Ваклиново

Ваклѝново (до 1960 г. — Марулево) е село в Югозападна България. То се намира в община Сатовча, област Благоевград.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

География 
Село Ваклиново се намира в планински район. То попада в историко-географската област Чеч. Климатът е преходно-средиземноморски с планинско влияние. През селото тече Марулевска река, приток на Кочанската река. Почвите са предимно кафяви планинско-горски и се отглежда тютюн, зърнени и фуражни култури. Най-високата точка в землището е връх Марашова чука — 1414 метра надморска височина. Чуката, заедно с цялата местност „Мараша“, както и местностите „Проднаица“ и „Дългия боаз“, попадат в землището на Ваклиново през 1992 година, а допреди това са били в землището на село Кочан. Тъй като земята в тези местности е на кочански собственици, се правят опити местностите да бъдат отново върнати на кметство Кочан. Други високи точки в землището на селото са върховете Падибога – 1309 метра, Куртев рид – 1130 метра и Брезовец – 1124 метра, където има изградена кула на Глобул.

История 
Село Ваклиново (преди Марулево) произлиза от село Кочан, което се намира на около 3 километра по на запад, като първоначално е било наричано Кочан махалеси. Преданието гласи, че момиче от Кочан забременяло извънбрачно и според разбиранията по онова време трябвало да бъде бичувана и заточена. Родителите на момичето го настанили в колибата край нивата им в местността Цидаров дол. Момичето родило и останало да живее там, често навестявано от своите любовници. По време на чумната епидемия от 1502 година, нейни близки също се преместват там, за да търсят спасение от „черната напаст“. Според плочата на джамията в селото, тя е построена през 1254 година (по хиджра), което прави приблизително 1838 година и дава основание да се смята, че Ваклиново е обособено като отделно селище към 18-XIX век.

Според Николай Хайтов, Мехмед Синап е роден в Бръщен, но останал сирак и някакъв „гребинар“ го отгледал. Твърде вероятно е този човек да е бил от Ваклиново, тъй като ваклиновци били наричани „гребинари“ и освен това в целия Чеч, според Васил Кънчов, се правели гребени само във Ваклиново и Дебрежен.

В XIX век Ваклиново е българо-мюсюлманско село в Неврокопска каза на Османската империя. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Марулево (Maroulévo) е посочено като село с 63 домакинства и 175 жители българо-мохамедани. През 1899 година селото има население 395 жители според резултатите от преброяване населението на Османската империя.

След Руско-турската война 
Съгласно статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) към 1900 година Ваклиново (Марулево) е българо-мохамеданско селище. В него живеят 300 българи-мохамедани в 50 къщи. Според Стефан Веркович към края на XIX век Ваклиново има мюсюлманско мъжко население 208 души, което живее в 63 къщи. Според данните от преброяванията през годините 1926, 1934, 1946 и 1956, населението на Ваклиново (Марулево) е било съответно 506, 551, 632 и 743 души.

През 1912 година населението на Ваклиново бива насилствено покръстено. След влизането на България в Междусъюзническата война през 1913 година, попът е впрегнат в хомот и принуден да влачи рало, след което е бил съсечен. Във Ваклиново била организирана чета, която да противодейства на българската армия и българските хайдушки дружини и така Ваклиново дава своя принос към въстанието, родило Гюмюрджинската република. Ваклиновската чета действала заедно с четите от селата Кочан, Любча, Вълкосел и Доспат. Тези чети се състояли от по 30, 50 или 60 души. В нощта на 26 срещу 27 септември 1913 година те извършват нападение срещу заставата в село Чавдар.

Според Димитър Гаджанов в 1916 година в Кочан, Бръшлян и Жишево, Любча, Марулево, Осина и Црънча живеят 2416 българи-мюсюлмани.

До повторно насилствено покръстване не се стига, от каквото се опасявало населението, но то било крайно изплашено, притиснато от хайдутите, забравено от властта и потънало в мизерия. Хората вече не издържат и започват да мислят за бягство в Турция през Гърция. Охраната по границата е затегната. На 8 май 1934 година министъра на войната изпраща съобщение до Министерството на вътрешните работи:

„На 8 м. м., към 16 часа са заловени при опит за бягство в Гърция следните жители на с. Марулево: Ибрахим Ибр, Айвазов със сина си Асан; 2. Ахмед Адрахманов с жена си, едно дете и баба си. Същите признали, че щели да минат границата западно от с. Бръщен и се предадат на гърците в с. Избище. Причини за бягството крайно бедното им положение и че очаквали в Турция да намерят по-добри условия за живот.“

През нощта на 1 срещу 2 юли 1953 година при римския мост над река Доспат между селата Црънча и Бръщен започнала престрелка между граничен наряд в състав ефр. Александров и р-к Ганев, и група въоръжени диверсанти (според комунистическата трактовка и борци против комунизма според тази на демократичното правителство до 9.9.1944), които опитвали да се върнат в базата си на гръцка територия. Пръв на помощ на другарите си при римския мост се притичва мл. с-т Вергил Ваклинов заедно с кучето си Вихър. Той преследва диверсантите, като обезврежда и убива част от тях, но е смъртоносно прострелян в местността Чуката (сега Ваклинова чука) на самата граница югоизточно от с. Бръщен. Изпратен е самолет да транспортира ранения граничар до болница, който кацнал на „Марулевските ливади“ в непосредствена близост до село Ваклиново (тогава още Марулево), но животът на Ваклинов свършил по време на полета. През 1960 г. името на селото е сменено от Марулево на Ваклиново, а в малкия парк в центъра му, изграден паметник на Вергил Ваклинов и кучето му Вихър. В османските документи селото се среща под името Марулева ().

Религии 
Населението се състои от българи-мюсюлмани и изповядва предимно ислям. Джамията в селото е построена през 1838 година (1254 година по хиджра). Строежът се ръководи от Ахмед Гази Абдурахман. Първият имам на Ваклиново (тогава още Марулево) е Абдулах Бекиров, официално назначен през 1920 и изпълнявал длъжността до 1930 година. След него длъжността изпълняват:

 Алил Алилов Бекиров (1936 – 1940)
 Асан Моллахасанов (1941 – 1950)
 Абдула Юсеинов Бекиров (1951 – 1962)
 Шефкед Алилов Бекиров (1963 – 1988)
 Незми Гордал от село Рибново (1996 – 7 юни 1999)
 Агуш Расимов Ристемов (8 юни 1999 — 17 август 2017)
 Асан Асанов Ристемов (18 август 2017 -)

Във Ваклиново е имало голямо минаре с около 70 стъпала, но по време на Балканската война през 1912 година е подкопано и съборено от ВМРО. Така селото остава без минаре. Хората от селото си построяват дъсчено такова, което съществува до 1965 година. През 1986 година с материали, събрани от жителите на селото е построено ново масивно минаре, което е озвучено с 2 говорителя. През 2000 година е построена и нова масивна джамия, като минарето е високо 60 стъпала.

Обществени институции 

 ОУ „Стефка Събчева“. Основано е през 1926 година като начално, а през 1974 година става основно. Носи името на първата учителка и основателката му.
 Детска градина и детска ясла – открити през 1978 година.
 Здравна служба – открита през 1978 година.
 Поща – открита през 1978 година.

Читалище 
Народно читалище „Първи май“ е създадено през месец юли 1957 година. Група от инициативни младежи начело с Ахмед Мусов и Юлиян Братанов закарват едно магаре с тютюневи кошове, отиват в читалище „Просвета“ в село Кочан, от където вземат 100-тна книги и така създават Народно читалище „Първи май“. Ахмед Мусов става председател, а Юлиян Братанов библиотекар. Следват ги:

 председател Шам Шамов, около 10 години – библиотекар Искрен Заимов
 председател Емил Джинджиев, около 11 години – библиотекар Искрен Заимов
 председател Искрен Младенов около 9 години – библиотекар Румен Биляров
 председател Валентин Елинов – библиотекар Румен Биляров (ръководители)

Към 2007 година в библиотеката има 4860 тома, която се ползва от 175 регистрирани читатели:

 Общ брой читатели – 175
 с висше образование – 15
 деца под 14 години – 119
 жени – 41
 Зает библиотечен фонд
 Книги за дома – 1903 тома
 Периодични издания – 100
 Посещения – 2500
 Новонабавена литература – 295 тома

Културни и природни забележителности 
В селото има паметник на Вергил Ваклинов и кучето му Вихър.

В местността „Рата“ южно от селото има група от четири малки пещери, наречени „Мечкини дупки“. Образувани са в тънки пластове мрамор и талкошисти, прослоени с гнайси. Имат сложен карстово-тектоно-процепен произход. Пещерите са хоризонтални или низходящи с дължина съответно 13, 6, 17 и 5 метра. Входовете са силно удължени, а галериите са тесни и труднопроходими. Многобройните кварцови жили са формирали скални мостове и корнизи. Бедни на синтрови образувания — дребни сталактити, сталагмити, сталактони и синтрови кори.

В местността „Пади бога“ северно от Ваклиново са запазени останки от тракийска крепост (). В подножието ѝ са открити останки от селище от късния период на желязната епоха и античната епоха, съществувало вероятно и през средновековието, а в района има няколко надгробни могили. Източно от Ваклиново в местността „Петров ден“, има руини от средновековна църква. До южния край на селото, в местността „Кардалъма“, са запазени следи от път с ширина 2 метра, за който се предполага, че е от преди османския период.

В землището на селото се намират и историческите чешми Катучова, Жълтата и Набиева.

Личности 
 Починали във Ваклиново
 Вергил Ваклинов – граничар

 Други
 Мехмед Синап – горски разбойник

Литература

Редовни събития 
 Ежегодният събор, известен като „Ваклиновски събор“, се провежда през месеците юли или август в местността „Ваклиновски/Марулевски ливади“ непосредствено до село Ваклиново.

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сатовча
Чеч