлети взети заедно. Чехът е световен феномен, който със скромните си 80 kg и ръст от 186 см има следните силови постижения – 125 kg в изхвърлянето, 150 kg в изтласкването, 200 от лег и най-интересното е, че хвърля камък на 220 метра, скача 8 м дълъг скок; 2,15 м висок скок.

Работи като треньор на лекоатлети от Чехия.

Бележки 

Членове на МОК
Чехословашки олимпийски шампиони
Чешки олимпийски шампиони
Чехословашки лекоатлети
Чешки лекоатлети
Карл Вилхелм Шееле

Карл Вилхелм Шееле () е шведски химик (немец по произход), който открива много химични вещества, най-значимото от които е кислородът (преди Джоузеф Пристли).

Биография 
Роден е на 9 декември 1742 година в Щралзунд, Померания (тогава в състава на Швеция), в семейството на уважаван немски търговец. Още като ученик се мести в Гьотеборг. Тъй като родителите му нямат средства за висшето му образование (Карл бил седмият син в семейството), той става ученик на аптекар в Гьотеборг и активно се самообразова. Работейки в аптеката, Шееле добива уменията на отличен експериментатор. След осемгодишна работа в Гьотеборг, Шееле се мести в аптека в Малмьо, където успява вечерно време да се занимава с научни изследвания в лабораторията на аптекаря. По-късно Шееле работи в аптеки в Стокхолм (1768 – 1769), Упсала (1770 – 1774) и накрая, през 1775 г., става собственик на аптека в Шьопинг, където се занимава с изследвания до края на живота си.

Умира на 21 май 1786 година в Шьопинг на 43-годишна възраст.

Научна дейност 
Неговите проучвания го довеждат до откриването на кислорода и азота през 1772 – 1773 г., за което съобщава в единствената си книга – „Chemische Abhandlung von der Luft und dem Feuer“ (Химически трактат за въздуха и огъня) през 1777 г., като губи част от славата си в полза на Джоузеф Пристли, който независимо от него открива кислорода през 1774 г.

Шееле също така открива химичните елементи барий (1774), хлор (1774), манган (1774), молибден (1778) и волфрам (1781), както и много химични съединения като винената и лимонена киселина, глицерола, циановодород (познат още като циановодородна киселина), флуороводород, сероводород и много други.

Славата на Шееле като отличен експериментатор се разпространява далеч извън границите на Швеция. Пруският крал Фридрих II го кани да оглави катедрата по химия в Берлинския университет, но Шееле отклонява поканата. През 1775 г. за изключителни постижения в областта на химията той е избран за действителен член на Шведската кралска академия на науките, ставайки единственият учен, удостоен с тази чест, който няма висше образование.

Куриозна е страстта на Шееле да пробва на вкус всички вещества, с които работи и това му коства живота. В деня на сватбата му го намират мъртъв на работното му място, заобиколен от различни отровни реактиви (така и не успява да се ожени); някои източници отдават смъртта му на синилна киселина.

Източници 

Германски химици
Шведски химици
Упсалски университет
Членове на Кралската шведска академия на науките
Починали от отравяне
1742



Събития

Родени 
 Емелян Пугачов, предводител на Селската война в Русия 1773 – 1775 г.
 Якоб Фридрих Ерхарт, германски ботаник
 1 юли – Георг Кристоф Лихтенберг, германски математик и физик († 1799 г.)
 8 декември – Жан Серюрие, френски маршал
 9 декември – Карл Вилхелм Шееле, шведски химик
 Уилям Линч, „Закон на Линч“

Починали 
 14 януари – Едмънд Халей, английски учен
 17 април – Арвид Хорн, шведски държавник
 16 юни – Луиза-Елизабет Орлеанска, испанска кралица
 25 август – Карлуш Сейшаш, португалски композитор
1786



Събития 
 Изкачването на връх Монблан от Жак Балма и Мишел Пакар.

Родени 
 Георги Мамарчев, български революционер
 16 февруари – Мария Павловна, Велика херцогиня на Сакс-Ваймар-Айзенах
 24 февруари – Вилхелм Грим, немски писател
 26 февруари – Франсоа Араго, френски физик и политик
 20 юни – Марселин Деборд-Валмор, френска поетеса
 17 август – Виктория фон Сакс-Кобург-Заалфелд, херцогиня на Кент
 31 август – Мишел Йожен Шеврьол, френски химик

Починали 
 Мориц Беновски, словашки авантюрист
 21 май – Карл Вилхелм Шееле, шведски химик
 17 август – Фридрих II, крал на Прусия
Магна Греция

Магна Греция ( – „Велика Гърция“, от гръцки Μεγάλη Ελλάς, Мегали Елас) е името на част от древна Южна Италия (Апулия, Калабрия, Кампания, Сицилия) която е колонизирана от древногръцки заселници през VIII век пр. Хр.

С тази колонизация гръцката култура е разпространена в Италия, като скоро се развива нова цивилизация, която по-късно си взаимодейства с местните италийски и латински цивилизации.

Много нови градове се развиват и замогват, като например Капуа, Неапол, Сибарис.

Други важни градове в Магна Греция са Таранто, Локри, Регион, Кротоне и Турии.

През Ранното средновековие гръцкото влияние остава силно, тъй като районът е част от Византийската империя или се намира под силно византийско влияние до края на XI в.

И днес населението в тези райони пази елински характеристики в културата. Местните диалекти (най-разпространени в Калабрия и Саленто) се наричат „грекана“, „грико“, „катоиталиотика“ или „Калабрийски“ и могат да бъде разбрани (до голяма степен) от други гръцкоговорещи. Фолклорът на това население е различен от италийския и определено се свързва с гръцкия – характерната песен с танц „тарантела“ се смята за остатък от древногръцките екстатични Дионисови чествания.

Източници 

 
История на Италия
Древногръцки колонии
18 век

18 век започва на 1 януари 1701 г. и свършва на 31 декември 1800 г.

Събития 
 1703 г. – Една от най-мощните бури в историята на Европа опустошава северната част на континента.
 1707 г. – Създадено е кралство Великобритания.
 1715 г. – Френският владетел Луи XIV умира.
 1750 г. – Достигната е връхната точка на Малката ледена епоха.
 1762 г. – Паисий Хилендарски написва История славяно-българска
 1770-те – Изследванията на Джеймс Кук.
 1788 г. – Създадено е първото европейско селище в Австралия.
 1789 г. – Великата френска революция.
 Просвещението
 Ранен етап от развитието на Индустриалната революция
 Американската революция, която довежда до обявяването на Декларацията на независимостта на САЩ през 1776 г. и на конституцията през 1789 г.

Личности 
 Софроний Врачански, българин
 Паисий Хилендарски, автор на „История Славянобългарска“
 Йохан Себастиан Бах, немски композитор
 Екатерина Велика, руска императрица
 Джеймс Кук, английски мореплавател
 Дени Дидро, френски писател и философ
 Леонард Ойлер, шведски математик
 Бенджамин Франклин, американски изобретател и дипломат
 Томас Гейнсбъро, английски художник
 Томас Грей, английски поет
 Уилям Хогарт, английски художник и гравьор
 Дейвид Хюм, шотландски философ
 Томас Джеферсън, американски политик
 Имануел Кант, пруски философ
 Луи XIV, френски монарх
 Волфганг Амадеус Моцарт, австрийски композитор
 Самюъл Джонсън, английски писател
 Жан-Жак Русо, френски писател и философ
 Фридрих Шилер, немски писател
 Волтер, френски писател и философ

Изобретения, открития 
 Машина за чистене на памук () от Илай Уитни
 Подобрени парни машини от Томас Нюкомън и Джеймс Уат
 Първият автомобил, задвижван с пара – от Никола-Жозеф Кюно
Банско (община)

Община Банско се намира в Югозападна България и е една от съставните общини на област Благоевград.

География

Географско положение, граници, големина 
Общината заема част от източната половина на област Благоевград и с площта си от 475,881 km2 заема 6-о място сред 14-те общини на областта, което представлява 7,38% от площта на областта. Граничи с 6 други общини: на север – община Разлог и община Белица; на запад – община Кресна; на югозапад – община Сандански; на юг – община Гоце Делчев; на югоизток – община Гърмен и на изток – община Велинград от област Пазарджик.

Релеф, води 
Релефът на общината е твърде разнообразен. Северната ѝ част заема южната половина на Разложката котловина, югозападната – големи части от Пирин планина, а източната – северозападните части от западнородопския рид Дъбраш. В тези си граници надморската височина варира от 600 m по течението на река Места в землището на село Кремен до пиринския първенец връх Вихрен (2914 m).

В източната част на общината, от север на юг пременава част от течението на река Места със своите притоци: Дисилица (д.), Ретиже (д.) и други. В южната част се намира горната (северна) част на пролома Момина клисура на Места.

Населени места 

Общината се състои от 8 населени места. Списък на населените места, подредени по азбучен ред, население и площ на землищата им:

Административно-териториални промени 
 МЗ № 2820/обн. 14 август 1934 г. – преименува с. Густун на с. Гостун;
 Указ № 57/обн. 5 февруари 1965 г. – признава н.м. Обидимски ханове за с. Места
 Указ № 960/4 януари 1966 г. – осъвременява името на с. Добринища на с. Добринище;
 Реш. МС № 721/обн. 20 октомври 2006 г. – обявява с. Добринище за гр. Добринище

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г., по населени места (подредени по численост на населението):

Вероизповедания 
Численост и дял на населението по вероизповедание според преброяването на населението през 2011 г.:

Политика

Общински съвет 

Състав на общинския съвет, избиран на местните избори през годините:

Транспорт 
В Разложката котловина преминава последният участък от 9,2 km от трасето на теснолинейната жп линия Септември – Добринище (от km 115,8 до km 125,0).

През общината преминават и части от 3 Републикански пътя с обща дължина от 35,6 km: Републикански път II-19 – 31.8 km, Републикански път III-1901 – 2.3 km, Републикански път III-1903 – 1.5 km.

Топографски карти

Бележки

Външни препратки
Гърмен (община)

Община Гърмен се намира в Югозападна България и е една от съставните общини на област Благоевград. Административен център на община Гърмен е село Гърмен.

География

Географско положение, граници, големина 
Общината се намира в югоизточната част на област Благоевград и с площта си от 388,479 km2 заема 7-о място сред 14-те общини на областта, което съставлява 6,02% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
 на североизток – община Сърница, област Пазарджик;
 на югоизток – община Сатовча;
 на юг – община Хаджидимово;
 на запад – община Гоце Делчев;
 на север-северозапад – община Банско.

Релеф, води, туристически обекти 
Релефът на общината е предимно планински. Почти 90% се заемат от югозападните склонове на Западнородопския рид Дъбраш (връх Беслет 1937 m). Най-югозападните части на общината попадат в източната част на Гоцеделчевската котловина и тук в долината на река Места е най-ниската ѝ точка – 474 m н.в.

В югозападната част, по границата с община Гоце Делчев, от север-северозапад на юг-югоизток, преминава около 15 km от течението на река Места със своите притоци: Канина (л) и Реката (л).

На 15 km северно от общинския център се намира село Ковачевица, обявено за етнографски обект. а преди това, на 7 km от Гърмен е и село Лещен също забележително със своята характерна архитектура. Югозападно от Гърмен са останките от античния римския град Никополис ад Нестум. Северно от село Огняново има топли минерални извори и изграден модерен балнеологичен център. Интересна туристическа дестинация е и каньоновидния пролом в долното течение на река Канина.

В най-североизточната част на общината, в рида Дъбраш са разположени резерватите Тъмната гора и Конски дол (частично в общината).

Население

Етнически състав (2011) 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Населени места 
Общината има 16 населени места – само села, без градове, с общо население 14 861 жители към 7 септември 2021 г.

Вероизповедания 
Численост и дял на населението по вероизповедание според преброяването на населението през 2011 г.:

Административно-териториални промени 
 МЗ № 2820/обн.14.08.1934 г. – преименува с. Фатовища на Огненово;
 МЗ № 3775/обн.07.12.1934 г. – преименува с. Фустаня на Хвостяне;
 Указ № 582/обн. 29.12.1959 г. – присъединява с. Заграде като квартал на с. Гърмен;
 Указ № 960/обн.4 януари 1966 г. – преименува с. Огненово на Огняново;

Транспорт 
През общината преминават частично 3 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 33,6 km:
 участък от 15,4 km на Републикански път III-197 (от km 2,1 до km 17,5);
 участък от 14,4 km на Републикански път III-1905 (от km 1,5 до km 15,9);
 началния участък на Републикански път III-1972 – 3,8 km.

Топографска карта

Бележки

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт на община Гърмен
Ченстохова

Ченстохо̀ва () е град в Южна Полша, Силезко войводство. Административен център е на Ченстоховски окръг, без да е част на него. Самият град е обособен в самостоятелен градски окръг (повят) с площ 159,71 км2.

География 

Градът се намира в историческата област Малополша. Разположен е край левия бряг на река Варта, в северната част на войводството.

История 

В периода (1975 – 1998) е административен център на Ченстоховското войводство.

Население 

Според данни от полската Централна статистическа служба, към 1 януари 2014 г. населението на града възлиза на 232 318 души. Гъстотата е 1 455 души/км2.

Демография:
 1800 – 4600 души
 1880 – 18 147 души
 1908 – 70 627 души
 1939 – 138 000 души
 1946 – 101 255 души
 1950 – 112 198 души
 1965 – 175 353 души
 1975 – 200 324 души
 1985 – 249 102 души
 1993 – 259 864 души
 2000 – 255 549 души
 2009 – 240 612 души

Религия 

Градът е известен с паулинския Ясногурски манастир, където се намира иконата „Черната Богородица“. Всяка година идват хиляди вярващи, за да я видят.

Личности 
  Елена Каваева (1893 – 1983), доктор на медицинските науки

Побратимени градове

Фотогалерия

Бележки 

Градове в Силезко войводство
Градски окръзи в Силезко войводство
Грунвалд

Гру̀нвалд (; ; ) е село в Северна Полша, Варминско-Мазурско войводство, Остродски окръг, Грунвалдска община.

Население 
Население на селото е около 800 жители.

История 
В началото на XV век тук поляците и литовците се бият с тевтонците. Битката се води на 15 юли 1410 г. и е спечелена от войските на полския владетел Владислав II.

Селища в община Грунвалд
Владислав II

Владислав II Ягело (, , ; * 1350, † 1434) е велик княз на Литва под името Йогайла в периода 1377 – 1381 и 1382 – 1392 и крал на Полша в периода 1386 – 1434.

Произход и възкачване на престола 
Ягело е роден около 1362 година във Вилнюс. Син е на литовския велик княз Алгирдас и Юлиана Тверска.

Крал на Полша

Възкачване на престола 
На 14 август 1385 година между Полша и Литва е сключена т.нар. Кревска уния, според която на следващата година Ягело се жени за полската кралица Ядвига, втората владетелка от Анжуйската династия, приема християнството и става крал-консорт на Полша под името Владислав II. Коронацията е извършена на 4 март 1386 година.

Война с Тевтонския орден 
Предвожданата от Владислав II обединена полско-литовска армия разгромява рицарите от Тевтонския орден в известната битка при Грюнвалд на 15 юли 1410 г., но не успява да ги покори напълно.

Смърт 
Ягело умира на 1 юни 1434 година и е погребан във Вавелската катедрала. След смъртта му е наследен от 10-годишния си син Владислав III Варненчик, а след него – от другия си син Кажимеж ІV Ягелончик.

Външни препратки 
 Владислав Ягело 

Монарси на Полша
В
Ягелони
Орден на Дракона
Родени във Вилнюс
Погребани във Вавелската катедрала
Линус Торвалдс

Линус Бенедикт Торвалдс () е създателят на ядрото Линукс (Linux).

Биография 
Роден е в Хелзинки, Финландия на 28 декември 1969 г. и е син на журналистите Нилс и Анна Торвалдс, също и внук на поета Оле Торвалдс. Баща му и майка му са били активисти в университета в Хелзинки през 1960-те. Женен е за Тове Торвалдс, шесткратна национална шампионка по карате. Среща я през зимата на 1993, когато той работи като асистент в компютърна лаборатория и води упражнения. Имат три дъщери.

Торвалдс посещава същия университет като родителите си от 1988 до 1996. Завършва специалност Компютърни науки.

Интересът му към компютрите започва с 8-битовите машини Commodore VIC-20 (Комодор). След това се сдобива с „преносимия“ компютър Sinclair QL (процесор Motorola 68008 и скорост 7,5 MHz), на който пренаписва операционната система почти изцяло. Той създава и един асемблер, текстов редактор, както и няколко игри. През 1990 получава IBM компютър (базиран на Intel 80386) и с него започва работата си по една често употребявана система тогава – Minix.

Още като студент той написва ядрото Линукс, занимавайки се с Minix, разпространява го сред приятели студенти и програмисти чрез университетския FTP сървър и всеки започва да добавя по нещо и да го подобрява. Началната му цел е била написването на терминален емулатор за Minix, но резултатът от експериментите му е една оформяща се нова операционна система. Към началната версия на ядрото той прибавя и приложенията bash (команден интерпретатор) и gcc (C++/C компилатор).

Неговият талисман – плюшен пингвин на име Тъкс, става символ на Линукс и години по-късно, когато операционната система Линукс е вече много добре развита и конкурентоспособна, финансовото състояние на Торвалдс се променя коренно и той става изведнъж милионер, като през 1999 две от водещите Линукс компании за големи предприятия (не само за крайния потребител) Red Hat и VA Linux му дават в знак на благодарност 20 милиона долара.

Линус Торвалдс се мести в Сан Хосе, Калифорния, където живее със семейството си няколко години до юни 2004 г. Оттогава Торвалдс живее в Портланд, Орегон, за да бъде по-близо до работата си. Работил е за корпорацията Transmeta от февруари 1997 до юни 2003, но работи за организацията за свободен софтуер – OSDN (Open Source Development Network), за да подобрява ядрото на Линукс непрекъснато.

Източници

Външни препратки 
 Лична страница

Финландци
Програмисти
Компютърни пионери
Родени в Хелзинки
Кишинев

Кишинев (или Кишинеу; на румънски: Chișinău, , Кишинъу; , Кишиньов, разпространено и в български източници) е столицата на Република Молдова. Населението на Кишинев през 2015 г. е около 678 200 души.

География 
Градът е разположен на река Бик, приток на Днестър. Кишинев е разделен на пет административни района: Чентру (Център), Ботаника, Буюкани, Чокана и Ришкани (Ришкановка).

Площта на Кишинев е около 565 км².

История 
Кишинев е основан в началото на 15 век като манастирски град. Смята се, че точната година на основаването му е 1436 г. През 1812 г. Кишинев, както и останалата част на Молдовското княжество, намираща се на изток от р. Прут, влиза в състав на Русия, която го превръща в център на Бесарабия.

След 1812 г. градът бързо се разраства. В него се заселват жители от различни краища на Руската империя и извън нея. Основават се много манифактурни преприятия. Особено голям е процентът на еврейското население в града. През 1917 г., например, от 101 избрани общински съветници 44 са евреи, което не е далеч от съотношението между еврейските и останалите жители на града.

Кишинев се намира в румънско владение от 1918 до 1940 година, когато става част от СССР. От август 1991 година градът е столица на независима Република Молдова.

Население

Икономика 
Кишинев е главен център в областта на услугите и в индустрията. Голяма част от индустрията се заема от потребителните стоки, производството на строителни материали, машини, пластмаса, каучук и текстил. В областта на услугите голям дял се пада на банките и кредитите, пазаруването и търговията, транспорта. Кишинев разполага с две автогари, като се изгражда трета. Освен тях, в града има международно летище, една международна жп гара и няколко хотела.

След разпадането на Съветския съюз жизненият стандарт в Кишинев остава много по-висок от този в провинцията.

Образование 
В Кишинев са разположени Молдовската академия на науките и 23 университета – 12 държавни и 11 частни.

Известни личности 
 Родени в Кишинев
 Дойна Алдя-Теодоровичи (1958 – 1992), певица
 Гари Кошницки (1907 – 1999), австралийски шахматист
 Александър Ленски (1847 – 1908), руски драматичен артист, режисьор и театрален педагог
 Авигдор Либерман (р. 1958), израелски политик
 Стефан Любомски (1848 – 1902), български военен деец, генерал-майор
 Александър Осовски (1871 – 1957), руски музиковед

 Други
 Владимир Воронин (р. 1941), политик, завършва техникум през 1961
 Александър Пушкин (1799 – 1837), руски поет, живее в града през 1820 – 1823
 Порфирий Стаматов (1840 – 1925), юрист, завършва гимназия през 1864

Побратимени градове

Галерия

Външни препратки 
 Телефонен указател на Кишинев

Източници
Молдовска лея

Молдовската лея (, мн. ч. lei) е името на паричната единица на Молдова. В една лея има 100 бани (единствено число: бан).

Молдовската лея (код в ISO 4217: MDL) споделя едно и също име с румънската лея, но няма друга връзка с нея.

Леята е въведена на 29 ноември 1993 г., след създаване на независимата държава Молдова. Заменила е молдавския купон, който година преди това е заменил съветската рубла.

На територията на Приднестровието, което не се контролирира от молдавските власти, в обращение се намира собствена парична единица – приднестровска рубла.

Източници 

Парични единици в Европа
Икономика на Молдова
Основани в Молдова през 1993 година
Пиърс Броснан

Пиърс Брендан Броснан, OBE () е ирландски актьор и продуцент, носител на награда „Сатурн“ и номиниран за две награди „Златен глобус“. Най-известен е с ролята на Джеймс Бонд, която играе в четири филма от поредицата: „Златното око“, „Винаги ще има утре“, „Само един свят не стига“ и „Не умирай днес“. От 1997 г. има звезда на Холивудската алея на славата.

Пиърс Броснан е офицер на Британската империя от 2003 г. заради приноса му към драматургията и британската филмова индустрия.

Биография 
Пиърс Броснан е роден на 16 май 1953 г. в Дроида, графство Лаут в Република Ирландия, но израства в Наван. По-късно се премества в Лондон, където се присъединява към театрална трупа и следва в драматичната школа „Drama Centre“.

Първата съпруга на Броснан, Касандра Харис, умира през 1991 г. след 11 години брак. През 2001 г. се жени за Кийли Шей Смит (Keely Shaye Smith).

През 2003 г. е направен почетен офицер на Британската империя (OBE) от кралица Елизабет II за „изключителни заслуги за британската филмова индустрия“. Като ирландски гражданин, той не може да получи реални почести, с които могат да се удостояват само британски поданици.

Кариера 

В средата на 1980-те г. става много известен в САЩ, след като играе в детективския сериал на NBC – „Ремингтън Стийл“ (Remington Steele). За пръв път му е предложена ролята на Джеймс Бонд, след като Роджър Мур напуска, но не приема, тъй като играе в „Ремингтън Стийл“, и така Тимъти Далтън взема ролята. Приписва му се ролята на възродител на популярността на Бонд след приетите добре от критиката, но не и от публиката филми с участието на Тимъти Далтън.

Филмография

Бележки

Външни препратки 

 
 Официален сайт на Пиърс Броснан

Ирландски актьори и актриси
Носители на награда „Сатурн“
Носители на ордена на Британската империя
Леи

Леи може да се отнася за:

 Леи – езеро в Италия
 Леи – съд от Китай
 Леи – племе
 Лея – парична единица