alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Аахен

А̀хен (Аахен) (, , (); ; ; ) е град в Германия, федерална провинция Северен Рейн-Вестфалия, близо до точката, в която границата ѝ се среща с границите на Белгия и Холандия.

Населението му е 258 664 жители към 31 декември 2010 г. Площта на града е 160,84 km², а гъстотата на населението – 1608 д/km². Жителите на града се наричат аахенци и аахенчани.

Икономика 
Аахен е железопътен възел. Развити са въгледобивна, машиностроителна, текстилна и стъкларска промишленост. Освен това градът е и балнеолечебен курорт. Аахен също така е университетски град – техническият му университет се смята за един от най-добрите в Германия.

История 
 Известен е от 1 век като римско селище. Римляните го наричат „Aquae Grani“ или „Aquisgranum“ в чест на келтския бог Гранус, почитан като покровител на лечебната сила на минералната вода.
 През 8 век е резиденция на династия Меровинги.
 През 765 г. градът бива „открит“ и от краля на франките Пипин – бащата на бъдещия Карл Велики. Самият Карл го избира за своя зимна резиденция и построява тук през 778 г. дворец. С течение на годините Аахен става любимия му град, бива провъзгласен от него за столица на владенията му на север от Алпите и така се превръща в духовен и интелектуален център на империята му и отправна точка на културното обновление, станало известно като Каролингски Ренесанс.
 След като Лудвиг Благочестиви – синът на Карл Велики, приема тук своята корона, от 936 до 1531 г. в Аахен се провеждат коронациите на почти всички следващи императори (30 на брой, от Ото І до Фердинанд І).
 През 1748 г. в града е подписан мирен договор след приключване на Войната за австрийското наследство.
 От 1798 до 1814 г. Аахен е във френско владение.
 През 1815 г. градът преминава към Прусия.

Спорт 
Представителният футболен отбор на града носи името Алемания Аахен. Състезавал се е в Първа и Втора Бундеслига. Основан е на 16 декември 1900 г.

Побратимени градове 
  Арлингтън, САЩ от 1993
  Балтимор, Ирландия от 2010
  Кейп Таун, РЮА от 1999
  Кострома, Русия от 2005
  Лиеж, Белгия от 1955
  Наумбург, Германия от 1988
  Нинбо, Китай от 1986
  Реймс, Франция от 1967
  Рош ха Аин, Израел от 2007
  Толедо, Испания от 1985
  Халифакс, Великобритания от 1979

Бележки и източници

Външни препратки 
 Официален уебсайт на града
 Уебсайт на катедралата в Аахен

Градове в Северен Рейн-Вестфалия
Свободни градове
Мишел Пиколи

Жак Даниел Мишел Пиколи () е френски актьор.

Биография 
Роден е на 27 декември 1925 година в Париж в семейство на музиканти с далечни корени в Тичино. Учи при актьора Рене Симон и прави своя дебют в киното през 1945 година, като оттогава се е снимал в над 200 филма, сред които „Дневна красавица“ („Belle de jour“, 1967), „Красивата драка“ („La belle noiseuse“, 1991), „Имаме папа“ („Habemus Papam“, 2011), „Холи Мотърс“ („Holy Motors“, 2012).

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актьори и актриси
Френски театрални актьори и актриси
Родени в Париж
Починали от инсулт
Копър

Копърът (Anethum graveolens) е едногодишно растение с кратък живот, което се използва за подправка на ястия и като съставна част на някои медикаменти. Още древните римляни считали, че копърът има тайнствена, чудодейна сила. Старите гърци демонстрирали благосъстоянието си като горели ароматно масло от копър. Гладиаторите получавали храна, обилно подправена с копър, за да бъдат силни и издръжливи. В древен Вавилон го отглеждали с лечебна цел. Там цар Мардукапалитина II уредил градина, където между другите лечебни растения отглеждал и копър. В Европа е на почит от времето на Карл Велики (IX в.). По-голяма популярност добива през XVI век във Флоренция и Болоня по времето на Катерина де Медичи. Използвали го като съставка при приготвянето на любовен еликсир, а също и при предпазване от черна магия.

Класификация 
Копърът принадлежи към семейството на магданоза и моркова — Сенникови (Apiaceae). В България расте и т.н. див копър (Резенѐ).

Кулинарни качества 
Пресният копър има силен аромат и сладникав, парлив вкус. Подобрява салатите, млечните и майонезени сосове, маринати и сирена. Използва се при приготвянето на туршии, стерилизирани краставички, таратор. Подходящ е за подправянето на риба, на зеленчукови блюда (тиквички, пресни картофи, зелен фасул, зеле), на постни супи. За шведите копърът е това, което е за нас червеният пипер – национална подправка. Салатата от копър събужда апетита и благоприятства обмяната на веществата в организма.

Източници

Външни препратки 
 Копър

Сенникови
Защитени лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Подправки
Ани Жирардо

Анѝ Сюза̀н Жирардо̀ () е френска актриса, родена на 25 октомври 1931 г. и починала на 28 февруари 2011 г. Прави своя дебют в киното през 1956 г. и оттогава до 2007 г. се е снимала в 159 филма.

Награди 
 Носителка на наградата „Сезар“ за най-добра актриса през 1977 г.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 

Френски актриси
Френски театрални актьори и актриси
Носители на награда Сезар
Парижани
Починали от болестта на Алцхаймер
Погребани на Пер Лашез
Виржини Льодоаян

Виржинѝ Льодоая̀н () е френска актриса, родена на 15 ноември 1976 г. в Париж.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актриси
Деца актьори
Европейски филмови награди
Родени в Париж
Валери Каприски

Валерѝ Каприскѝ () е френска актриса, родена на 19 август 1962 г. Номинирана е за награда „Сезар“.

Избрана филмография 
 „До последен дъх“ (1983)
 „Развитие на желанието“ (1994)

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актриси
Хора от Ньой сюр Сен
Ирен Жакоб

Ирѐн Марѝ Жако̀б () е швейцарска актриса от френски произход. 

Жакоб е родена на 15 юли 1966 г. в Париж, но отива да живее в Женева със семейството си съвсем малка.

Избрана филмография 
 „Четворката“ (2001)
 „Животът ми дотук“ (1999)
 „Щатски шерифи“ (1998)
 „Инкогнито“ (1997)
 „Отело“ (1995)
 „Отвъд облаците“ (1995)
 „Три цвята: червено“ (1994)
 „Тайната градина“ (1993)
 „Двойственият живот на Вероника“ (1991)

Източници

Външни препратки 
 Ирен Жакоб Официален сайт
 
 

Френски актриси
Швейцарски актьори и актриси
Театрални актьори и актриси
Родени в Париж
Изабел Юпер

Изабѐл Юпѐр () е френска театрална и кино актриса, носителка на две награди Сезар, два приза „Златна палма“ на международния филмов фестивал в Кан, две купи Волпи на филмовия фестивал във Венеция и награда на „БАФТА“. Сред най-известните филми с нейно участие, фигурират „Тя“, „Пианистката“, „Плетачката на дантели“, „Виолет Нозиер“, „Церемонията“, „Мадам Бовари“ и „Дамата с камелиите“. По време на дългогодишната си и особено активна кариера, освен във френски, актрисата се снима и в множество чуждестранни филми, сред които италиански, немски, полски, британски, американски, азиатски и сръбски продукции.

Биография 
Изабел Юпер е родена на 16 март 1953 г. в Париж, в семейството на Реймон Юпер, индустриалец, и съпругата му Аник Бо, учителка по английски език и пианистка. Има три сестри е един брат – всички работещи в културната сфера.

След като завършва гимназията, Юпер развива уменията си във Версайската консерватория и успоредно посещава Института за Източни езици и цивилизации, където учи  руски език. Заедно с това посещава курсове по актьорско майсторство в École de la rue Blanche, след което се записва в Националната консерватория за драматично изкуство, където нейни преподаватели са известните Жан-Лоран Коше и Антоан Витез.

Кариера 
Филмовата кариера на Изабел Юпер стартира през 1972 г., с второстепенни роли в три филма с режисьори Нина Компане, Ален Льован и Клод Соте. През 1974 г. Юпер е в ролята на тийнейджърката-бунтарка Жаклин в култовата продукция на режисьора Бертран Блие „Les Valseuses“, която привлича близо шест милиона зрители в кино залите във Франция. Две години по-късно идва и първият от поредицата звездни моменти в кариерата на актрисата, когато тя е избрана да изпълни главната роля във филма „Плетачката на дантели“ на Клод Горета, който ѝ носи международна слава и награда на Британската академия за филмово и телевизионно изкуство в категория „най-обещаващ дебют в главна роля“, както и статуетката за „най-добра актриса“ на италианските национални награди „Давид Ди Донатело“ (италианският еквивалент на „Оскар“).

Награди 
 Награда на „БАФТА“ за „най-обещаващ дебют в главна роля“ през 1978 г. за филма „Плетачката на дантели“.
 Награда „Златна палма“ на фестивала в Кан за „най-добра актриса“ през 1978 г. за филма „Виолет Нозиер“.
 Награда „Купа Волпи“ за „най-добра актриса“ на фестивала във Венеция през 1989 г. за филма „Историята на една жена“.
 Награда „Сезар“ за „най-добра актриса“ през 1996 г. за филма „Церемонията“.
 Награда „Златна палма“ на фестивала в Кан за „най-добра актриса“ през 2001 г. за филма „Пианистката“.
 Награда „Златен глобус“ за „най-добра актриса – категория драма“ през 2017 г. за филма „Тя“.
 Награда „Сезар“ за „най-добра актриса“ през 2017 г. за филма „Тя“.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 Изабел Юпер Официален уебсайт
 
 

Френски актриси
Френски театрални актьори и актриси
Носители на Златен глобус
Носители на награда BAFTA
Носители на награда Сезар
Награди „Сателит“
Орден на Почетния легион
Евреи във Франция
Парижани
Саша Гитри

Саша̀ Гитрѝ (, истинско име Александър Пиер Жорж „Саша“ Гитри ) е френски сценичен и филмов актьор, режисьор, сценарист и драматург. Той е син на големия френски театрален артист, актьора Люсиен Гитри. Роден е на 21 февруари 1885 г. в Санкт Петербург, Русия. Кръстник му е император Александър III. Почива на 24 юли 1957 г. в Париж, Франция.

Влечението му към сцената проличава от най-ранна възраст. Той е само на 17 г., когато е поставена първата му пиеса „Пажът“. Талантлив драматург, Гитри написва около 120 театрални пиеси, като играе във всяка от тях. От самото начало покорява зрителите с блестящите си импровизации. Театралното му творчество е сравнявано с това на Молиер. Като него пише популярни комедии, в които осмива дребните човешки слабости със забележителна духовитост и остроумие. Много от тях самият той пренася на екрана. Играе както в исторически драми, така и в леки комедии, като прави по 5 филма средно на година.

Играе в почти всички свои филми, общо 33, от които най-известни остават „Историята на един измамник“, „Дезире“, „Баща ми беше прав“, „Кадрил“, „Деветима ергени“, „Отровата“, „Приказка за Версай“, „Убийци и крадци“.

В личния си живот Саша Гитри минава за своенравна личност, чието високомерие и чудатост редовно предизвикват сензации и противоречиви коментари. Прословуто е презрителното му отношение към жените, което обаче не му пречи да има 5 брака, всичките с изгряващи звезди, на които помага в кариерата.

Командор на Ордена на почетния легион. Саша Гитри е един от най-често играните драматурзи във Франция.

Избрана филмография

Външни препратки 

 

Френски актьори и актриси
Родени в Санкт Петербург
Погребани на Монмартър
Ева Грийн

Ева Гаел Грийн (; ) е френска актриса и фотомодел, носителка на награда на „БАФТА“ и номинирана за „Европейска филмова награда“, „Сатурн“, „Сателит“ и „Златен глобус“. Известни филми с нейно участие са „Мечтатели“, „Небесно царство“, „Казино Роял“, „Златният компас“, „Тъмни сенки“, „300: Възходът на една империя“ и сериалите „Камелот“ и „Викторианска готика“.

Биография 
Ева Грийн е родена на 6 юли 1980 г. в Париж, Франция. Тя е дъщеря на шведския зъболекар Валтер Греен и френската актриса Марлен Жобер. Има неидентична сестра близначка на име Джой.

Кариера 
Театралният ѝ дебют е през 2001 г. в постановката „Jalousie en Trois Fax“, за ролята си в която е номинирана за награда „Молиер“. Филмовият ѝ дебют е през 2003 г. в романтичната драма „Мечтатели“ на режисьора Бернардо Бертолучи.

Избрана филмография

Кино

Телевизия

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актриси
Французойки модели
Родени през 1980 година
Парижани
Носители на награда BAFTA
Сефарадски евреи
Евреи във Франция
Жудит Годреш

Жудѝт Годрѐш () е френска актриса, сценаристка и режисьорка, родена на 23 март 1972 г. в Париж.  Три пъти е номинирана за наградата „Сезар“.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актриси
Деца актьори
Френски сценаристи
Френски писателки
Евреи във Франция
Родени в Париж
Жан Рошфор

Жан Рошфор () е френски актьор, роден на 29 април 1930 г. в Париж, Франция.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актьори и актриси
Носители на награда Сезар
Парижани
Пиер Ришар

Пиер Ришар Морис Шарл Леополд Дефе (;16 август 1934) е френски актьор и режисьор, роден на 16 август 1934 г. във Валансиен.

Избрана филмография

Актьор

Режисьор

Библиография 
 Pierre Richard, Le petit blond dans un grand parc, éditions Olivier Orban, avril 1989
 Pierre Richard (en collaboration avec Christophe Duthuron), Comme un poisson sans eau, détournement de mémoire, éditions du Cherche-Midi, octobre 2003
 Pierre Richard et Gwendal Le Bec, Le petit blond avec un mouton blanc, Paris, éditions Gallimard Jeunesse Giboulées, 2010, 75 p. (ISBN 978-2-07-062104-0)
 Pierre Richard et Jérémie Imbert. Je sais rien mais je dirai tout. (автобиография) Préface de Gérard Depardieu. Éditions Flammarion, 2015

Източници

Външни препратки 
 Пиер Ришар Официален уебсайт
 
 

Френски актьори и актриси
Френски режисьори
Носители на награда Сезар
Хора от О дьо Франс
Мишел Морган

Мишел Морган () е френска актриса.

Биография 
Родена на 29 февруари 1920 г. в Ньой сюр Сен, Франция – починала на 20 декември 2016 г. в Медун, Ньой сюр Сен, Франция.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актриси
Носители на награда Сезар
Носители на ордена на Почетния легион
Хора от Ньой сюр Сен
Погребани на Монпарнас
Жан Габен

Жан Габен (, с истинско име Jean-Alexis Moncorgé, Жан-Алексис Монкорже) е френски актьор, двукратен носител на наградата Сезар, офицер от Ордена на почетния легион.

Биография 
Роден е на 17 май 1904 г. в Париж. Жан Габен умира на 72 години на 15 ноември 1976 г. от левкемия в Ньой сюр Сен, Франция. На първата церемония по връчването на наградата „Сезар“ на 3 април 1976 г. е избран за първи президент на наградите. Направен е документален филм за него („Жан Габен-Гримасата на любовта“)

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 

Френски актьори и актриси
Френски певци
Актьори от нямото кино
Носители на награда Сезар
Носители на ордена на Почетния легион
Френски военни дейци от Втората световна война
Парижани
Починали от рак
Гръбначен стълб

Гръбначният стълб () е главната опорна ос на гръбначните животни. Представлява осев скелет, състоящ се от хрущялни или костни прешлени.

При човека той е съставен от 32 до 34 прешлена:
 7 шийни – те са най-малки.
 първият шиен прешлен се нарича „атлас“ (), той няма обособено тяло и наподобява пръстен. Свързва гръбначния стълб с черепа посредством атлантоокципиталната става, в която се извършва движението на главата нагоре и надолу (т. нар. „кимване“);
 вторият шиен прешлен се нарича „аксис“ (), около него се извършва въртенето на главата наляво и надясно.
 12 гръдни – слабоподвижни, придаващи устойчивост на гръдния кош.
 5 поясни – те са най-големи.
 5 кръстцови – те са срастнали и образуват кръстцовата кост ().
 3 – 5 опашни – след 15-годишна възраст срастват и образуват опашната кост (). При човека тя е недоразвита и според теорията на еволюцията е рудиментарен орган, който показва филогенетичното родство на човека с животните.

Всеки един от прешлените е изграден от тяло, дъга и израстъци на дъгата. Тялото и дъгата, разположена зад него, заграждат прешления отвор. Отворите на всички прешлени образуват гръбначномозъчния канал, в който се разполага гръбначния мозък.

Прешлените се свързват помежду си чрез междупрешленни хрущялни дискове, връзки и стави.

Повечето бозайници имат седем шийни прешлена, включително жирафът; двупръстите ленивци (Megalonychidae) и ламантините (Trichechidae, Manatidae) имат шест, а трипръстите ленивци (Bradypodidae) – девет.

Устройство на гръбначния стълб при различните видове

Източници
Гръбначномозъчен канал

Гръбначномозъчен канал се нарича каналът, образуван от кухините на прешлените на гръбначния стълб, в който се намира гръбначният мозък.

Нервна система
Жули Делпи

Жулѝ Делпѝ (, произношение в САЩ Джули Делпи) е френско-американска актриса, режисьорка, сценаристка и продуцентка.

Биография 
Родена е на 21 декември 1969 г. в Париж в семейството на Мари Пие, театрална актриса, и Албер Делпи, театрален актьор и режисьор. Дебютира на сцена на 5-годишна възраст. Първата си малка роля в киното изиграва във филма на Жан-Люк Годар от 1985 г. – „Детектив“. Първата си главна роля получава във филма на Бертран Таверние „Беатрис“. Международна известност постига след ролята си в нашумелия филм на Агнешка Холанд „Европа, Европа“ (1990). След този филм кариерата на Делпи тръгва устремно нагоре и тя се снима във филми на известни режисьори като Фолкер Шльондорф („Хомо Фабер“, 1991) и Кшищоф Кешловски („Три цвята: Бяло“, 1994).

На два пъти Жули Делпи пожънва успех на Берлинале – с филмите „Преди изгрев“ (1995) и „Преди залез“ (2004).

Като режисьор дебютира през 2007 г. с филма „2 дни в Париж“.

През 2003 г. на пазара е пуснат диск с нейни собствени песни на френски език.

По неин сценарий е заснет филмът за кървавата графиня Ержебет Батори „Графинята“. През 2011 г. излиза още един неин филм – „Космическа лаборатория“.

Личен живот 
От 2007 до 2012 г. излиза с германския филмов композитор Марк Страйтенфелд. През януари 2009 г. им се ражда син – Лео Страйтенфелд.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 

Френски актриси
Френски режисьори
Френски сценаристи
Американски актриси
Филмови композитори
Американски режисьори
Американски сценаристи
Американски композитори
Френски музиканти феминисти
Американски музиканти феминисти
Френски феминистки
Американски феминистки
Възпитаници на Нюйоркския университет
Родени в Париж
Клодет Колбер

Емили Клодет Шошоан (/koʊlˈbɛər/, ; 13 септември 1903 – 30 юли 1996), по-известна като Клодет Колбер (Claudette Colbert), е американска актриса от френски произход.  Родена в Сен Манде семейството и се премества в САЩ, когато тя е едва на три години. През 1934 г. печели „Оскар“ за най-добра женска роля за играта си във филма „Това се случи една нощ“ (1934) – тя е първата актриса, родена извън Северна Америка, която печели наградата. През 1999 г. Американският филмов институт включва Колбер под Номер-12 в класацията на най-големите жени звезди на класическото холивудско кино.

Биография 
Колбер започва кариерата си на Бродуей през 20-те години на XX век, като се насочва към филмовото изкуство с появата на звука. Първоначално започва работа към студиото на Парамаунт Пикчърс, но постепенно се превръща в една от първите независими актриси в бизнеса. Колбер става известна с веселите си и енергични роли в романтични комедии като „Това се случи една нощ“ с Кларк Гейбъл, „Полунощ“ с Джон Баримор и Мери Астор, „Историята от Палм Бийч“, „Светът е прекрасен“ с Джеймс Стюарт, „Осмата жена на Синята брада“ с Гари Купър. Снима множество филми с Мелвин Дъглъс, Фредрик Марч и Робърт Йънг. Въпреки множеството и комедийните роли, драмите, в които участва Колбер са не по-малко успешни, като „Клеопатра“ с режисьор Сесил Демил, „От както замина“, „Утре е завинаги“, „Трима се върнаха вкъщи“ и „Запомни деня“. Французойката участва и в три франкоезични филма, като най-известният от тях остава „Ако Версай можеше да говори“ (1954).

През активните си години Колбер участва в над шестдесет филма, като в периода 1938–1942 г. е определена като най-големия бокс офис хит за Холивудските студия. През 1938 г. Министерството на финансите на САЩ я определя като втория най-високо платен работник в Холивуд (след директора на Метро-Голдуин-Майер, Луи Б. Майер) и четвъртия най-високо платен корпоративен работник на Америка със заплата от 426 944 щатски долара.

Клодет Колбер умира на 30 юли 1996 г. в Спейтстаун, Барбадос.

Отличия 
„Оскар“ за най-добра женска роля за „Това се случи една нощ“ (1934).

В средата на 50-те години Колбер изоставя филмовата си кариера и се фокусира предимно върху работата си за телевизия и театър, което и спечелва „Тони“ номинация през 1959 г. През 60-те години прогресът и в театралните среди остава в застой, но през следващото десетилетие актрисата се връща с нови сили и печели наградата „Сара Сидонс“ през 1980. За работата си в телевизията печели награда „Златен глобус“, както и номинация за награда „Еми“ за работата си във филма „Двете госпожи Гренвил“.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 
 Клодет Клобер в Vanity Fair - A perfect star
 Клодет Клобер в Virtual History

Френски актриси
Американски актриси
Носителки на „Оскар“ за най-добра женска роля
Носители на Златен глобус
Членове на Републиканската партия на САЩ
Хора от Ил дьо Франс
Починали в Барбадос
Клотилд Куро

Клотилд Куро () е френска театрална комедийна и филмова актриса, родена на 3 април 1969 г.

Семеен живот 
На 25 септември 2003 г. се омъжва за Емануеле Филиберто, принц на Венеция. По този начин Клотилд Куро става принцеса на Венеция. Те имат две дъщери:
 принцеса Виктория (2003)
 принцеса Луиза (2006)

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актриси
Италианска аристокрация
Принцеси
Хора от Ил дьо Франс
Орор Клеман

Оро̀р Клема̀н () е френска актриса, родена на 12 октомври 1945 година.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актриси
Хора от О дьо Франс
Морис Шевалие

Морис Шевалие () е френски актьор. Роден е на 12 септември 1888 г. в Париж. Прави своя дебют в киното през 1908 г. През 1930 г. е номиниран за Оскар за най-добра мъжка роля за две свои роли. Морис Шевалие почива на 1 януари 1972 г. в Париж.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 

Френски актьори и актриси
Френски певци
Френски театрални актьори и актриси
Носители на „Оскар“
Носители на Златен глобус
Парижани
Французи в САЩ
Венсан Касел

Венса̀н Касѐл () е френски актьор, роден на 23 ноември 1966 г. в Париж.

Биография 
Венсан е син на актьора Жан-Пиер Касел, а майка му е журналистка.

Кариера 
Дебютът му в киното е с филма „Ключовете от рая“ (Les clés du paradis, 1991) на режисьора Филип де Брока. Веднага след това става известен с ролята на Винц във филма на Матийо Касовиц – „Омраза“ (La haine, 1995). За тази роля Венсан Касел е номиниран за награда Сезар в две категори най-добър дебют в киното и най-добър актьор.

Започва да се снима в големи продукции през 2000 година с филмите „Братството на вълците“ на режисьора Кристоф Ган и „Пурпурните реки“, където отново работи с режисьора Матийо Касовиц. През 2004 г. се снима в „Бандата на Оушън 2“, а през 2007 г. в „Бандата на Оушън 3“. През 2008 г. Венсан Касел интерпретира легендарния гангстер Жак Месрин в двата биографични филма на режисьора Жан Франсоа Риши – „Месрин: Инстинкт за смърт“ (L'Instinct de mort) и Месрин: Обществен враг №1 (L'Ennemi public n°1). Тази роля му носи награда Сезар за най-добър актьор, а Жан Франсоа Риши също е удостоен с Сезар за режисура.

Личен живот 
През 1999 г. се жени за актрисата Моника Белучи. На 26 август 2013 г. двамата обявяват, че се разделят.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 Венсан Касел Официален сайт
 
 

Френски актьори и актриси
Носители на награда Сезар
Парижани
Когато той не е непознат

„Когато той не е непознат“ () е американски филм от 1989 г., режисиран от Джон Грей.

Във филма участват Хю Антъни, Алън Арбъс и Джанет Карол.

Времетраенето му е 100 минути.

Външни препратки 
 

Американски драми
Филми от 1989 година
Джон Грей

Джон Грей () е филмов режисьор.

Избрана филмография 
 „Шепот от отвъдното“ (2005)
 „Убежище“ (2001)
 „Денят, в който Линкълн беше убит“ (1998)
 „Невидимият“ (1996)
 „Повикът на дивото“ (1995)
 „Когато той не е непознат“ (1989)

Външни препратки 
 

Грей, Джон
Алън Арбъс

Алън Арбъс () е американски актьор, роден на 15 февруари 1918 г. в Ню Йорк. Има няколко участия в сериала „Съдия Ейми“.

От 1941 до 1959 г. е женен за фотографката Даян Арбъс (по баща Немеров). Имат две деца от този брак. Алън е баща на фотографката Ейми Арбъс.

Хобито на Алън Арбъс е да свири на пиано.

Избрана филмография 
 „Когато той не е непознат“ (1989)
 „Електрическият ездач“ (1979)

Външни препратки 
  

Американски актьори и актриси
Американски фотографи
Евреи в САЩ
Родени в Ню Йорк
Починали в Лос Анджелис
Джанет Карол

Джанет Карол () е американска актриса, родена на 24 декември 1940 г. в Чикаго.

Избрана филмография 
 „Повикът на дивото“ (1995)
 „Семеен бизнес“ (1989)
 „Когато той не е непознат“ (1989)
 „Убийствено време“ (1987)

Външни препратки 
 

Американски актриси
Американски театрални актьори и актриси
Родени в Чикаго
Починали в Ню Йорк
Починали от рак
Сеитбообращение

Сеитбообръщението е обосновано редуване на културите по време и по място върху определена обработваема площ. Редуването по време представлява смяна на културите по години върху съответното поле, а редуването по място показва последователността на преминаване на всяка култура от едно поле на друго.

Съществуват различни причини, поради които отглеждането на дадена култура върху същата площ намалява величината на добива от нея. Те са обединени в четири по-общи групи: биологични, химични, физични и стопански.

 Към биологичните причини се отнася опасността от намножаване на едни и същи плевели, болести и неприятели по културните растения;
 Към химичните причини се отнася опасността от едностранчиво „изнасяне“ чрез продукцията на хранителните вещества в почвата;
 Към физичните причини се отнася опасността от влошаване на физичните свойства на почвата при прилагане на еднотипна технология на обработката ѝ;
 Към стопанските причини се отнася необходимостта да се съхрани почвеното плодородие чрез подходящо редуване на културите, при получаване на високи и стабилни добиви.

Периодът, през който всички култури в определената последователност преминат по всички полета, се нарича изреждане (ротация) на сеитбообращението. Отглеждането на културата след себе си за период от 2 – 3 години се нарича кратка монокултура, а при повече години – продължителна монокултура. Отношението на културата към отглеждане след себе си или след други култури се изразява с понятието поносимост.

За правилното редуване на културите са разработени типове сеитбообращения.

Източници

Вижте също 
 Земеделие
 Списък на земеделски теми

Земеделие
Кестен

Кестените (Castanea) са род от осем или девет вида дървета и храсти от семейството на букови (Fagaceae). Живеят естествено в райони с топъл умерен климат на Северното полукълбо. Името се отнася също и за ядковите плодове, които тези дървета дават. Повечето от тях са големи дървета, достигащи 20 – 40 m височина, но някои видове (чинкапините) са по-малки, често храстообразни. Всички те са широколистни.

Листата са прости, овални или копиевидни, дълги 10 – 30 cm и широки 4 – 10 cm, с остри и силно разредени зъби и плитки заоблени синуси между тях. Цъфтежът е в средата на лятото. Плодът е бодлива чашка с диаметър 5 – 11 cm, съдържаща 2 – 7 ядки. Да не се бърка с Конски кестен (Aesculus hippocastanum), чиито плодове са отровни! Той е съвсем друг вид от различно семейство.

Американският кестен, едно от доминиращите дървета в източните САЩ в миналото, е почти напълно унищожен от гъбичното заболяване Cryphonectria parasitica. Американските чинкапини страдат сериозно от тази болест. Европейският и западноазиатският сладък кестен също са податливи, но по-слабо от американския, а източноазиатските видове са устойчиви. Тези устойчиви видове, особено японският кестен, китайският и тези на Сегуин и Хенри, са използвани в размножителни програми в САЩ с цел създаване на хибриди с американския кестен, които да са устойчиви към болестта.

Видове 
 C. alnifolia – Храстовиден чинкапин*
 C. crenata – Японски кестен
 C. dentata – Американски кестен
 C. henryi – Кестен на Хенри
 C. mollissima – Китайски кестен
 C. ozarkensis – Озаркски чинкапин
 C. pumila – Алегански чинкапин
 C. sativa – Сладък кестен
 C. seguinii – Кестен на Сегуин

Хранителна стойност 

Кестените имат ниско съдържание на мазнини, много витамин С, фосфор, калий и др. Кестенът съдържа два пъти повече нишесте от картофите, което го превръща в една от най-важните хранителни култури в Япония, Китай и Южна Европа.

Галерия

Източници 

 
Дървета
Кошница

За селото в Южна България вижте Кошница (село).

Кошница (или кош) е решетъчен съд, често отворен отгоре, обикновено произвеждан чрез преплитане на парчета материал. Традиционно се използват дърво, бамбук, треви, тръстика, клони, ракита, но днес кошници се правят и от пластмаса.

Първите кошници са били плетени за събиране на плодове, риба и други храни. Археологически находки в Близкия изток показват, че техники, подобни на плетенето на кошници, са използвани за изготвяне на матраци около 8000 пр.н.е. Около 3000 пр.н.е. производството на кошници в региона вече е обичайна практика.

Вижте също 

 Кошничарство
 Плетене

Съдове
Люлка

Люлка е съоръжение на детските площадки за игра, в цирка или в домашна обстановка (обикновено на двора), предназначено за забава и развлечение. Състои се от седалка, закачена на високо място, така че седалката да остава на поне половин метър над земята. Работи на принципа на махалото - след като веднъж се приведе в движение, продължава да осцилира, докато съпротивлението на въздуха или друга външна сила не забавят движението.

Люлките за малки деца представляват по-скоро кутии с дупки за краката и се закачат с метални вериги. Люлките за по-големи деца представляват правоъгълно парче дърво или синтетичен материал като пластмаса, закачен с въжета или вериги на напречна греда. Акробатите ползват люлки в цирка, а мазачите използват такива при боядисване и поправка на по-високи сгради.

Люлка може да се използва и в преносен смисъл със значение на място на създаване и на най-голямо развитие. Например люлка на Възраждането, люлка на цивилизацията.

Детски игри
Атракциони
Обзавеждане
Кукувица (пояснение)

Кукувица е:

 народното име на птицата обикновена кукувица.
 името на българското село Кукувица в Родопите.
 името на Калоскопи до 1927 г.
Чучур

Чучур  може да се отнася за:

 чучур – място, от където изтича вода
 Чучур – село в община Смолян, България

Вижте също 
 „Двата чучура“ – язовир в област Ямбол, България
 „Три чучура“ – квартал на Стара Загора, България
Хвойна

Хвойна (Juniperus) са род иглолистни дървета и храсти от семейство Кипарисови. На български, дребнораслата планинска хвойна с полегнало стъбло и възтъпи листа (J. communis depressa) понякога се нарича и „смрина“. В зависимост от таксономичните критерии се разпознават от 50 до 67 вида, разпространени широко в северното полукълбо (от Арктика на юг до тропическа Африка, както и в планинските части на Централна Америка).

Най-характерната особеност на хвойните са техните шишарки (понякога наричани неправилно „плодове“). При тези шишарки всичките люспи са сраснали в една обща месеста обвивка и шишарките са или сферични, или продълговати. Хвойните се разделят на две секции: Секция Oxycedrus – с игловидни листа и секция Sabina – с по-дребни, люсповидни листа.

В България се срещат пет вида:
 Обикновена (синя) хвойна (J. communis L.)
 Червена хвойна (J. oxycedrus L.)
 Ниска хвойна (J. pygmaea C. Koch)
 Миризлива (казашка) хвойна (J. sabina L.)
 Дървовидна хвойна (J. excelsa M. Bieb.)
Последните два вида са редки и защитени от закона.

Хвойните съдържат в тъканите си (особено в шишарките) етерични ароматни масла, които се използват в медицината и парфюмерията. Шишарките на обикновената хвойна например се използват за ароматизиране на напитката джин.

Източници 

 
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Радецки

Радецки e фамилно име от чешки произход, разпространено в Централна Европа.

Личности 
 Йозеф Радецки (1766—1858), австрийски пълководец
 Фьодор Радецки (1820—1890), руски военачалник
 Виталий Радецки (р. 1944), украинский генерал
 Юдит фон Радецки (р. 1957), германска актриса

Населени места 
 Радецки, село в Югоизточна България

Кораби 
 Радецки (кораб), австрийски параход, български национален кораб-музей
 Радецки (клас кораби), клас австрийски бойни кораби

Други 
 Радецки марш, музикално произведение на Йохан Щраус (баща)
 Радецки марш (роман), роман на Йозеф Рот от 1932 г.
 Радецки марш (филм), телевизионен филм от 1995 г.
 Операция Радецки, неуспешен опит за преврат във Виена през 1945 г.

Фамилни имена
Чешки фамилни имена
Ръченица

Ръченицата е български народен танц. Тя има индивидуален характер и, дори когато се играе от повече от един танцьор, те остават независими, като обикновено се състезават един с друг. Играе се в размер , обикновено с тривременна група на третия дял (2+2+3), освен специфичната ръченица с първи удължен дял (3+2+2), известна като мъжка ръченица.

Наименованието на ръченицата идва от ръченѝк – кърпа, която често се държи в ръка и се развява от играещия. Тя има и множество местни названия – по̀садник, по̀седница, по̀сварник, тестемѐличка, чѐпница, зъ̀лвенска, на плѐсане и други.

Танцът е разпространен в цяла България, но в отделните етнографски области се танцува с характерния стил на съответната област. Според етнографската област и стила на изпълнение основните видове ръченица са: добруджански ръченик, северняшка ръченица, шопска ръченица, тракийска ръченица и македонска ръченица.

Шопската ръченица е много бърза като мелодия и се изпълнява с бързи и технични движения. Тракийската ръченица е с бавна и орнаментирана мелодия и се играе с бавни и отмерени движения в характерен стил. Добруджанският ръченик също е относително бавен, но с подчертан ритъм, характерен за добруджанските мелодии. Играе се тежко и по-често от мъже. Северняшката ръченица е бърза по ритъм и често се среща и като ръченица на песен. Играе се умерено бързо, а стилът е близък до тракийския.

Бележки 

Български народни танци
Цар Асен

Цар Асен може да се отнася за:
 Иван Асен I, български цар, известен и само като Асен
 Други представители на династията Асеневци
 Села в България
 Цар Асен (Област Пазарджик)
 Цар Асен (Област Силистра)
 Цар Асен (Област Търговище)
Вокил (пояснение)

Вокил може да се отнася за:

 прабългарския род Вокил;
 село Вокил в област Силистра;
 морския нос Вокил на остров Сноу, Южни Шетландски острови.
Овен

Овен може да се отнася за:

 мъжка овца
 Овен, съзвездие
 Овен, зодиакален знак
 Овен, село в България
Босна (пояснение)

Босна може да се отнася за:
 Босна – историко-географска област в западните части на Балканския полуостров;
 Босна (река) – река в Босна и Херцеговина;
 Босна – кратко название на държавата Република Босна и Херцеговина, включваща областта Босна;
 Босна (село) – село в Североизточна България, в община Ситово;
 Босна (рид) – рид в българската част на планината Странджа;
 Босна (връх) – връх в рида Босна;
 Босна (защитена зона) – защитена зона по Натура 2000 в рида Босна;
 Босна (защитена местност) - защитена местност в България;
 Босна (шахматен турнир) – известен международен шахматен турнир, провеждащ се в Сараево.
Помен

Пòменът (в някои краища на България наричан пòнос, изнòс, изнòсване, стру̀ване, струвѝло) е задължително посещение на гроба на човек, извършвано през определени периоди от време след неговата смърт и съпроводено с определени ритуални действия. Свързано е с народните вярвания и с религията.

Помените са разположени във времето според устойчив цифров код. Те се правят на 3-тия, 9-ия, 20-ия и 40-ия ден от смъртта (третини, деветини, двайсетини и четирисе). След това – на 3-ия, 6-ия и 9-ия месец и при изтичане на първата година (връхнина или склопване). Най-тържествени са помените на четиридесетия ден и на едната година. После се правят само на нечетен брой години – 3, 5, 7 или 9.

Християнство 
Днес в основните християнски деноминации поменът се извършва от свещеник.

Православието учи, че за 40 дни душата на „представилия се“ изтърпява т. нар. „митарства“ и молитвата на неговите ближни е в негова помощ. Светите Отци на Църквата казват, че особено поменаването на Светата Литургия има голяма сила и значение за душата на починалия.

При помен в православната традиция се отслужва панихида. Тя се извършва обикновено на 3-тия, 9-ия, 40-ия ден, понякога и на 3 и 6 месеца от смъртта и при всеки случай и годишнина след смъртта. Обичайно е помен да се прави в деня на Задушница.

Българска народна традиция 
По народни обичаи при помен се отива на гроба рано сутрин (поутрине, на разбуд) и той се полива с вода и вино. Палят се свещи. Близките раздават варено жито (коливо) и хляб/хлебчета (просфорки). На третините и деветините жените правят обредно опалване на гроба, забиват вретена, стръкове чесън или заравят варени яйца, за да се предотврати превъплъщението на мъртвия. На 40-ия ден става първото равняване на гроба; раздават се дрехите и пособията на мъртвия. Тогава според вярванията неговата душа напуска окончателно замята и се преселва в отвъдния свят. На 40-ия ден и на едната година се прави курбан и в зависимост от местната традиция се изяжда на гробището или в дома на покойния.

В отделни селища на Северозападна България съществува обичая помана – особен вид помен, който се извършва приживе. Стари хора, които нямат деца и близки роднини, си устройват помана, за да са спокойни, че след смъртта им „на оня свят ще им се види всичко“ и че душата им ще намери вечен покой. На място в близост до вода (извор, река) правят поминална трапеза, черпят поканените гости и им раздават пълен кат дрехи, като на помен на 40-ия ден. Според някои изследователи този обичай е съхранил реликти от древно „изпращане на старците“ в отвъдния свят, осъществявано насилствено.

Будизъм 
В будистките религиозни системи, особено в страни, където култът към предците е силен (Тибет, Китай, Монголия), помени се извършват непрекъснато до 40-ия ден.

Външни препратки 
 Архангелова задушница

Източници 

Обреди
Религиозни ритуали
Християнство
Будизъм
Траур
Мечкови

Мечковите (Ursidae) са семейство едри хищни бозайници. Тялото им е масивно, късо и високопоставено, с голяма глава, малки очи и малки, закръглени уши, къса опашка и са стъпалоходещи с по пет пръста и дълги, извити, неприбиращи се нокти. Козината им е гъста и рунтава, на цвят от светлокафява до черна или бяла. Имат силно развито обоняние и слух, но слабо зрение.

Разпространение 
Мечковите се срещат в равнини и гори до 4 000 m надморска височина от тропиците до северните полярни морета на Европа, Азия и Америка.

Начин на живот 
Мечковите живеят сами, териториални животни са и са активни предимно денем, като зимните месеци на годината северните видове прекарват в летаргичен сън. Като цяло са всеядни, но някои са типични хищници (Бяла мечка), а други са предимно растителноядни (Голяма панда). Поведението на мечковите зависи от сезона, района който обитават, възрастта и дори можем да говорим за мечки с характер (мечките стръвници напр.). Отличават се с поразителна съобразителност, завидна приспособимост, добра памет, голяма раздразнителност, любопитство (особено у малките) и умеят да плуват. Поддават се и на дресировка. При нападение нанасят страшни удари с мощните си лапи с дълги остри нокти, но убиват с мощната си захапка. Продължителността на живота им на свобода е до 40 години. Размножават се веднъж на 2 – 3 години, обикновено през май-юни. Бременността продължава около 7 месеца, като на север малките (от 2 до 4 мечета) обикновено се раждат през зимата и майката ги кърми без да напуска бърлогата си, разчитайки на натрупаните през лятото и есента мазнини. За малките майката се грижи сама и дори една от основните и грижи е да ги пази от мечоци.

Класификация 
Съвременните мечкови се делят на 5 рода, с 8 вида, след като Червената панда вече се отделя в самостоятелно семейство Ailuridae.

 семейство Ursidae – Мечкови
 подсемейство Ailuropodinae
 род Ailuropoda
 Ailuropoda melanoleuca – Голяма панда
 подсемейство Tremarctinae
 род Tremarctos
 Tremarctos ornatus – Очилата мечка
 подсемейство Ursinae
 род Ursus – Мечки
 Ursus arctos – Кафява мечка
 Ursus americanus – Американска черна мечка, барибал
 Ursus maritimus – Бяла мечка
 Ursus thibetanus – Хималайска мечка, азиатска (тибетска) черна мечка
 род Melursus
 Melursus ursinus – Бърнеста мечка
 род Helarctos
 Helarctos malayanus – Малайска мечка, слънчева мечка

Външни препратки 

 Мечките на ITIS

Източници 
 Българският Зоопортал
Задруга

Задругата е славянска родова община, характерна за всички славянски племена, през време на родовообщинния строй.

Най-малката обществена единица у древните славяни не било семейството в днешния смисъл на думата, а голямата семейна общност, наречена родъ.

Близките родове издигали селищата си в непосредствена близост едно до друго и така образували селищни „гнезда“ – родови селски общини, наричани задруга. По този начин родовете не си съперничели за ресурси, земя и съответно храна, а успявали да се събират бързо за война или съвместни трудови и строителни начинания.

Задругарите не разполагали с частна собственост, освен личните вещи – дрехи, накити и оръжия. Земята и добитъкът били задължително обща собственост и никой нямал самостоятелно право на наследяване върху тях. Продажбата ставала само със съгласие на всички семейни мъже в задругата.

Над всяка задруга властвали местните старейшини (старци, деди). Те имали най-авторитетната дума, в която другите принципно се вслушвали, но това не било абсолютна власт. Важните въпроси се решавали от всички боеспособни мъже на специално общо събрание, наричано на старославянски vetьe (стб. вяще, рус. вече; от vetь – съвет, сговор, съгласие).

Старците също изпълнявали и жречески функции. Служели на боговете по време на календарните фестивали, устройвани в родовите светилища.

Освен старейшини задругите имали и kъnęzъ (бг. кнез, рус. княз), който не бил владетел, а само военен вожд и предвождал мъжете във време на война. При големите разселения на славяните през 6–7 век, обаче, социалното разслоение се задълбочило и кнезовете придобили по-голямо влияние в племето и в преддържавния период вече били пълноценни владетели.

Задругите били обединени в жупа, а няколко жупи съставлявали славянското племе. Начело стоял върховен кнез, който у южните славяни се наричал жупан.

В България и Сърбия задругите се запазили до много късен период, причина за което е и османското владичество. Обединено в надсемейни общности, селското население е имало много по-добри шансове за изхранване и отбрана в една враждебна държава. В Западна България задругите продължавали да съществуват дори в 19 век, макар вече да нямали характер на селищни образувания, а представлявали големи родове, живеещи заедно в общи или съседни домове. В България задругите съществуват началото на 20 век, когато ново законодателство след освобождението създава условия непригодни за тях.

Външни препратки 
 Михаил Груев. Към въпроса за съдбата на задругата. Още едно алтернативно обяснение 

Славяни
Севар

Сева̀р е български владетел, управлявал България в периода от 738 до 753 година (според Васил Златарски: 724 – 739, Моско Москов: 721 – 737, Иван Венедиков: 722 – 738). Той е четвъртият по ред български владетел в Именника на българските канове. Единствените доказано автентични сведения за кан Севар идват от Именника на българските канове. Той произхожда от управляващия род, т.е. е правнук на хан Аспарух. Историците смятат, че той е последният владетел от рода Дуло. По време на неговото управление, продължило 15 години, няма сведения за сблъсъци с Византийската империя.

Съществуват две хипотези, обясняващи причината, че Севар се оказва последният владетел на рода Дуло. Първата е, че Севар не е оставил наследник. Втората е, че властта е преминала в друг род след династичен преврат.

Други 
Името на кан Севар носи морският нос Севар на остров Ливингстън, Южни Шетлъндски острови, Антарктика.

В град Варна има улица „Хан Севар“.

Бележки

Литература 
 Москов, Моско, Именник на българските ханове (ново тълкуване). София, 1988.
 Андреев, Йордан, Лазаров, Иван и Павлов, Пламен. Кой кой е в средновековна България. София, 1999.
 Андреев Й., Пантев А. Българските ханове и царе. От хан Кубрат до цар Борис III: Исторически справочник. Велико Търново: Абагар, 2004. – 368 с.

Монарси на Първата българска държава
Тертер (пояснение)

Тетрер може да се отнася за:

 Георги I Тертер (?-?)
 Тодор Светослав (?-1321)
 Георги II Тертер (?-1322)
 Тертеровци, българска средновековна династия от Второто българско царство
 Тертер река в Нагорни Карабах, приток на река Кура
 Тертер град в Азербайджан
 Тертер е и името на село в община Кубрат.
Лозница

Лозница може да означава:
 лозница (лоза) – растението, което ражда грозде;
 Лозница – град в Област Разград;
 Лозница – град в Сърбия, Мачвански окръг;
 Лозница – село в Област Добрич;
 Лозница – община в Област Разград;
 Град Лозница – община в Сърбия, Мачвански окръг.
Цар Калоян (пояснение)

Цар Калоян може да се отнася за:
 цар Калоян – български цар
 Цар Калоян – град в Област Разград
 Цар Калоян – село в Област Пловдив
 Цар Калоян – община в Област Разград
 „Цар Калоян“ – опера от Панчо Владигеров

Вижте също 
 Калоян (пояснение)
Бор (пояснение)

Бор може да се отнася за:

 бор, род иглолистни дървета
 бор, металоиден химичен елемент

Селища 
 Бор, град в Нижегородска област, Русия
 Бор, град в Анатолия, Турция
 Бор, град в Източна Сърбия
 Бор, град в Южен Судан
 Бор, град в Западна Чехия
 Бор, село в Област Пловдив

Други 
 Нилс Бор, изтъкнат датски физик
 Бор, кратер на Луната наименуван на Нилс Бор
Борец (пояснение)

Борец може да се отнася за:
 борец – човек, който се бори за нещо, например „борец за свобода“
 борец – състезател по спортна борба
 кечист – на английски „професионален борец“
 Борец – село в Южна България
 „Борец“ - хектографски вестник на ВМОРО
 „Борец“ - хектографски вестник на ВМОРО
 „Борец“ – гръцко-македонски вестник в Чехословакия

Вижте също 
 Борци (пояснение)
Бабек

Бабек може да се отнася за:

 Бабек, село в Община Брезово, област Пловдив
 Бабек, град в Азербайджан
 Бабек, вид колбас

и още:

 Бабяк, село в Община Белица, област Благоевград
Рибник

Рибник може да се отнася за:

 География
 Рибник, село в България
 Рибник, река в България
 Рибник, град в Полша

 Кулинария
 рибник, вид пита с риба
 рибник, вид ястие с риба