alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ново Кономлади

Но̀во Кономла̀ди е село в Югозападна България. То се намира в община Петрич, област Благоевград.

География
Селото е разположено североизточно от Петрич, на левия бряг на Струма.

История 
До 14 август 1934 година селото се нарича Нови чифлик или Ени чифлик.

Митрополит Емилиан Мелнишки пише, че на 1 януари 1908 година 10-членна българска чета се сражава 6 часа при Ени чифлик.

В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Йени чифлик (Yéni-tchiflk) е посочено като село с 16 домакинства и 65 жители българи. Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) населението на селото е 56 души, от които 50 българи-християни и 6 турци.

По-голямата част от хората там са наследници на бежанци от село Кономлади (днес Макрохори), Костурско, попаднало след Междусъюзническата война от 1913 година в пределите на Гърция.

В 1985 година Ново Кономлади има 302 жители.

При кметуването на Андон Кузов са построени чешма на площада на селото и паметник на войводата от Кономлади Христо Цветков.

Селото има всяка година събор на Илинден.

 Кметове и кметски наместници
 1995–2007 – Андон Кузов
 2007–2015 – Александър Кобуров
 от 2015 – Марияна Мурлева

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Личности 
Родени в Ново Кономлади
  Васил Илиев Топчиев (1900 - юли 1924), преселен като малък в Левуново, където работи като ратай и участва в учредяването на партиен комитет в селото; обвинен от ВМРО, че е откраднал оръжие от организацията, е измъчван и убит през юли 1924 г.
  Димитър Траянов Васильовски (1912 - 1997), член на БКП от 1942 г., член на Окръжния комитет на БКП в Петрич от 1942 до 1944 г., след Деветосептемврийския преврат в 1944 г. работи в околийските комитети на ОФ и БКП в Петрич, оставя спомени
   Методи Атанасов Васильовски (1936 - 2023), полковник от КДС
  Стоян Мурин (1930 - 2018), български писател

Починали в Ново Кономлади
  Христо Цветков (1877 – 1934), български революционер, войвода на ВМОРO

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Право бърдо

Пра̀во бъ̀рдо е село в Югозападна България. То се намира в община Петрич, област Благоевград.

География
Село Право бърдо се намира в планински район. Селото е разположено в южните склонове на планината Огражден, югозападно от село Долна Рибница. Климатът е преходносредиземноморски, с летен минимум и зимен максимум на валежите.

История 
Селото се споменава в османски данъчен регистър от 1570 година. Според него в селото живее 1 мюсюлманско и 30 християнски домакинства.

През XIX век Право бърдо е малко чисто българско село, числящо се към Петричка кааза на Серски санджак. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Прабо бридо (Prabo brido) е посочено като село с 15 домакинства с 40 жители българи.

Според известната статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) от 1900 година селото е населявано от 108 жители, всички българи-християни. Съгласно статистиката на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година населението на селището се състои от 120 българи екзархисти.
 
При избухването на Балканската война през 1912 година петима души от селото са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Първомай (село)

Първома̀й е второто по големина село в Югозападна България. То се намира в община Петрич, област Благоевград.

География 
Село Първомай е разположено в Петричко-Санданската котловина в най-ниската част между планините Беласица и Огражден. В близост тече река Струмешница, която се влива в река Струма. Климатът е преходно-средиземноморски и е подходящ за отглеждане на всякакви плодове и зеленчуци, овощни дръвчета и някои субтропични растения. Зимата е мека, а лятото по-горещо. Поради климатичните промени последните години се наблюдава постепенното изчезването на сезона зима. Селото е удобен изходен пункт за изкачването на връх Маркови кладенци и високите части на Огражден планина.

История и религия 
Село Първомай е сред най-младите населени места в България. То е признато за село на 12 декември 1955 година от населена местност в землището на Мендово. Училището е най-старата институция от 1947 година. От признаването на селото до 1987 година е общински център с 26 села в състава на общината, предимно в планината Огражден и в нейното подножие.

Мнозинството от жителите на селото са българи-християни, преселници от планинските села в Огражден. Първите преселници в селото са от Долна Рибница, образували махала в местността Чалията. След тях се заселват жители на селата Чуричене, Право бърдо, Мендово, Иваново, Кавракирово, Крушица, Гега, Волно, Белтока, Крънджалица, Боровичене, Зойчене, Долене и Дреновец.

Население 
Според броя на своите жители село Първомай е в топ 10 на най-големите селища в Благоевградска област и е второто по големина село в областта. То е по-голямо от градовете Белица (3362), Добринище (2836), Мелник (217) и Хаджидимово (2730), както и от общинските центрове Струмяни (960), Гърмен (1998) и Сатовча (1944 жители).

Статистически данни за развитието на броя на населението на село Първомай, събрани от официалните преброявания на населението:

 1956 г. – 258 жители;
 1965 г. – 914 жители;
 1975 г. – 1557 жители;
 1985 г. – 2503 жители;
 1991 г. – 2920 жители;
 2001 г. – 3302 жители;
 2011 г. – 3428 жители.

При преброяването през 2011 г. 86,7 % от населението (2973 души) се определят като българи, а 13 % (448 души) не отговарят.

Към 15 март 2017 г. населението на село Първомай е 3686 души по постоянен адрес и 3346 души по настоящ адрес.

Редовни събития 
Всяка година на 1 май се организира традиционният събор на селото. Той е повод за провеждането на културни и спортни събития като състезания по народни песни и танци, футболен турнир на малки врати, турнир по шах, турнир по ловна стрелба, маратон и др., където много талантливи любители на тези занимания имат възможността да разкрият своите заложби.

Личности 
 Починали в Първомай
  Костадин Попов (Попстоянов) (около 1850 – 1904), български революционер, войвода на ВМОК

Външни препратки 
 Снимки на Първомай
 Официален сайт на село Първомай

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Рибник (село)

Рѝбник е село в Югозападна България. То се намира в община Петрич, област Благоевград.

География
Селото се намира в Петричко-Санданската котловина в югоизточното подножие на Огражден планина на левия бряг на река Рибник. Източно от землището му тече река Струма. Отстои на около 12 километра северно от общинския център Петрич. Климатът е преходносредиземноморски с летен минимум и зимен максимум на валежите. Средната годишна валежна сума е около 600 мм. Почвите са предимно хумосно-карбонатни и леко песъчливо-глинести.

История 
До 1932 г. Рибник е населена местност на село Старчево. До 1959 г. е самостоятелна махала, а до 1963 г. е слято със Старчево. След тази година е отделно село.
 
В землището на селото са регистрирани археологически обекти от античността и средновековието. Рибник е заселено през есента на 1923 година от българи-бежанци от село Хаджи бейлик, Демирхисарско (днес в Гърция). Първоначално строят колиби, а по-късно къщи - тип „шаронки“. Основен поминък на населението е земеделието.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Ръждак

Ръжда̀к е село в Югозападна България. То се намира в община Петрич, област Благоевград.

География
Село Ръждак е разположено в подножието на планината Беласица, на около 2 км от град Петрич.

История 
Името на селото произлиза от ръждивата вода, която течала от изворите му. Старото село е сгушено в планината Беласица и голяма част от къщите са от времето на османската власт. Строени са от типичния кирпич, слама и пръчки. След Освобождението къщите са изоставени от изселващите се турци и в тях се настаняват българи — бежанци от Егейска Македония (днешна Гърция). Новото село е застроено с масивни къщи като продължение на старото и се отдалечава от планината Беласица по посока град Петрич. Ръждак е село на територията на България от 1912 г.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
Населението на селото изповядва християнската вяра.

Бележки

Външни препратки 
 Официален сайт на селото 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Беласица
Самуилова крепост (село)

Самуѝлова крѐпост е село в Югозападна България, община Петрич, област Благоевград, без население.

География 
Самуилова крепост се намира в землището на село Ключ.

История 
Селото е било махала, която придобива статут на село на 18 юли 1995 година.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Струмешница (село)

Струмѐшница е село в Югозападна България. То се намира в община Петрич, област Благоевград.

География 
Село Струмешница е разположено на 14 километра западно от общинския център Петрич в южното подножие на планината Огражден в Петричката котловина. Климатът е преходносредиземноморски с летен минимум и зимен максимум на валежите. Средната годишна валежна сума е около 550 милиметра. Край селото тече река Струмешница, която огражда землището му от юг, а източно от него - река Градешница. Селото е един от изходни пунктове за високите части на Огражден.

История 

Село Струмешница е признато през януари 1963 година от населено място Самуилова крепост за село. Дотогава населеното място е известно и с името Градешница. Първите заселници се установяват през 1949 година и са от днешното село Гега, махала Учкунци.

Население

Демография през годините 

При преброяването през 2011 г. населението на с. Струмешница е 360 жители. От етническа гледна точка, повечето от жителите (94,16%) са българи, като малцинство от роми е само 1,11%. Етническата принадлежност е неизвестна за 0,27% от населението.

Етнически състав 

 Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 
Точно след селото се намира Самуиловата крепост. Тук през 1014 година става Беласишката битка между цар Самуил и византийските войски.

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Тонско дабе

То̀нско да̀бе е село в Югозападна България. То се намира в община Петрич, област Благоевград.

География
Село Тонско дабе се намира в планински район.

История 
През XIX век селото е чисто българско, числящо се към Петричка кааза. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Понско дабе чифлик (Ponsco dibé Tchifliq) е посочено като село в Петричка каза с 15 домакинства r 52 жители българи. Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) от 1900 година в Тонско Дѫбе живеят 120 жители, всички българи-християни. Съгласно статистиката на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година населението на Тонско дабе (Tonsko-Dabé) се състои от 104 българи екзархисти.

При избухването на Балканската война през 1912 година един жител на селото е доброволец в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Тополница (пояснение)

Тополница може да се отнася за някой от следните топоними.

България 
 Тополница – река, извираща от Средна гора, ляв приток на Марица
 Тополница – река, извираща от Верила, десен приток на Джерман
 Тополница – река, извираща от Верила, ляв приток на Струма
 Тополница – язовир на река Тополница (Средна гора)
 Тополница – село в област Благоевград
 Тополница – село в област Кюстендил
 Тополница – археологически парк край село Чавдар, Пирдопско

Северна Македония 
 Тополница, село в община Македонски брод
 Тополница, село в община Радовиш

Румъния 
 Тополница, река, ляв приток на Дунав
 Тополница, пещера

Сърбия 
 Тополница, село в община Майданпек
Чурилово

Чурѝлово е село в Югозападна България. То се намира в община Петрич, област Благоевград.

География
Село Чурилово се намира в планински район.

История 
Всички местни християни са под ведомството на Българската екзархия. По данни на секретаря на Екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в Чурилово (Tchourilovo) има 544 българи екзархисти.

До 1947 година Чурилово е махала на бившето сборно село Игуменец.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 
 Край селото се намира Чуриловският манастир.

Личности 
Родени в Чурилово
  Андон Георгиев Попов - Фокеро (? - 22 октомври 1922), роден в семейството на отец Георги, който е член на ВМОРО, загинал в сражение с чета на ВМОК. Андон учи в Чурилово, служи в авиацията и затова получава прякора Фокеро. Развива активна левичарска политическа дейност, заради което на 22 октомври 1922 година е отвлечен от дейци на ВМРО, принуден да гледа обесването на Никола Попов и Малин Шуманов и след мъчения убит
  Вангел Марков, македоно-одрински опълченец, нестроева рота на Трета солунска дружина

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Чуричени

Чурѝчени или Чуричене е село в Югозападна България. То се намира в община Петрич, област Благоевград.

География
Село Чуричени се намира в планински район. Разположено е в южните склонове на планината Огражден, в подножието на връх Куковски чукар.

История 
Селото се споменава в османски дефтер от 1570 година с днешното си име Чуричени. През същата година в него живеят 31 християнски домакинства.

През XIX век е чисто българско село, числящо се към Петричка кааза. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Чоришене (Tchorichené) е посочено като село с 85 домакинства с 334 жители българи.

Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) от 1900 година село Чоричене е населявано от 720 жители, всички българи-християни. Според статистиката на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година населението на селото се състои от 944 българи екзархисти. В селото има 1 начално българско училище с 1 учител и 9 ученици.

При избухването на Балканската война през 1912 година десет души от селото са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Известни личности 

 Родени в Чуричени
  Анго Костадинов (1831 – ?), български хайдутин и революционер, деец на ВМОК
  Анго Панов, доброволец в четата на Иван Атанасов – Инджето през Сръбско-българската война в 1885 година
  Надка Голчева (р. 1952), българска баскетболистка
  Стоян Германов (р. 1937), български историк, доц. д-р, научен секретар на Македонския научен институт
  Тасе Панов, доброволец в четата на Иван Атанасов – Инджето през Сръбско-българската война в 1885 година

 Починали в Чуричени
  Стойко Бакалов (Бакалчето) (1872 – 1928), български революционер, войвода на ВМОК

Литература 
 Германов, Стоян. „Чуричене и Огражден“, София, 2013, 132 стр.

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Петрич
Бачево

Бачѐво е село в Югозападна България. То се намира в община Разлог, област Благоевград.

География
Село Бачево се намира на 6 km от град Разлог в планински район, в южните склонове на Рила. Край селото се намират Бачевските минерални води.

История 
В XIX век Бачево е смесено християнско и мюсюлманско селище в Неврокопска кааза на Османската империя. Църквата „Свети Димитър“ е от 1835 година. В същата 1835 година поп Теодосий отваря в Бачево килийно училище. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Бачево (Batchévo) е посочено като селище със 167 домакинства, 380 жители българи-християни и 320 жители помаци.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

Съгласно статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) към 1900 година Бачево е смесено българо-християнско и българо-мохамеданско селище. В него са живели 650 българи-християни, 570 българи-мохамедани, 60 власи и 65 цигани.

При избухването на Балканската война в 1912 година 13 души от Бачево са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Редовни събития 
На Тодоровден се провеждат конни състезания, на Гергьовден – курбан на селото, а съборът на селото е през август.

Личности 

Родени в Бачево
  Атанас Попстоянов (1894 – 1923), деец на БЗНС
  Благо Прангов (р. 1933), български писател
  Георги Манушкин (1878 – 1923), български революционер и политик
  Иван Г. Ангелов, македоно-одрински опълченец, 38-годишен, земеделец, неграмотен, четата на Йонко Вапцаров, 2 рота на 14 воденска дружина
  Иван Арсенов, македоно-одрински опълченец, 30-годишен, земеделец, ІІІ отделение, четата на Йонко Вапцаров
  Йордан Цветков, български учител в Пловдивско и Пазарджишко, а след 1860 година в родното си село, след 1878 година е свещеник в родното си село, а от 1900 година в Бистрица, превежда на говорим език и разпространява църковни книги и молитви
  Коста Ганджов (1866 – 1912), български революционер
  Костадин Манушкин (1872 – 1912), български революционер
  Костадин Ян. Прангов, учител в родното си и околните села около 1860 година
  Кръстьо Рашев, български революционер, деец на ВМРО
  Петър Иванов Манушкин (1921 – 1944), български комунист, секретар на РМС в селото
  Росица Тоткова (22 октомври 1953), български политик от СДС

Починали в Бачево
  Костадин Манушкин (1872 – 1912), български революционер

Свързани с Бачево
  Георги и Коста Пенджекови, български учители в селото след 1860 година
  Стоян Иванов, свещеник и учител в селото през късното Възраждане, участник в националноосвободителното движение
  Костадин Катранджиев (1896 – 1944), български революционер

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Разлог
Елешница

Елешница може да се отнася за:

Реки 
 Елешница, река в област Варна, десен приток на Камчия България;
 Елешница, река в област Кюстендил, десен приток на Струма, България;
 Елешница (Матица), река в Софийска област, десен приток на Лесновска река (от басейна на Искър), България;
 Елешница (Бакьовска река), река в Софийска област, ляв приток на Батулийска река (от басейна на Искър), България;
 Елешница, река в област Шумен, десен приток на Голяма Камчия, България;
 Елешница, река в Южна България, десен приток на Рилска река;
 Елешница, река в област Благоевград, ляв приток на Места, България;

Села 
 Елешница, село в област Благоевград, България;
 Елешница, село в област София, България;
 Елешница, днес Феа Петра, село в дем Синтика, Гърция;

Други 
 Елешница, язовир на река Елешница в област Варна;
 Елешница, урановорудно находище в Югозападна България;
 Елешница, мост на Автомагистрала „Хемус“

Вижте също 
 Беласица, село в община Петрич, България, чието име до 1960 година е Елешница.
Белевехчево

Белевѐхчево е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

География
Село Белевехчево се намира в планински район.

Етимология 
Името произлиза от старобългарското  – „село“. Сравними са Долгаец и Вевчани. Началното име е Бѣловьсцьво, което е производно от  + . От него произлиза формата Бѣловьсьц с асимилация Беловесец > Белевесец.

История 
Църквата „Свети Георги“ е от средата на XIX век. От 1865 до 1873 година в селото съществува килийно училище, в което преподава поп Андон Анастасов. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Белевесчево (Bélévestchévo) е посочено като село с 32 домакинства и 100 българи.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) населението на Бѣлебезчево е 340 души, всички българи-християни.

В селото е организиран комитет на ВМОРО, в който влизат Никола М. Дековски, Георги и Костадин Точеви, Георги Стойчев Точев и Костадин Атанасов Точев. Гоце Делчев поддържа връзки с Никола Дековски, а ръководителят на Серски окръг Яне Сандански отсяда в къщата на Атанас Точев. Трима души от Белевехчево влизат с четата на Сандански – Георги Янев Волугаро, Аврам Ангелов Геренски и Стефан Илиев Угринов. На убития на 15 юни 1901 година Никола Дековски, по-късно в селото е поставен паметник.

При избухването на Балканската война тринадест души от Белевехчево са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Личности 
 Родени в Белевехчево
  Аврам Ангелов, македоно-одрински опълченец, 30 (32)-годишен, земеделец, ІІІ (ІV отделение), четата на Яне Сандански, 1 рота на 13 кукушка дружина
  Костадин Точев (1880 – ?), български революционер от ВМОРО

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Бождово

Бождо̀во (Божово, Буждово) е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

География
Село Бождово се намира в планински район.

История 
Следи от дейността на човека от късния период на железната епоха и античността са открити в южния край на селото в местността Гарван и местността Оградата.

Селото (Буздово) се споменава през 1365 година в инвентарен опис на манастира „Света Богородица Спилеотиса“ в Мелник, издаден от деспот Йоан Углеша, във връзка с наличието тук на поземлена манастирска собственост.

Село Бождово през годините на османската власт е чифлик на турски бейове, от които бождовските чифлигари се откупват по време на хуриета. Под името Бождово се открива в турски данъчни документи от 1659 и 1660 г. В миналото Бождово е смесено влашко-българско селище.

През XIX век Бождово се числи към Мелнишката кааза на Серски санджак. Църквата „Успение Богородично“ в селото е построена през 1859 година.

В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Бождово (Bojdovo) е посочено като село с 42 домакинства и 140 българи.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

В 1894 година Густав Вайганд в „Аромъне“ пише: „На сѣверъ отъ Мелникъ, въ планината Алабурунъ, аромѫнскитѣ села Буждова и Лупова иматъ 300 колиби.“

Към 1900 година според изследванията на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) селото наброява 710 жители, от които 250 българи-християни и 460 власи. Според статистиката на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) през 1905 година селото (Bojdovo) се числи към Мелнишка кааза. Християнското население се състои от 240 българи екзархисти и 570 власи.

Куцовласите са тук със стадата си само през лятото, защото през зимата са се отправяли към пасищата в Егейска Македония.

Като високопланинско село то служи за опора на ВМОРО. Според спомените на Яне Сандански през 1902 година в селото функционира комитет на ВМОРО с ръководител българинът Дуката. От 1903 до 1909 г. в селото има турски военен гарнизон.

При избухването на Балканската война единадесет човека от Бождово са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Личности 
Родени в Бождово
  Щерьо Димитров, доброволец в четата на Иван Атанасов – Инджето през Сръбско-българската война в 1885 година

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Арумънски селища
Виногради

Виногра̀ди е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

География
Селото се намира на 4 километра от град Мелник, на 15 километра от град Сандански.

История 
До 1934 година името на селото е Манджово (Манджов, Манчов чифлик).

Според разказите на по-възрастните хора, жителите на Манджово идват от местността Суракево. Като причина за изоставянето на местността се изтъква чумата, която по това време върлувала в селото. За да се спасят от чумата хората запалват селото и различните фамилии се заселват на други места – Дзегвели (сега с. Зорница), Манчов чифлик (по-късно с. Манджово, а сега с. Виногради) и Дере Мислим (сега с. Лозеница). По време на стопанска дейност в местността Суракево, която сега се намира в землището на с. Хърсово, местните жители са попаднали на гробове. Няма данни за строежа на погребалните съоръжения, но пръснатите по терена късове от плочи показват, че се касае до гробове, изградени от плочи. С тях са свързани откритите надгробни плочи с бюстове, изложени в музея в гр. Сандански.

През XIX век е малко чифликчийско селище с чисто българско население и се числи към Мелнишката каза на Османската империя. Църквата „Свети Димитър“ е от края на XVIII – началото на XIX век. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873, Манов (Manof) е посочено като село с 6 домакинства, като жителите му са 25 българи.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

Съгласно статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) към 1900 година в Манчо Чифлик живеят 300 души, всички българи-християни. Според статистиката на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година християнското население на селото (Mantchovo) се състои от 360 българи екзархисти.

Начално училище в селото е открито през 1918 година.

Известни фамилии в селото са: Карадакови, Галинови, Чипови, Ноцкови, Митушеви, Балаянкови, Цирови.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Редовни събития 
 Съборът на село Виногради е на Голяма Богородица, или последната събота-неделя на месец август.
 Трифон зарезан се празнува от всички лозари и винари в селото на 1 февруари.

Личности 
 Родени във Виногради
  Атанас Кацулов (1928 – 2017), български лекар;
   Валентин Ноцков, свещеник в църквата „Свети Иван Рилски“ в Чикаго;
  Димитър Тонев, директор на Ядрения институт към БАН;
  Илия Вичов, дългогодишен кмет, починал в началото на 1970-те години;
  Любен Божков (р. 1946), народен певец.

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Вихрен (село)

Вѝхрен село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград. До 1960 година името на селото е Лески ().

География
Село Вихрен се намира в планински район.

История 
В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Сески (Seski) е посочено като село с 25 домакинства и 90 българи.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) населението на Лѣски (Ляски) е 180 души, всички българи-християни.

При избухването на Балканската война в 1912 година девет души от Лески са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 
С околностите на селото е свързана легенда за Иван Рилски, който е живял наблизо. Има параклис „Свети Иван Рилски“ на около 4 км от селото и място в скалата, където светецът е преспивал. Самото село, по поречието на река Санданска Бистрица е заобиколено от чинарова гора, някои дървета от която са на възраст от 200 до 500 години.

До селото е разположен дневният изравнител на ВЕЦ „Лиляново“, част от Каскада „Санданска Бистрица“.

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Вълково

Въ̀лково е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

География
Вълково се намира в подножието на Малешевската планина.

История 
В края на XIX век Вуксан или Въксан е малко турско село в Османската империя. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Въксeн (Vëksen) е посочено като село в Мелнишка каза с 16 домакинства и 38 жители мюсюлмани.

Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) във Вуксан, Петричка каза, живеят 40 българи и 190 турци.

Село Вълково е заселено през 1921 г. от македонски българи - бежанци и преселници от Егейска Македония и други краища. Първоначално е населено място на име Вуксан. През 1931 г. е преименувано на Вълково и е признато за самостоятелно село.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Голем Цалим

Голѐм Ца̀лим е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

География
Голем Цалим се намира в планински район.

История 
Църквата „Свети Илия“ е изградена в 1865 година.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Тимар Цалип (Timar tsalipe) е посочено като село с 30 домакинства и 110 българи, а Вакъф Цалип с 45 домакинства и 150 българи.

Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) населението на Вакъвъ Цалимъ е 210 души, всички българи-християни, а на Тимаръ Цалимъ е 185 души, всички българи-християни.

При избухването на Балканската война в 1912 година четирима жители на Голем Цалим са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Горна Сушица

Го̀рна Сушѝца е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

География
Село Горна Сушица се намира в планински район.

История 
Според старо предание жителите на селото са преселници от Неврокопския край. По време на поробяването на тези земи под османска власт, те са принудени да избягат от родния си край и да се заселят на по-безопасно място. Така успяват да съхранят имената и религията си.

В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Горна Сушица (Gorna souchitsa) е посочено като село с 85 домакинства с 300 жители българи.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

Между 1896 – 1900 година селото преминава под върховенството на Българската екзархия. Към 1900 година според изследванията на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) селото наброява 515 жители, от които 500 българи-християни и 15 власи.

Според статистиката на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година християнското население на Горна Сушица наброява 560 българи екзархисти. В селото функционира българско начално училище с 1 учител и 22 ученици.

На 10 февруари 1908 година според митрополит Емилиан Мелнишки от заловен край Мелник куриер на ВМОРО, носещ писмо от организацията до комитета в село Манджово, властите разбират, че четата на Яне Сандански от 12 души се укрива в къщата на Дино Бориков. Къщата е обсадена, но четата успява да се измъкне. Властите арестуват много жители на селото, включително Бориков.

В 1912 година е построена църквата „Свети Димитър“.

При избухването на Балканската война в 1912 година единадесет души от Горна и Долна Сушица са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 
Над село Сушица има 3 язовира – голям, среден и малък.

Редовни събития 
Всяка година на Петковден се провежда традиционният събор на селото. На площада пред черквата се прави курбан за здраве.

Празникът на селото е на 29 юни, Петровден, като също се прави курбан. Третият курбан се прави на 2 май.

Личности 
Родени в Горна Сушица
  Гоце Манолев (1872 – 1924), деец на ВМРО
  Динчо Балкански (? - 1924), деец на ВМРО
  Стоян Ангов Юруков - Брадата (12.05.1869 – ?), деец на ВМРО
  Димитър Апостолов (1882 – 1922), деец на ВМРО, убит през септември 1922 година от органи на полицията при конфликта на ВМРО с правителството на БЗНС.

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Горно Спанчево

Го̀рно Спанчѐво е село в Югозападна България, в община Сандански, област Благоевград.

География
Село Горно Спанчево се намира в подножието на Пирин планина. През него минава третокласен път от ГКПП Златарево и село Катунци за град Гоце Делчев през прохода Попови ливади.

История

Етимология 
Името е по изчезналото лично име *Спан < спан „който много спи“. Сравними са местното име Спанча, горист хълм и пасище на З от Алистрат, Драмско, селищните имена Долно Спанчево, Петричко, Спанчов, Силистренско, Спанчово, Ругуновско, Спанчево, Кочанско, Спанци, Леринско, Спанците, Габровско, река Спанч, Кукушко.

В Османската империя 
През XIX век Горно Спанчево е част от Демирхисарска каза на Османската империя. През 1876 година на мястото на по-стар храм е изградена църквата „Света Петка“ - паметник на културата. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Горно Спанчово (Gorne-spantchovo) е посочено като село с 42 домакинства и 130 жители българи.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) от 1900 година селото е населявано от 250 жители българи-християни и 30 власи.

Според статистиката на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година селото (Gfrno-Spantchevo) вече се числи към Мелнишка кааза. Християнското население на Горно Спанчево се състои от 320 българи екзархисти. В селото функционира 1 начално българско училище с 1 учител и 17 ученика.

В България 
През 1985 година селото има 206 жители. Към 1 януари 2008 година населението на селото брои 92 жители.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Икономика 
В селото се намира ВЕЦ „Спанчево“, част от Каскада „Пиринска Бистрица“.

Редовни събития 
Редовно събитие е съборът на село Горно Спанчево, който се провежда всяка година 25 – 26 юли.

Личности 
Родени в Горно Спанчево
  Ангел Поповчев (1868 - 1905), български революционер от ВМОРО
  Ангел Харизанов Спанчовалията (1870 – 1902), български революционер, деец на ВМОК, роден в Горно или Долно Спанчево
  Георги Спанчовалията (Георги Иванов Шуплев, 1869 – 1903), български революционер, деец на ВМОРО
  Паскал Апостолов, македоно-одрински опълченец, 26-годишен, земеделец (тютюнджия), неграмотен, Струмишка чета, 2 рота на 13 кукушка дружина

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Долени

До̀лени е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

География
Село Долени се намира в планински район.

История 
Църквата „Света Петка“ е от средата на XIX век.

Според Рилската грамота на цар Иван Шишман от 1378 година селото е собственост на Рилския манастир.

В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Доляне (Doliané) е посочено като село с 35 домакинства и 120 българи. Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) от 1900 година селото брои 200 жители, всички българи-християни.

При избухването на Балканската война през 1912 година двама души от селото са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Личности 
Родени в Долени
  Динчо Сугарски (1896 - 1924), деец на ВМРО

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Ковачево

Ковачево може да се отнася за:

 Ковачево, село в Област Благоевград, България;
 Ковачево, село в Област Пазарджик, България;
 Ковачево, село в Област Стара Загора, България;
 Ковачево, село в община град Нови пазар, Сърбия;
 Ковачево Село, село в община град Тузла, Босна и Херцеговина.
Кърланово

Кърла̀ново е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

География
Село Кърланово се намира в планински район.

История 
До 1912 година селото има паралелно име Златков чифлик или Златково, произхождащо от злато.

В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Златко (Zlatko) е посочено като село с 16 домакинства и 50 българи. Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) населението на Златково е 120 души, всички българи-християни, а на Кърланово е 192 души, всички българи-християни.

При избухването на Балканската война в 1912 година двама души от селото са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Личности 
Родени в Кърланово
  Георги Манолов, македоно-одрински опълченец, 21-годишен, 4 рота на 5 одринска дружина, убит на 6 (8) юли 1913 година на връх Говедарник
  Григор Беганов (1891 - 1944), български революционер от ВМРО
  Панайот Ангов, македоно-одрински опълченец, 40-годишен, четата на Дончо Златков  
Починали в Кърланово
  Стефан Кръстев-Пиперката (? – 1923), светиврачки околийски войвода на Вътрешната македонска революционна организация

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Ладарево

Ла̀дарево е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград. До 1934 година името на селото е Горни Орман, но Ладарево е паралелно име на селото.

География
Ладарево е малко китно селце, сгушено в южните поли на величествената Пирин планина. Разположено е точно по средата на линията, свързваща градовете Сандански и Мелник. Има много добър потенциал за селски туризъм. Свързано е с асфалтов път с магистрала Е79 – на 7 км от нея в района на село Ново Делчево. През селото минава малка рекичка, която се влива в река Струма. Интересни обекти в радиус 20 км са град Сандански, град Мелник, Роженския манастир, Рупите с къщата и черквата Св. Петка на Леля Ванга, село Марикостиново с неговите уникални минерални бани, град Петрич.

Южно от селото се намира черквата „Света Марина“, до която са гробищата на селото и на съседното село Ласкарево. На 17 юли - Маринден - селото има събор, дава се курбан по заръка на леля Ванга и се почита Света Марина.

История 
В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Горне Ормане Ласкарево (Gorné Ormané Lidarévo) е посочено като село с 28 домакинства и 100 българи.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) населението на селото е 360 души, всички българи-християни.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Личности 
 Родени в Ладарево
 Стоян Иванов Антонов, български военен деец, поручик, загинал през Втората световна война
 Костадин Димитров Георгиев (18 септември 1920 – 31 януари 2013), о.з. полковник, началник отдел в МНО, командвал картечен взвод (с чин лейтенант) през Отечествената война 1944 – 1945 година.
 Георги Димитров Георгиев (15 март 1919 – 16 март 1984) о.з. полковник, началник отдел в МВР, награждаван с множество ордени и медали за заслуги към Родината и МВР.
 Георги Христов Шингаров (7 септември 1934) медик, виден български учен, професор, доктор на философските науки, член на Руската академия на медицинските науки.
 Димитър Георгиев (Хаджи)Милев (20.12.1895 – 24.10.1976) бивш кмет на селото, виден земеделец, най-големия пчелар в региона.

 Свързани с Ладарево
  Михаил Йоанов (? – 1892), български възрожденски общественик

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Ласкарево

Ла̀скарево е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

География
Ласкарево е разположено в полите на Пирин. Селото се намира на около 7 километра от Сандански.

История 
До 1934 година името на селото е Долни Орман, но Ласкарево е паралелно име на селото. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Долне Ормане Ласкарево (Dolné Ormané Laskarévo) е посочено като село с 42 домакинства и 140 българи.

В 1891 година Георги Стрезов споменава селото, което по това време е махала на село Орман:

Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) населението на селото е 160 души, всички българи-християни.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 
Селото има много забележителности. Има читалище, кръстено на Веселин Бабалеев, участник във Втората световна война, има и библиотека.

Редовни събития 
Всяка година в селото се провежда събор по случай Спасовден и в храма „Свети Спас“ се провежда литургия.

Личности 
Родени в Долни Орман
  Костадин Ласкарев, деец на ВМОРО, на 8 февруари 1903 година в неговата къща 8-членната чета на Яне Сандански води сражение с 460 души турска войска, което първото сражение между чета на ВМОРО и османски части в Мелнишко

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Лебница (село)

Лѐбница е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

История
В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Лиебница (Liébnitsa) е посочено като село с 6 домакинства и 24 жители българи.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Лехово

Лѐхово е село в Югозападна България.
То се числи към кметство Петрово, община Сандански, област Благоевград.

География
Село Лехово се намира в планински район. Разположено е в северозападните разклонения на планината Славянка. Климатът е преходно-средиземноморски с летен минимум и зимен максимум на валежите. Средната годишна валежна сума е около 600 мм. Почвите са предимно излужени канелени горски.

История 
Според историка от началото на ХХ век Васил Миков селото е основано от полски заселници. На днешното си място селото възниква през 1913 година от българи-бежанци от старото село Лехово, останало по силата на Букурещкия договор на гръцка територия.

През октомври 1925 година по време на гръцко-българския пограничен конфликт, известен като Петрички инцидент, селото е окупирано от гръцката армия. На 22 октомври 1925 - та гръцките агресори убиват 43 годишния Иван Шарков, 18 годишния Тодор Бундев и 11 годишната Стоя Пишиева.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански
Лешница

Лешница може да се отнася за:

 Лешница, резерват в землището на село Ясеново, община Казанлък, област Стара Загора, България
 Лешница, село в област Благоевград, България;
 Лешница, село в област Ловеч, България;
 Лешница, село в община Гостивар, Република Македония;
 Лешница, село в община Кичево, Република Македония;
 Лешница, село в община Поградец, Албания.
 Лешница, река в община Казанлък, област Стара Загора, България;
 Лешница, река в Полша;
 Лешница, село в община Ормож, Словения.

 Вижте също
 Елешница, село в Област Благоевград, България, чието алтернативно име е Лешница;
 Ляшница, бивше село в област Благоевград, България;
 Обел, село в област Благоевград, чието име до 1960 г. е Лешница.
Лиляново

Лиля̀ново е село в Югозападна България. То се намира в община Сандански, област Благоевград.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

География 
Село Лиляново се намира в планински район по протежение на долината на река Санданска Бистрица. Разположено е по пътя от Сандански за вилната зона Попина лъка.

История 
В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Леляново (Lélianovo) е посочено като село с 38 домакинства и 120 българи.

В 1891 година Георги Стрезов пише за селото:

Към 1900 година според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) населението на селото е 412 души, всички българи-християни.

Икономика 
В землището на Лиляново са разположени основните съоръжения на Каскада „Санданска Бистрица“, включително две от трите електроцентрали - ВЕЦ „Попина лъка“ и ВЕЦ „Лиляново“.

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Сандански