alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Engriflet hvidtjørn

 
Engriflet hvidtjørn (Crataegus monogyna) er den største af vore tre arter af Hvidtjørn. De to andre er alm. hvidtjørn (Crataegus laevigata) og koralhvidtjørn (Crataegus curvisepala). Det er en stor, op til 10 meter høj, løvfældende busk (eller et lille, løvfældende træ) med en meget tætgrenet vækstform. Blomsternes duft tiltrækker fluer!

Beskrivelse 
Barken er først mørkt rød (på lyssiden) eller grågrøn (i skygge eller på skyggesiden). Senere bliver den gråbrun, og til sidst er den grå med smalle furer og skællede kamme. Skuddene bærer som regel kraftige grentorne. Knopperne er spredte, udspærrede, ret små og rødlige.

Bladene er ægformede og fem- til syvlappede med hel rand og nogle få, grove tænder ved spidsen af hver lap. Indskæringerne når mere end halvvejs ind til midterribben. Oversiden er blank og mørkegrøn, mens undersiden er mat lysegrøn. Blomstringen finder sted i maj-juni, og rent hvide blomster sidder i halvskærme. Frugterne er røde, ægformede bæræbler med én kerne. Frøene spirer villigt i Danmark.

Engriflet hvidtjørn er middel skyggetålende og tåler megen vind. Den kan gro på næsten alle jordtyper, og den rige frugtsætning gør den eftertragtet af fuglene. Frugterne har kun én sten. Rodnettet er hjerteformet med kraftige hovedrødder og højtliggende, ret grove siderødder. Éngriflet Hvidtjørn fremkalder jordtræthed.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 4 x 3 m [buskformen] eller 12 x 5 m [træformen] (25 x 20 cm/år).

Voksested 

Éngriflet Hvidtjørn gror som skovbryn og underskov i blandede løvskove på næringsrig bund i Centraleuropa. Her findes den også som overdrevsplante og i hegn. Planten er forvildet og efterhånden hjemmehørende i Danmark.

Det meget varierede og righoldige område omkring Valbjerg i Vester Thorup Plantage rummer overdrev på kalkskrænt, kalkskrænt overføget af flyvesand, kær med fremsivende kalkrigt grundvand (rigkær) og mod kysten grønklit, tør klithede, hvid klit og bred forstrand. Her vokser arten sammen med bl.a. ene, engelskgræs, alm. engelsød, fjerbregne, alm. gyldenris, havtorn, hjertegræs, alm. kællingetand, alm. mangeløv, alm. torskemund, blodrød storkenæb, blåklokke, dunet vejbred, gul snerre, hulkravet kodriver, katteskæg, klitrose, korbær, lancetvejbred, spydpil, stor knopurt, strandfladbælg og vellugtende gulaks

Anvendelse 
Engriflet tåler hård beskæring og klipning. Kviste og skud ædes af hjortevildt og harer. Den er særligt velegnet til skovbryn og læplantninger, men anvendes også i den indre del af vildtplantninger. I byerne er den en velkendt plante i klippede hække.

Naturlige fjender 
Den angribes – dødeligt – af Ildsot. Desuden ses ofte forveddede svulster af Tjørnerust og tætte spind med Spindemøllarver ("Snareorme").

Billedgalleri

Note

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2002 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet  

Buske
Træer
Haveplanter
Hvide blomster
Smukke frugter
Hækplanter
Hvidtjørn
Pigenavn

Et pigenavn er et navn, som er forbeholdt kvinder. Mænd har derimod et drengenavn.

I Danmark har det siden d. 1. april 2006 været Familieretsafdelingen under Ankestyrelsen (indtil 2012 som den selvstændige styrelse Familiestyrelsen), der har stået for opdateringen af lister over godkendte drenge- og pigefornavne. Tidligere lå navnelovsadministrationen hos Kirkeministeriet.

Ekstern henvisning
 Liste over godkendte drengenavne og pigenavne
Drengenavn

Et drengenavn er et navn der er forbeholdt mænd. Kvinder har ligeledes et pigenavn. Tidligere var patronymer almindelige.

I Danmark har det siden d. 1. april 2006 været Familieretsafdelingen under Ankestyrelsen (indtil 2012 som den selvstændige styrelse Familiestyrelsen), der har stået for opdateringen af lister over godkendte drenge- og pigefornavne. Tidligere lå navnelovsadministrationen hos Kirkeministeriet.

Ekstern henvisning 
Liste over godkendte drengenavne og pigenavne
Jonna

Jonna er et pigenavn. Det er en nyere dansk form af Johanna, der også ses i varianterne Johna, Johnna, Johnnie, John, Jona, Jonne og Jonnie. Der er ifølge Danmarks Statistik ca. 8.600 danskere, der bærer et af disse navne.

Kendte personer med navnet 
Jonna Dwinger, dansk journalist.
Jonna Hjerl, dansk skuespiller.
Jonna Neiiendam, dansk skuespiller.
Jonna Mendez, amerikansk tidligere forklædningschef i Central Intelligence Agency

Navnet anvendt i fiktion 
Lille Jonna er en roman af Kirsten Thorup.

Pigenavne
Johanne

Johanne er et pigenavn, der kommer af hebraisk "Gud har handlet nådigt". Det angives at være navnet på en af kvinderne ved Jesu grav. Navnet er desuden kvindeform af Johannes.

I dansk brug forekommer også varianten Johanna. Se endvidere Jonna.

Kendte personer med navnet
 Johanne Marie Fosie, dansk maler
 Johanne Fritz-Petersen, dansk skuespiller.
 Johanne Luise Heiberg, dansk skuespiller.
 Johanne Schmidt-Nielsen, folketingsmedlem
 Johanne Spyri, schweizisk forfatter (Heidi-bøgerne).
 Johanne Stockmarr, dansk hofpianist.

Navnet anvendt i fiktion
 H.C. Andersen har skrevet et eventyr med titlen Hvad gamle Johanne fortalte (1872).
 Kan du fløjte Johanna er en svensk novellefilm instrueret af Rumle Hammerich (1994).

Pigenavne
Tog

Et tog er et transportmiddel bestående af en række indbyrdes forbundne vogne, der kører på jernbaneskinner. Vognene kan være trukket af et lokomotiv (tidligere også af heste) eller de kan være selvkørende (togsæt). I køreplansmæssig forstand er solokørende lokomotiver også tog.  

Sporvogne adskiller sig fra tog, ved at køre i gadeplan og ikke på særskilte baner.

Togenes inddeling 
I Danmark inddeles togene jf. Banedanmarks Sikkerhedsreglement, således:
 Plantog, der er optaget i tjenestekøreplanen
 Ekstratog, der ikke er optaget i tjenestekøreplanen, men kører efter en toganmeldelse, opdeles i
 særtog
 behovstog
 arbejdstog
 snerydningstog
 Prøvetog
 Hjælpetog, der er et plan- eller ekstratog, som skal yde hjælp i forbindelse med uheld eller til et nedbrudt tog (tog, der ikke selv kan køre videre)

Togtyper 
 Persontog - Transport af personer. Der kan skelnes mellem en række forskellige typer persontog, idet betegnelserne varierer fra land til land og også over tid:
 Metrotog - Lokal trafik i storbyer med mange stop, evt. i tunnel eller på højbane.
 Regionaltog - Lokal og regional trafik med mange stop.
 InterCity - Landsdækkende tog med færre stop.
 Lyntog - Landsdækkende tog med få stop.
 Letbanetog - Tog beregnet til let last, oftest med kørsel i egen trace i og imellem større bydele.
 Højhastighedstog - Meget hurtige tog med få stop, evt. på særligt indrettede højhastighedsbaner.
 Posttog - til transport af bref- og pakkepost - og evt. i begrænset omfang også passagerer
 Godstog - Transport af næsten alle former for gods.
 Veterantog - Tog bestående af materiel der ikke længere bruges i daglig drift men som f.eks. kan køre med turister.
 Materieltog - Tog der ikke medtager passagerer eller gods men bare skal flyttes fra et sted til et andet.

Se også 
 Transport
 Jernbane
 Sporvogn
 Maglev
 Modeltog

Jernbanemateriel
Filip 2. af Spanien

Filip 2. (21. maj 1527–13. september 1598) konge af Spanien 1556–1598, blev født i Valladolid som eneste søn af Kejser Karl 5. og Isabella af Portugal. Fra sin fader arvede han Huset Habsburgs besiddelser i Italien, Nederlandene og Spanien, samt kolonierne i "den nye verden".

Efter at hans første hustru, Maria Manuela af Portugal, døde giftede Filip sig i 1554 med Maria 1. af England (den blodige) og delte med hende regeringen af England. Efter Marias død i 1558 giftede Filip sig først med Elizabeth af Frankrig og siden med Anna af Østrig. Filips mission blev at forene kristenheden under den katolske kirke og under spansk lederskab, hvorfor han satte sig i spidsen for kampen mod protestantismen. Han støttede den spanske inkvisitions barske metoder og søgte at knuse Ane protestantismen først i den sydlige del af Europa og siden i England og Frankrig.

Hans ældste søn, den tilsyneladende utilregnelige prins Karl (Don Carlos), arresteredes 1568 for påståede kupplaner og døde under mystiske omstændigheder i fængslet.

Efter at Johan af Østrig (24. februar 1547 – 1. oktober 1578), Filips halvbror og ligeledes søn af Karl V, havde vundet en strålende søsejr ved Lepanto i Grækenland d. 7. oktober i 1571 over de osmanniske tyrkere, brød Filip den tyrkiske dominans i Middelhavet. I 1580 lykkedes det Filip at erobre Portugal, men efter den spanske armadas nederlag til England i 1588 var det slut med det spanske verdensherredømme. De sidste 10 år af Filip 2.'s liv var en politisk og økonomisk nedtur for Spanien.

Referencer 

Huset Habsburg
Regenter af Spanien
Filip 01 af Portugal
Fyrster af Asturien
Katolske monarker
Andrej Sakharov

Andrej Dmitrijevitj Sakharov (, ; født 21. maj 1921 i Moskva, Sovjetunionen, død 14. december 1989, samme sted) var atomfysiker, dissident og talsmand for menneskerettigheder i Sovjetunionen. Han menes at være hovedmanden bag Sovjetunionens brintbombe i 1954. Fra 1980 til 1986 levede han under politiets opsyn. Sakharov døde i 1989 af et hjerteanfald. I 1975 modtog han Nobels Fredspris.

Sakharov-prisen, der uddeles hvert år af Europa-parlamentet, er opkaldt efter ham.

Eksterne henvisninger 

 Andrej Sakharov på Nobelprize.org
 

Modtagere af Nobels fredspris
Systemkritikere fra Sovjetunionen
Nobelprismodtagere fra Rusland
Skalk (flertydig)

Skalk har flere betydninger:

 Skalk betød oprindeligt en tjener, eller en træl, som endnu ikke var frigivet. Men kom senere til at betyde: Én som (endnu) ikke kan sit håndværk, og endnu senere kom det til at betyde lømmel eller gavtyv: et skældsord. Eksempel: Der stode tre skalke og tænkte et råd (dansk skæmte- eller folkevise).

 Skalk – et arkæologisk tidsskrift, der er udkommet siden 1957.
 Skalk – drengenavn fra Vikingetiden. Skalk Skåning hed en helt, fra Skåne omkring år 800.
 Skalk – tømrerudtryk, også kaldet opskalk. Bl. andre udtryk klods, der støtter en vandret bjælke.
 Skalk – bruges om endeskiven på et brød – er formentlig et jysk dialektord
 Skalke – udsagnsord, "slå skalke på (spær)", for at få tagskægget længere ud.
 Skalke – udsagnsord, at tætne lugerne på et skib og lægge presenning over for at undgå, at vand trænger ind og kille presenning fast.
Karl

Karl kan have flere betydninger:

Navn 
 Karl (navn) – er et drengenavn

Andet 
 Bondekarl – en arbejder på en gård
 Karl (landbrug) – en person af hankøn eller en medhjælper ved et landbrug

Se også 
 Karlsvognen – er et stjernemønster
 Karlsvognen (film) – var en dansk film fra 1992
 Rigs vandring – er en saga hvor Karl er ophav til bøndernes æt
Asser Rig

Asser Rig Hvide var en sjællandsk høvding, født omkring 1080 og død formentlig 1151. Gift med Inger Eriksdatter.

Asser Rig var søn af den sjællandske stormand Skjalm Hvide og dennes hustru Signe. Han tilhørte således den mægtige Hvide-slægt. Han knyttede venskab med Knud Lavard, hvis søn Valdemar den Store han senere blev fosterfader for.

Han ejede gården Fjenneslevlille ved Ringsted og byggede Fjenneslev Kirke, hvor han også er begravet. Sammen med broderen Ebbe grundlagde han Sorø Kloster, et benediktinerkloster, hvor han levede sine sidste år som munk.

Asser Rig var far til Esbern Snare og Absalon, samt Ingefred Assersdatter (Hvide).

Se også 
Slægten Hvides ejendomme

Eksterne henvisninger 
 
 Dansk Biografisk Leksikon
 Oehlenschlägers kendte, men uhistoriske digt "De tvende Kirketaarne" (Det var sig Herr Asker Ryg, / Hannem lyster i Leding at gange)

Danskere i 1100-tallet
Slægten Hvide
Gravrøse

En gravrøse er en gravhøj bygget af løse sten i stedet for af græstørv. Gravrøser er mest brugt i Norge, Sverige og Finland. En gravrøse kaldes også for en stenrøse, der ligesom røse blot kan være en stenbunke eller stenopstabling.

I Danmark er særligt Bornholm rig på røser.

Se også 
  Varde (stenstruktur)

Referencer 

Nordiske gravhøje
Forhistoriske stensætninger

en:Cairn
Skjalm Hvide

Skjalm Hvide (født i første halvdel af 1000-tallet, død efter 1102. (De ofte angivne dødsår 1113 og 1116 er udokumenterede)). Han var en sjællandsk høvding med store jordbesiddelser omkring Sorø. Han anses for at være stamfader til den mægtige Hvide-slægt og var selv søn af Toke Trylle.

Sammen med Svend Estridsen deltog han i Slaget ved Niså i 1062, hvor han blev taget til fange af Harald Hårdråde. Han havde dog senere held til at flygte.

Omkring år 1100 rejste Skjalm Hvide efter drab på hans bror sjællænderne til hævntogt mod Rygen, som var hjemsted for venderne, der drev sørøveri. Det var måske i denne forbindelse, at han gjorde øen "skatskyldig", som det senere nævnes hos Saxo.
Han blev efter denne begivenhed af Erik 1. Ejegod gjort til foged over øen.
I en senere passage hos Saxo omtales det, at Skjalm skulle have tilvejebragt fred mellem vendere og danskere og en gang have styret venderne.
Ifølge Saxo skulle Skjalm Hvide også have været foged over Sjælland, hhv. befalingsmand over troppebuddet (betydningen af denne omtale er omdiskuteret).

Skjalm Hvide var i sine senere år nært knyttet til Erik Ejegod, hvis søn Knud Lavard fra 1102 i nogle år blev opfostret sammen med hans egne sønner Asser Rig og Ebbe Skjalmsen (Hvide). Ud over de nævnte fik han med sin hustru Signe også børnene Magga Skjalmsdatter, Cecilie Skjalmsdatter (Hvide) og Toke Skjalmsen (Hvide).

Han havde formodentlig gods i Jørlunde og Haverup Ore, da hans efterkommere ejede jord disse steder. Formentlig ejede han også gods i Fjenneslev, hvor han ifølge gravkataloget oprindeligt var begravet, men ellers er hans tilknytning til Fjenneslev ringe fastslået.

Skjalm Hvide lod Jørlunde Kirke opføre omkring år 1100, en af Sjællands ældste eksisterende kirker.

Skjalm Hvide er oprindeligt begravet i Fjenneslev, men senere flyttet til Sorø Kirke. I graven er fundet en blyplade, formentlig fra sidst i 1100-tallet med indskrift om, at Absalons bedstefar Skjalm ligger her.

Skjalm Hvide havde en bror, Aute, som ifølge den valdemarske tradition opdrog hertug Knud Lavard, efter at hans far, kong Erik 1. Ejegod, var draget på pilgrimsfærd. Saxo forbinder Skjalm Hvide med Rygen i flere passager, hvis indbyrdes sammenhænge er svære at gennemskue.

Se  også 
 Slægten Hvide
 Slægten Hvides ejendomme

Kilder 
 Kræmmer, Michael: "Efterslægtstavle for Skjalm Hvide", Danmarks Adels Aarbog 2009-2011, s. 563.

Noter

Eksterne henvisninger 
 

Skjalm
Skandinaver fra middelalderen
Personer fra vikingetiden
Danskere i 1000-tallet
Danskere i 1100-tallet
Perestrojka

Perestrojka = ombygning eller omstrukturering (russisk).
Lanceret af Mikhail Gorbatjov som et af de begreber der skulle bære reformationen af Sovjetunionen. Det andet var glasnost.

Formålet var en delvis afskaffelse af de centralistiske principper for styring af den sovjetiske økonomi og produktion.

Ruslands politik
Fujiyamaæble

 
Fujiyamaæble (Malus tschonoskii), også skrevet Fujiyama-Æble, er et hurtigtvoksende træ med en stamme, som er gennemgående højt op i kronen. Kendetegn på fujiyamaæble er et mørkt og sundt løv samt små, røde frugter.

Beskrivelse 
De stejlt oprette hovedgrene og de bøjet opstigende sidegrene danner en smalt kegleformet krone, som dog bliver mere bred med alderen. Den unge bark er hvidfiltet, men senere bliver den nøgen og rødligt mørkegrå. Gamle grene har grå, opsprækkende bark. Knopperne er røde. De aflangt ægformede blade er let lappede på langskud, men på kortskud er de ovale med savtakket rand. De er hvidfiltede i udspring, senere glatte og mørkegrønne på oversiden, mens undersiden forbliver behåret. Høstfarverne er skinnende røde til orange. Blomsterne er hvide, men ikke meget påfaldende. Frugterne er fladtrykt kugleformede og gulgrønne, men ses sjældent.

Da planten oftest forhandles i podede eksemplarer, er dens rodnet lig med æblegrundstammens. Dens eget rodnet er hjerteformet og groft. Planten angribes ikke af æbleskurv.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 10 x 6 m (25 x 10 cm/år).

Hjemsted 
Træet forekommer spredt i blandede løvskove på de tre japanske hovedøer: Honshū, Shikoku og Kyoshu, hvor klimaet er køligt tempereret, og hvor den forekommer sammen med bl.a. tornaralie, hønsebenstræ, japansk bøg, japansk lærk, japansk skarntydegran, kryptomerie, skæbnetræ og stor stjernetop.

Kilde 
Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Træer
Hvide blomster
Haveplanter
Blomster i maj
Æble
Scheherazade

Scheherazade er kvinden, som fortæller kaliffen, Shahryar, de Tusind og en Nats eventyr i eventyret af samme navn. En historie i historien – eller mere rigtigt en samlehistorie.

Oprindeligt var kaliffen gift med en kvinde, som han elskede højt, men hun var ham utro. Så derfor besluttede han sig for at blive gift med en jomfru hver dag og skar hovedet af hende, når dagen var omme. En dag blev han så gift med Scheherazade. Hun var ikke som de andre – hun var meget mere klog og havde en historie til hver dag. Når dagen var omme, sagde hun, at hun ville fortsætte historien den følgende dag. Da kaliffen var nødt til at høre historien til ende, nænnede han ikke at dræbe hende. Efter 1001 nat med historier og uden at Shahryar har dræbt sin kone, da afslutter Scheherazade sine fortællinger, og der er Shahryar blevet så forelsket i hende, at han afstår fra at dræbe en ny kone hver morgen. Derved lever de lykkeligt til deres dages ende.

Trivia 
 Karen Blixen betragtede sig selv som storyteller; og har sammenlignet sig med Scheherazade.

Se også 
 The Thousand-and-Second Tale of Scheherazade – En novelle af Edgar Allan Poe.

Eksterne henvisninger 

Tusind og en Nat
Litterære personer
Pyrenæisk røn

 
Pyrenæisk Røn (Sorbus mougeotii) er en mellemstor busk eller lille træ på op til 10 meter. Pyrenæisk røn tåler megen vind og trives godt på let jord, bl.a. i Nord- og Vestjylland. Blomstrer i maj. Har normalt kraftig frugtsætning og søges ofte af fugle.

Anvendelse 
Pyrenæisk røn anvendes især i læplantninger, men også i den indre del af vildtplantninger i mindre grupper eller, som enkelttræ. Pyrenæisk Røn er så velegnet til læplantninger, da planterne er ens, så der ikke kommer huller og ujævnheder i hegnet, som vinden kan forstørre.

Forveksling med Selje-Røn 
Pyrenæisk Røn forveksles ofte med den nærtstående Selje-Røn, som er en art der forekommer i det sydøstlige Danmark, men som er svær at holde sygdomsfri. Årsagen til, at Selje-Røn er så modtagelig overfor sygdomme er, at den sætter frugt uden bestøvning (apomiktisk). Det betyder at alle Selje-Røn er genetisk ens og derfor er alle modtagelige for de samme sygdomme. Desvære er Pyrenæisk Røn ligesådan. En dag bliver den syg, og så forsvinder den fra alle læhegn på en gang.

Kilde 
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne links 
 Pyrenæisk Røn 
 Skov-info, hæfte 13, kap. 10 
 Skov-info, hæfte 13, indledning 
 Pyrenæisk Røns blomster (fransk)

Træer
Røn
Avnbøg (art)

 
Avnbøg (Carpinus betulus) er et op til 30 meter højt træ, der vokser i skove og krat. Avnbøg anvendes i den japanske kunstart Bonsai.

Beskrivelse 
Avnbøg er et middelstort, løvfældende træ med en tætgrenet og næsten buskagtig krone. Hovedstammen er knudret og uregelmæssig i tværsnit. Grenene er opstigende hos nogle planter, hos andre mere udspærrede, og hos atter andre er de overhængende.

Barken er først gråbrun med nogle spredte hår. Senere bliver den grå og glat, og til sidst er den grå med fine, lyse striber på langs. Knopperne er spredte, tiltrykte, smalle og ret spidse. Skællene viser grønt allerede fra efteråret.

Bladene er ægformede med dobbelt savtakket rand. Oversiden er stærkt foldet og meget mørkt grøn. Undersiden er lysegrøn med mange og tydelige nerver i fjermønster. Høstfarven er gul, senere grågul. Bladene bliver siddende til langt hen på vinteren.

Avnbøg blomstrer ved eller lige efter løvspring i maj. Han- og hunblomsterne sidder i hver sine rakler. Hunraklerne bliver senere til store bundter af tre-vingede frø. Frøene spirer meget villigt.

Rodnettet består af en dybtgående pælerod med kraftige siderødder. Avnbøg har mange finrødder, som helst skal have samliv med en mycorrhiza-svamp (af slægten Lactarius).

Højde x bredde og årlig tilvækst: 15 (25) x 10 meter (30 x 20 centimeter/år). Målene kan anvendes ved udplantning.

Voksested 

Avnbøg hører hjemme i blandede løvskove på mineralrig og varm bund i det sydøstlige Europa (inklusive det sydøstlige Jylland, Bornholm, Møn, Falster og Sydsjælland).

Arten indgår i plantesamfundet Carpinion betuli, og i Leitha-bjergene, ved Neusiedler See i Burgenland i Østrig, findes arten på varm, næringsrig muldbund over kalksten sammen med blandt andet agerrose, svalerod, bakkestar, forskelligbladet svingel, fuglekirsebær, Hieracium sabaudum (en høgeurt-art), jordbærpotentil, kransbørste, kratviol, liljekonval, lægeærenpris, navr, ruhåret korsknap, skovsnerre og stor fladstjerne

Anvendelse 
Unge planter og nedhængende grene gnaves gerne af hjortevildt og harer. Nedfaldne tørre frø ædes om vinteren af fugle. Den bruges især i læplantninger, men bliver meget smuk som enkeltstående træ og kan bruges i smågrupper i den indre del af vildtplantninger og i skovbryn. Avnbøg, samt andre træer af Carpinus-slægten, anvendes i den japanske kunstart bonsai.

Avnbøg er meget skygge- og vindtålende. Den stiller ikke store krav til jordbunden, men trives dog bedst på den bedre jord. Træet tåler kraftig beskæring, klipning og nedbidning. Løvet er mulddannende.

Avnbøg anvendes til værktøj, såsom skæfter til stemmejern, til knipler og høvlsåler.

Hyppige skader 
Cinnobersvamp og musegnav er meget hyppige skader på træet.

Note

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Træer
Hækplanter
Avnbøg
Almindelig syren

 
Almindelig syren (Syringa vulgaris) - normalt bare kaldt syren - er en op til 6 meter høj busk, der i Danmark er almindelig både i haver og vild natur. Syren er nem at kende på sine helrandede, læderagtige, frisk grønne blade og lyslilla blomster, der sidder i toppe.

Navnet "syren" udtales med tryk på sidste stavelse som [syˈʁεˀn].

Beskrivelse 
Syren er en stor, løvfældende busk eller et lille træ. Vækstformen er opret med grove grene og forholdsvis få sidegrene. Barken er først glat og grågrøn. Senere bliver den grå og furet. De nye skud er helt rette med modsatte, ægformede knopper. Ofte mangler endeknoppen, sådan at skuddet ender med to knopper. Bladene er ovale til hjerteformede og helrandede, lidt læderagtige og helt glatte. Oversiden er friskt grøn, mens undersiden er lysegrøn.

Blomstringen sker i juni, og blomsterne er samlet i store endestillede klaser. De er lyslilla eller (sjældnere) hvide, og de har stærk duft. Frugterne er brune, aflange kapsler. Frøene modner ikke ordentligt i Danmark.

Rodnettet består af flere, svære og dybtgående hovedrødder med et tæt grenet og højtliggende filt af siderødder. Fra rødderne eller fra vandrette udløbere kommer der før eller senere adskillige rodskud.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 5 × 4 m (30 × 20 cm/år).

Voksested 
Syren danner krat og skovbryn på porøs, let og kalkrig jord i Balkanlandene. I det nordøstlige Bulgarien, hvor klimaet er kontinentalt med varm, tørre somre og hårde vintre, findes steppeområder af samme type, som kan ses i f.eks. Ungarn og Ukraine. Her vokser arten sammen med bl.a. agernigella, almindelig blærebælg, almindelig judastræ, almindelig nældetræ, almindelig parykbusk, asfaltkløver, asiatisk singrøn, balkanpæon, bjergkortkrone, bjergstenfrø, blå staudeklematis, broget salvie, buskhestesko, dværgmandel, farvegåseurt, foderesparsette, fransk rose, glatbladet tidselkugle, gul læbeløs, hvid diktam, hårtotfjergræs, kronelimurt, lav iris, Melica transsilvanica (en art af flitteraks), melittis, opret galtetand, pigget lakrids, Potentilla cinerea (en art af potentil), purpurkongelys, russisk løn, Scabiosa argentea (en art af skabiose), sibirisk klokke, skærmokseøje, slank sternbergia, spinkel kambunke, strandasters, sølvsalvie, sølvbladet pære, Teucrium polium (en art af kortlæbe), uldhåret fingerbøl, våradonis og weichsel

Anvendelse 
Syren er egnet som spredt indblanding både i skovbryn, læ- og vildtplantninger, men kan også bruges alene som læplante.

Den tåler vind og nogen skygge. Den er nøjsom og kan bruges selv på mager, ikke for tør sandjord. Foretræk – om muligt – sorter, der er podet på ungarsk syren, hvor vildskuddene har helt andre blade. Planten tåler kraftig beskæring.

Note

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Haveplanter
Buske
Violette blomster
Hvide blomster
Blomster i maj
Tørketålende planter
Syren

hi:नीलक
Glansbladet rose

 
Glansbladet rose eller virginiarose (Rosa virginiana) er en løvfældende busk med spinkle skud, lyserøde blomster og små, runde hyben. Planten bruges ofte i trerækkede læhegn.

Beskrivelse 
Glansbladet rose er en lille, løvfældende busk med opret til opstigende vækst og spinkle skud. Barken er først rødlig og dækket af børsteagtige torne. Senere bliver den brunrød med stive, røde torne. Gamle grene får en grå og opsprækkende bark og væsentlig færre torne. Knopperne er spredt stillede og ægformede med tydelig spids og røde sklrande. Bladene er uligefinnede med 7-9 ovale småblade, der har savtakket rand. Oversiden er blank og mørkegrøn, mens undersiden er grågrøn. Høstfarven er dybrød. Blomstringen foregår i juni-august, hvor man finder blomsterne siddende 4-5 sammen i endestillede stande på korte dværgskud. De enkelte blomster er 5-tallige og regelmæssige med lyserøde kronblade. Frugterne er runde, røde hyben (ca. 1,5 cm i diameter).

Rodsystemet består af vidtrækkende, kraftige hovedrødder og masser af siderødder. Grene, som er i længere, uafbrudt jordkontakt, slår rod. Blomsterne dufter fint.

Planten når en størrelse på 1,50 m i både højde og bredde.

Hjemsted 
Glansbladet rose hører oprindelig hjemme i det østlige Nordamerika, dvs. fra Ontario og Newfoundland i Canada til Alabama og Arkansas i USA. Her findes den i vegetationer fra de kystnære klitter til skovbryn og lysninger i bjergene. På Hempstead Plains, som er en del af Long Island, New York, USA, fandtes et næsten træløst plantesamfund før byen bredte sig hen over det meste af arealet. Her voksede arten sammen med bl.a. almindelig giftsumak, amerikansk kermesbær, blomsterkornel, blyantene, bregnepors, canadisk gyldenris, glansbladet hæg, gul farvebælg, hvidask, håret solhat, kalkunfod, kopalsumak, Lysimachia quadrifolia (en art af Fredløs), Malus coronaria (en art af Æble (et Paradisæble)), marylandlyonia, orange silkeplante, præriehirse, prærietandbælg, pudeasters, Sisyrinchium albidum (en art af blåøje), skarlageneg, Sorghastrum nutans (en meget udbredt art af græs), toårig natlys og weymouthfyr

Arten er sjælden som vildtvoksende i Danmark, men den er kendt fra hele landet langs veje og i hegn.

Anvendelse 
Planten anvendes fortrinsvis som kantplante omkring vildtplantninger. Glansbladet rose breder sig med rodslående grene. Den er velegnet til fugtig jord, men kan i øvrigt anvendes på såvel lerjord som tør sandjord.

Den er meget hårdfør og kan blive mere end 50 år gammel. Den er lyskrævende og tåler vind.

Noter

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .

Eksterne henvisninger 

 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger  ()
  ()

Buske
Rose
Canadisk poppel

 
Canadisk poppel (Populus x canadensis) eller landevejspoppel er det mest almindelige stynede træ i de østdanske hegn. Det er en krydsning mellem Sort-Poppel (P. nigra) og Virginsk Poppel (P. deltoides).

Beskrivelse 
Træet er hurtigt (100 - 130 cm pr år) - og højtvoksende, op til 30 meter med kraftig gennemgående stamme. Det tåler topkapning og gentagen kraftig beskæring. Canadisk poppel blomstrer i april-maj lige før løvspring. Bladene er store og trekantede, bronzefarvede ved udspring. De kan under optimale forhold blive flere 100 år gamle

Se panorama-billede nederst på denne side.

Voksested 
Canadisk Poppel er almindeligt plantet i hele landet langs veje, i markskel og parker.

Den er grådig overfor naboplanterne og giver stærk skygge, når den har fuld krone. Den tåler megen vind og kræver meget lys. Den trives på al slags jord, undtagen på meget våd jord.

Mange kloner af landevejspoppel er modtagelig overfor en alvorlig svampesygdom. Disse kloner skal man undgå at plante, da de smitter hinanden.

Kilder 

 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
  Taxonomicon – Populus x canadensis

Eksterne henvisninger 

Træer
Poppel
Gråpoppel

 
Gråpoppel (Populus x canescens), også skrevet Grå-Poppel, er et op til 30 meter højt træ, der i Danmark er indført og plantet i parker, langs veje og i læhegn. Det ligner sølvpoppel, men langskuddenes blade er gråhvidt behårede på undersiden og hele (ikke håndlappede) med få store tænder.

Beskrivelse 
Gråpoppel er et stort, løvfældende træ. Væksten er først smalt kegleformet, men senere bliver den uregelmæssigt hvælvet med kraftige, opstigende hovedgrene. Barken er først grønligt gråbrun med fine, hvide hår. Senere bliver den mørkegrå, og efterhånden bleggrå med tværgående bånd af sorte pletter. Gamle grene og stammer kan danne en næsten sort, furet bark. Knopperne er spedt stillede og spidst ægformede, glatte og gule-rødbrune.

Bladene er cirkelrunde eller antydet femlappede med uregelmæssigt tandet eller bugtet-tandet rand. Oversiden er først lysegrøn med et tæt lag af hvide hår. Senere bliver den blank og grågrøn, mens undersiden er grå af et tæt hårlag. Blomstringen sker i marts-april, og da planten er tvebo, har hvert individ enten rent hanlige eller rent hunlige blomster (hunlige træer er dog sjældne). De er samlet i hængende rakler, der er sammensat af reducerede blomster. Frugterne er nødder med lange haler af frøuld.

Rodnettet er højtliggende med kraftige, vidt udbredte hovedrødder, hvorfra planten danner mange rodskud.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 25 x 15 m (80 x 50 cm/år).

Voksested 

Da gråpoppel er en krydsning (Populus alba x Populus tremula), har den ikke noget hjemsted, men den synes at være opstået spontant flere gange i sit nuværende udbredelsesområde, der strækker sig fra Lilleasien over Kaukasus til Europa. Den mangler dog i Skandinavien og på den Iberiske Halvø. Udbredelsen i Xinjiang, Kina anses også for at være naturlig. Planten er desuden naturaliseret i Nordamerika. Overalt foretrækker den voksesteder, der ligger i fuld sol og har en leret jordbund. Den følger derfor ofte dalbunden langs floder og vandløb.

I Nürnberger Reichswald, bayern, Tyskland, findes den i fugtige områder sammen med bl.a. alm. engelsød, kambregne, alm. star, dagpragtstjerne, djævelsbid, døvnælde, engrævehale, engnellikerod, gul star, hundeviol, kragefod, lægekulsukker, purpurpil, seljepil, sibirisk iris, skørpil, smalbladet klokke, småbladet elm, sommerhyld, ægbladet fliglæbe og øret pil

Anvendelse 
Arten er uegnet på vandlidende jord, men har ellers ingen særlige krav til jordbund. Den tåler beskæring godt, og den er egnet som stort blivende træ i skovbryn og parker.

I Danmark er den almindeligt plantet i hele landet.

Note

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Alan Mitchel: Træer i Nordeuropa, 1977 
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 

Træer
Poppel
Hvid-pil

 
Hvidpil (Salix alba), ofte skrevet hvid-pil, er et op til 25 meter højt træ, der i Danmark vokser f.eks. ved bebyggelser, veje, i hegn og langs søer. Den ligner skørpil, men årsskuddene er den første tid tæt silkehårede.

Beskrivelse 
Hvidpil er et stort, løvfældende træ med en åben og uregelmæssigt kuplet krone. Barken er først dækket af sølvagtige silkehår, men ret hurtigt tabes hårene, og barken er gulgrøn og glat med små lysebrune korkporer. Senere bliver den grå, og til sidst kan gamle grene og stammer få en furet, grå bark med smalle barkkamme. Knopperne sidder spredt, og de er tilliggende, smalle, hårløse og gule.

Bladene er elliptiske med fint takket rand. Oversiden er næsten hårløs og græsgrøn, mens undersiden er mere eller mindre gråhvid med tæt hårbeklædning. Høstfarven er gul. Blomstringen sker i maj. Blomsterne er enten hanlige eller hunlige, og da træet er særbo, findes der rent hanlige og rent hunlige individer. Blomsterne er reducerede og sidder samlet i rakler. Frugterne er kapsler med mange frø, som har frøuld.

Rodnettet er tæt og filtagtigt. Da træet har luftkanaler helt ud i rodspidserne, tåler det at stå med rødderne under vand i lange perioder.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 25 x 18 m (50 x 50 cm/år). Årstilvæksten er dog væsentligt større i ungdommen, hvor træet kan nå skudlængder på 200-250 cm.

Voksested 
Hvidpil hører hjemme i Europa, nordafrika, Mellemøsten og Centralasien, hvor arten er knyttet til vedvarende fugtige floddale og bredder langs søer og vandløb.

I Danmark er den almindelig på Øerne, mens den findes hist og her i Jylland. Den vokser ved bebyggelse og veje, i hegn og langs søer og åer.

Varieteter og underarter 
 Sølvpil (Salix alba var. sericea)
 Hvidpil (Salix alba ssp. alba )
 Salix alba ssp. caerulea
 Salix alba ssp. vitellina

Anvendelse 
Hvidpil kan anvendes både som hjælpetræart og som blivende træ i læplantninger. Det kan blive op til 25 m højt og er et bredkronet træ. Træet er lyskrævende. Det tåler kraftig beskæring.

Af inderbarken fra hvidpil kan laves et afkog der er svagt smertestillende. Dette fordi barken indeholder salicylsyre. Acetylsalicylsyre som er et derivat af salicylsyre indgår i håndkøbslægemidler. Hvidpil er den art af piletræerne som skulle indeholde den største mængde af salicylsyre

Kilder 

 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 

 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Træer
Pil
Dugpil

 
Dug-Pil (Salix daphnoides) eller Pommersk Pil er en stor busk eller et træ op til 15 m højt. 

Arten er meget nøjsom, men trives bedst på ikke for fugtig jordbund. Den blomstrer før løvspring, dvs. allerede i februar-marts. Dug-Pil er lyskrævende og velegnet som ammetræ i læplantninger på vindudsatte steder. Den tåler kraftig beskæring.

Eksterne henvisninger

Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 

Buske
Pil
Mirabel

 
Mirabel eller kirsebærblomme (Prunus cerasifera) er en stor busk eller et op til 8 meter højt træ med røde eller gule frugter, der er 20-30 mm store og søde med en vandet smag. Mirabel må ikke forveksles med mirabelblomme (Prunus domestica ssp. syriaca), der bærer samme navn. I daglig tale bruges "mirabel" eller "mirabelle" ofte om begge arter, såvel som om andre arter og hybrider i slægten Prunus med lignende frugter.

Beskrivelse 
Mirabel er en høj busk eller sjældent et lille træ med spredte grentorne. Den blomstrer i april-maj samtidig med løvspring og har ofte velsmagende eller melede gule eller røde frugter.

Den tåler nogen skygge og en del vind. Den har ikke egentlige rodskud, men danner mange stødskud.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 8 x 4 m (50 x 20 cm/år).

Hjemsted 
Planten formodes at stamme fra Mellemøsten, men den kendes ikke længere fra helt vild tilstand. Alt tyder dog på, at den er tilpasset voksesteder med rå, gruset jord med højt kalkindhold.

Anvendelse 

Mirabel er nøjsom og kan gro på selv meget dårlig sandjord, men bør ikke bruges på meget våde jorder. Den tåler beskæring godt og er velegnet til læplantninger og i den indre del af vildtplantninger. Mirabel bliver vistnok omkring 50 år gammel.

Den er almindeligt plantet i hegn over det meste af Danmark.

SorterHavenyt.dk - Kræger, vildblommer og mirabeller 
 Carlsen Skjødt
 Magda Jensen
 Unika

Kilde 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger

Eksterne henvisninger 

 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet

Noter 

Buske
Hvide blomster
Nytteplanter
Biplanter
Stenfrugter
Kirsebærslægten
Almindelig benved

 
Almindelig benved (Euonymus europaeus) eller blot Benved er en løvfældende busk eller et op til 6 m højt træ med en langsom vækst. Plantens påfaldende, lyserøde frugter og dens dybtrøde efterårsløv gør den til en eftertragtet haveplante, og dens hårdførhed betyder, at den bruges meget i de nye, flerrækkede læhegn. Hele planten er giftig.

Beskrivelse 
Almindelig benved er en løvfældende busk, eller af og til et lille træ med en langsom, opret og temmelig åben vækstform. Barken er først grøn (af og til næsten violet). De unge grene er firkantede med lyse striber langs kanterne. Senere bliver barken mere grå, og til sidst er den lysegrå med spredte, smalle furer. Knopperne er modsatte, tiltrykte, smalle og grønne. Bladene er elliptiske med fint savtakket rand. Oversiden er mørkegrøn, mens undersiden er grågrøn. Høstfarven er klart rød.

Den blomstrer i maj-juni, og blomsterne er ganske små og gulgrønne. De små, uanselige gulgrønne blomster indeholder en del nektar og bestøves af mindre insekter. Frugterne er mere iøjnefaldende. De er nemlig lyserøde kapsler med fire klapper, der åbnes ind til de orangerøde kerner. Selve frøene er hvide. Frøene spirer villigt i Danmark.

Rodnettet består af kraftige og tæt forgrenede hovedrødder, der ligger lige under jordoverfladen ligesom de mange finrødder.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 5 × 3 m (30 × 25 cm/år). Målene kan anvendes ved udplantning.

Hjemsted 

Almindelig benved er udbredt i Lilleasien, Kaukasus og det meste af Europa, herunder også i Danmark, hvor den danner krat, skovbryn og underskov i lyse skove og overdrev på fugtig, mineralrig bund. arten er lyskrævende, tåler en del blæst og trives bedst på muldrig jord.

I en spontan bevoksning omkring en tidligere mergelgrav i Beder syd for Aarhus vokser arten sammen med bl.a.ahorn, alm. brombær, alm. gedeblad, alm. hyld, kvalkved, bittersød natskygge, bredbladet dunhammer, dagpragtstjerne, druehyld, dunet gedeblad, fuglekirsebær, gråpil, kæmpestar, rødel, solbær og vorterod

Anvendelse 
De unge vintergrønne skud er føde for hjortevildt, og drosselfugle æder frøene. Planten tåler hård beskæring. Den anvendes bedst i kanten af beplantninger eller i læsiden af hegn.

Naturlige fjender 
Almindelig benved angribes alvorligt af spindemøl-larver, de såkaldte "snareorme", der bygger store fællesspind i planten. Angrebet er altid værst under beskyttede haveforhold med stillestående luft.

Note

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Buske
Smukke frugter
Høstfarver
Giftige planter
Benved
Dunbirk

 
Dunbirk (Betula pubescens), ofte skrevet dun-birk, er et op til 25 m højt træ, der vokser i moser og på fugtig bund. Dunbirk er lyskrævende og tåler ikke meget vind, men er derimod meget hårdfør overfor frost.

Beskrivelse 

Dunbirk er et løvfældende træ med en opret, stivgrenet vækst. Barken er først rødbrun og dunhåret, senere bliver den gråhvid og glat. På gamle grene og stammer bliver barken opsprækkende og furet.

Knopperne er spredtstillede, ægformede og afrundede. Bladene er ægformede eller næsten runde (hvor de på Vorte-Birk er ruderformede) med en rundtakket rand. Bladstilken er dunhåret, og oversiden er grågrøn, mens undersiden er lidt lysere grågrøn med hårklædning på nerverne. Høstfarven er gul.

Blomsterne er samlet i kønsadskilte rakler, hvor de hanlige ses allerede fra efteråret. Blomstringen foregår før løvspring. De enkelte blomster er stærkt uregelmæssige (reducerede). Frugterne er vingede nødder, der sidder beskyttet i de blivende hunraklers skæl.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 20 x 15 m (50 x 35 cm/år). Dunbirk vokser langsommere fra 25 – 30 års alderen og holder næsten op med at vokse fra 60 – 70 års alderen. Dunbirk kan blive cirka 100 år gammelt.

Voksested 

Dunbirk er en pionerplante, som klarer sig bedst på et lysåbent voksested med en fugtig, sur og næringsfattig jordbund. Den stiller meget små krav til jordbunden og kan gro på alle jordtyper, også på fugtige, sure og tørveholdige jorder, hvor den ofte er det første træ, der indvandrer.

I Lille Vildmose i Himmerland findes den sammen med bl.a. alm. star, blåtop, dyndstar, hvid næbfrø, mosebølle, rundbladet soldug, smalbladet mangeløv og Sphagnum cuspidatum (en tørvemos-art)

Anvendelse 
Den er egnet som spredt indblanding og som ammetræ på ikke for vindudsatte, lidt fugtige lokaliteter i skovkanter og i læ- og vildtplantninger. Tåler nogen beskæring. De lette små og tørre frø ædes af småfugle om vinteren.

Beskæring 
Dunbirk bør ikke beskæres hvor det vokser som prydtræ, da udseendet skamferes. Foretages alligevel beskæring bør beskæringen ske i august – september måned, da træet ellers har stor risiko for at forbløde.

Sygdomme 
Dunbirk kan få karakteristiske heksekoste forårsaget af en svampen Taphrina betulina.

Note

Kilde/litteratur 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (cd-rom).

Eksterne henvisninger 
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet  

Træer
Birk
Planter i Danmark
Dunet gedeblad

 
Dunet Gedeblad (Lonicera xylosteum) er en op til 5 meter høj busk, der vokser i skove og krat. Den har de samme hvide blomster som Kaprifolie. Hele planten, altså også de fristende, røde bær, er giftig.

Beskrivelse 
Dunet Gedeblad er en løvfældende busk med en bred, overhængende og tætgrenet vækstform. Barken er først brungrå og håret. Senere bliver den grå og glat, og til sidst skaller den af i smalle strimler. Knopperne sidder modsat med "reserveknopper" i 2-3 etager ovenover. De er alle udspærret vinkelret fra grenen, de er smalle, spidse og grå. Bladene er ovale, helrandede og dunhårede (efter et par måneder dog næsten helt hårløse). Oversiden er mørkt grågrøn, mens undersiden er lysegrøn.

Den blomstrer i maj-juni. Blomsterne sidder parvis i bladhjørnerne. De har samme form som Kaprifolie-blomster, og de er gulhvide og uden duft. Frugterne er klare, røde bær. Frøene spirer villigt.

Rodnettet består af vidt forgrenede hovedrødder med fint og tæt forgrenede siderødder, der ligger højt i jorden. Grene, der når jorden, slår rod.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 4 × 3 m (40 × 30 cm/år).

Voksested 
Dunet Gedeblad er naturligt hjemmehørende i Danmark, hvor den danner underskov, skovbryn og krat i lyse løvskove på mineralrig lerbund.

Den er hårdfør og tåler stærk skygge, men den trives dog bedst på den bedre jord. Den er temmelig almindelig på Øerne, men i øvrigt sjælden.

Anvendelse 
Busken tåler beskæring godt. Dunet gedeblad er en god kant- og underplante både i læplantninger, skovbryn og vildtplantninger.

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger 
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet  

Buske
Hvide blomster
Gedeblad, Dunet
Gedeblad, Dunet
Havtorn (art)

Havtorn (Hippophaë rhamnoides ssp. rhamnoides) er en op til 6 meter høj busk, der vokser i kystnære områder i det nordvestlige Europa inklusive Danmark. Andre underarter af havtorn er udbredt i Centralasien, Himalaya, Tibet og Kina. Busken bærer om efteråret og ud på vinteren gule eller orangerøde frugter. Smagen er særpræget og syrlig, men ikke besk. Havtorn kaldes også sandtorn, klittorn, klittjørn eller havtidsel.

Beskrivelse 
Havtorn er en løvfældende busk med en åben og opret, stiv vækstform. Alle skud bærer talrige grentorne. Barken er først brun og håret. Senere bliver den grå med bronzefarvede hår, og til sidst kan gamle grene skalle af i smalle strimler. Knopperne er spredte, bronzebrune og ganske små. Hanlige buske bærer desuden knopper med hanlige blomsteranlæg, og de er tætsiddende, tykke og bronzegyldne.

Bladene er linje- eller lancetformede med hel rand. Oversiden er grågrøn og spredt behåret, mens undersiden er sølvhvid og meget tæt håret. Havtorn blomstrer og bestøves i april-maj. Fra juni kan man se anlæg til de kommende bær på hun busken. I løbet af de kommende måneder vokser havtornbærrene. Først er de grønne og siden, når de modnes bliver de gule eller orange. De er modne til høst fra midten af august og frem til slut september, alt afhængig af sorten og vejret. Smagen er dejlig syrlig med et eksotisk præg, men ikke besk. Frøene spirer villigt.

Rodnettet består af tykke, svagt forgrenede rødder, der ligger lige under jordoverfladen, eller som går dybt ned. Sandtorn sætter masser af rodskud. Busken omsætter luftens kvælstof (N) til brugbare forbindelser ved hjælp af nogle strålesvampe i knolde på rødderne.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 5 x 3 m (25 x 20 cm/år), men planter fra danske frøkilder er knapt så høje og meget mere brede.

Voksested 
Busken vokser på helt skyggefri jord med et højt kalkindhold. Under disse forhold kan den både være pionérplante og danne krat eller skovbryn. I Danmark findes havtorn vildtvoksende på skrænter og i klitter med fuld sol.

Havtorn findes i flere typer, f.eks. en lav NV-dansk og en højere SØ-dansk busk, begge med mange og lange torne. Den er meget lyskrævende og særlig velegnet til vindudsatte kystzoner. Tåler saltholdig luft. Havtorn kan gro næsten overalt, også i sand og grus. Nogle typer sætter mange rodskud.

Anvendelse 
Bærrene ædes af mange fuglearter, herunder fasan. Busken kan bruges i læhegn, vildtremiser eller som skræntsikring på løs og sandet jord. Havtorn er også en yndet ingrediens i kryddersnaps.

Den tåler beskæring godt.

Sorter 
 Askola
 Frugana
 Habego
 Sirola

Planteformering 
Havtorn kan formeres via frø, rodskud, hårde eller bløde stiklinger

Kilder 
 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger 
 Sten Porse: Plantebeskrivelser, DCJ 2003 (CD-Rom).

Noter

Eksterne henvisninger 

 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet 

Frugtbuske
Nytteplanter
Tørketålende planter
Smukke frugter
Bær
Havtorn
Arthur Conan Doyle

Sir Arthur Conan Doyle (født Arthur Ignatius Conan Doyle; i Edinburgh, 22. maj 1859, død 7. juli 1930) var en skotsk læge og forfatter. 

Han skabte prototypen på alle moderne detektiver, den uforlignelige Sherlock Holmes, hvis eventyr først blev bragt i The Strand Magazine. Hans detektiv brugte den videnskabelige metode: Det er en stor fejl at teoretisere, før man har data. Ellers fordrejer man let data, så de passer til teorien.

Ved siden af historierne om Sherlock Holmes skrev han romaner (bl.a. en serie science fiction med videnskabsmanden professor Challenger som hovedperson) samt historiske romaner med udgangspunkt i personen sir Nigel Loring. Flere af Conan Doyles romaner og noveller er ikke oversat til dansk.

Conan Doyle forsøgte forgæves at få lov at deltage i Boerkrigen, men blev afvist pga. alder, men bidrog som frivillig kirurg.

Forfatteren benyttede sin popularitet til at stille op til Parlamentet for det Konservative Parti.

Doyle blev udnævnt til Deputy Lieutenant of Surrey, en æresstilling for fremtrædende medlemmer af lokalsamfundet.

På sine ældre dage helligede Conan Doyle sig helt den overnaturlige verden og brugte sin tid og formue på at overbevise andre om det overnaturlige, ofte til skade for hans ry. Conan Doyle udgav i 1922 bogen The Coming of the fairies, hvori han talte for eksistensen af feer ud fra et sæt fotografier, der skulle vise billeder af disse væsener.

Conan Doyle var i 36 år medlem af Society for Psychical Research, da han døde i en alder af 71. Han skrev 10 bøger om spiritisme, og selv hans gode ven Harry Houdini, som forsagede al spiritisme som tricks, blev af Doyle anset for at være et medie, og det bragte venskabet til ende.

Referencer

Eksterne henvisninger 
 

 
 
 

Skønlitterære forfattere fra Skotland
Krimiforfattere fra Storbritannien
Frimurere fra Skotland
Sherlock Holmes
Personer fra Edinburgh
Personer døde af hjertestop