alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Мърчаево

Мърчаево е село в Западна България. То се намира в район Витоша на Столична община, област София. Селото е известно с името Светляево сред последователите на Бялото братство.

География 
Мърчаево се намира на 19 км югозападно от София, отляво на пътя София-Перник, между Владая и Рударци. Селото е живописно разположено в западния склон на природен парк Витоша на 800 – 1000 м надморска височина. Населението на Мърчаево е около 1200 души.

Селото се обслужва от 1 автобусна линия: № 59.

История 
Селото има древна история, за което свидетелстват археологическите разкопки от стара тракийска крепост. За пръв път селото е споменато в целокупния съкратен регистър на цялата Османска империя от 1530 г., под името „Село Мирчайъ“ (Mirçayı k., Sofya kz.: 196) от казата София (Istanbul – BOA, TD 370, s.196) и през 1576 г. в турския регистър на джелепкешаните. Богатството на планината Витоша е спомогнало за развиване на каменоделския, въглищарския и рударския занаяти. Независимо от развитото занаятчийство, населението не е нараствало и към 1928 г. е наброявало 496 жители. На югозапад от селото е изграден манастирът „Св. Троица“, основан през IV в. и възстановен през ХХ в. Той е постоянно действащ девически манастир, а в комплекса освен църквата и параклиса „Св. Иван Рилски“ има и жилищна сграда.

През 1925 г. се споменава и за новото малко училище в селото.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Културни и природни забележителности 
 Музеят на Петър Дънов „Изворът на доброто“
 В село Мърчаево се намира православната черква „Свети Георги“, изградена в 1908 – 1914 година. Осветена е от епископ Партений Левкийски, викарий на Софийската митрополия. Ктитори са братя Рокоманови, българи от Дебърско, преселили се тук през 1903 година. Иконостасът е дело на дебърски майстори от рода Филипови.
 В края на селото е разположен манастирът „Св. Троица“, където веднъж годишно се провежда селски събор.
 Мърчаевското езеро е годно за риболов. Шараните, костурите и слънчевките преобладават, а има също и водни костенурки.

През 1948 година се открива 152 ОУ „Св. св. Кирил и Методий“. Към него по-късно е изградена ЦДГ 41, която от октомври 2008 г. е самостоятелна юридическа институция. В сградата на училището се помещава и читалище „Светлина“, в което има изградена богата библиотека. Към него има и състав за народни танци.

Редовни събития 
Всяка година на първата неделя след Великден се провежда събор на селото, това е празникът на черквата „Св. Георги“ и се отбелязва с курбан.

Личности 
  Веселена Радева – българска народна певица

Източници

Външни препратки 
 Сайт на село Мърчаево

Села в област София
Район Витоша
Световрачене

Световрàчене е село в Западна България. То се намира в Столична община, област София. Намира се на 12 km от столицата София.

История 
Първите сведения за селото са от 1450 г. Изградено е в местността Зад църквище, в която имало света обител. В нея живеели двама братя, наричани врачове (лечители), които лекували с извиращата в околността вода. Били канонизирани като врачове, от където дошло името на селото Световрачене.

В началото на 19 в. заселниците изоставили местността Зад църквище и се установили до мястото на днешната железопътна гара. След едно от големите наводнения се преместили по на изток.

Забележителности 
 Църква „Св. св. Козма и Дамян“
 Тракийска могила

Редовни събития 
Провежда се ежегоден празник (събор) на 6 май (Гергьовден). Единствено тук всяка година на 1 януари се провежда футболен мач: женени срещу ергени.

Други 
Има училище – 177-о ОУ „Св. св. Кирил и Методий“, открито през месец януари 1892 год. През 1936-37 г. е построен основният корпус. През 1956 г. е построена втора сграда, а през 1986-87г. са построени разширения, котелно помещение и голям физкултурен салон. От 1988 г. училището прераства в Средно общообразователно училище. По това време в него се обучават 450 ученика. За цялата история на училището през него са преминали над 180 учители и над 3500 ученика.

Транспортът е добре развит – селището е свързано с град София чрез автобусни линии (21/22, 23, 24, 28)

Населението е в порядъка на 2300 – 2500 души. Площта на квартала е около 5 km2, като застроената територия продължава да расте със строителството на нови сгради.

Външни препратки 
 Фейсбук група
 Времето

Бележки 

Села в област София
Район Нови Искър
Яна (област София)

Яна е село в Западна България, част от район Кремиковци на Столична община, град София. Населението му е около .

География 

Село Яна се намира на 618 метра надморска височина в североизточния край на Софийското поле, на 3 километра южно от Бухово и на 21 километра източно от центъра на София.

История

Население

Управление

Икономика

Инфраструктура 

При село Яна се свързват двете трасета на газопроводния пръстен в България. Селото се обслужва от 2 автобусни линии: 90, 118.

Култура 

Всяка година на 24 май се провежда събор на селото.

В района на селото е имало средновековна кръстокуполна църква, разрушена през 1948 г.

Морският нос Яна на остров Ливингстън, Южни Шетландски острови е наименуван в чест на село Яна.

Бележки 

Села в област София
Район Кремиковци
Долни Богров

Долни Богров е село в Западна България. То е включено в район Кремиковци на Столична община, област София.

География 
Долни Богров се намира в източната част на Софийското поле, на 15 km североизточно от столицата София. Намира се в област София-град, община Столична, Район Кремиковци. През селото преминава основен път Е-79 за Ботевград и Задбалканският път за Бургас. От източната част на селото протича река Лесновска, а покрай реката има красива борова гора. От запад са множество водоеми и платен рибарник. На юг, в посока село Кривина има горещ минерален извор известен, като „Жежката вода“.

Също така близо до Долни Богров преминава и газопроводният пръстен на България.

Селото вече се слави с последния светофар на излизане от София. Светофарът е сложен след поредица протести на хора от селото, които живеят от другата страна на пътя Е79 и трябва да пътуват 8 км, за да влязат в селото с кола.

История

Транспорт 
Селото се обслужва от две автобусни линии на столичния Център за градска мобилност: 90 и 12.

Автобус 90 спира само в началото на селото (Ботевградско шосе) и го свързва с автостанция „Изток“ и метростанция „Хаджи Димитър“ в столицата, както и с град Бухово в обратната посока.

Автобус 12 се движи през цялото село, до най-южната му част, като го свързва само до автостанция „Изток“.

Когато завърши строителството на третия участък на линия М3 на софийкото метро, двете автобусни линии ще правят връзка с метростанция „Тракия“.

Културни и природни забележителности 
Иконостасът на храма „Свети Теодор Стратилат“ е дело на дебърски майстори от рода Филипови. В Долни Богров за паметници на културата са обявени гробищната черква „Архангел Михаил“ и черквата „Свети Теодор Стратилат“.

Редовни събития 
Долни Богров има празник в деня на славянската писменост и култура – 24 май, и на този ден има събор. Традициите се пазят благодарение на будни жители и в читалището „Св. св. Кирил и Методий“ всяка година се организират групи на коледари и лазарки. Понякога, в началото на годината, се провеждат и кукерски игри, известни като „Джамал“. Всяка неделя има огромен пазар. Там могат да се закупят всички видове домашни животни, храни, домашни потреби, дрехи, техника и др. Посетителите на пазара ще бъдат приятно изненадани и от вкусната скара-кебапчета, „нервозни“ кюфтета и домашна наденица.

Личности 
 Починали в Долни Богров
 Дичо Петров (1919 – 1944), български партизанин

Други 
В село Долни Богров през 80-те години на 20 век е сниман култовият български филм „Опасен чар“. През 1979 година гениалният режисьор Рангел Вълчанов създава своя шедьовър „Лачените обувки на незнайния войн“, като събира обикновени хора от Долни Богров, за доста от ролите във филма. Дядо Добри/Иван Стоичков/, Траяна Стоичкова и много други.

Бележки 

Села в област София
Район Кремиковци
Иваняне

Иваняне е село в Западна България. Намира се в Район Банкя, Столична община, област София, на около 12 km от столицата гр. София.

География 
Площта на селото по данни на НСИ е 13.594 km2.

Намира се на 12 км от София-град, на 5 км от Банкя и на 23 км от Перник.

История 
При археологически разкопки край с. Иваняне са разкрити останки от римски сгради, стени, канализация, бронзови гривни от IV-V век от новата ера. Известни са и две късноантични църкви - еднокорабна сграда от IV век в местността Църквище и еднокорабна сграда с множество пристройки от края на IV - началото на V век в местността Побиен камик, под днешния параклис „Свети Георги“.

Според местната легенда преди години имало 3 братя-овчари, които притежавали голям чифлик. Те се казвали Иван, Яне и Филип. Иван и Яне се скарали с брат си Филип и така разделили чифлика. Филип със своята част от стадото овце основал селището, наречено Филиповци. Иван и Яне основали Иваняне.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Религии 
Църквата „Св. св. Кирил и Методий“ е построена през 1915 г. Мястото е подарено през 1903 г. от Григор Братоев и Минчо Кръстев. Легендата разказва, че в близост до църквата е имало орлово гнездо. На Гергьовден се е правел курбан и след като попа заколя агнето се носи месо на орела. Днес курбан се прави на храмовия празник на 11 май – деня на братя Кирил и Методий. Иконостасът на храма е дело на дебърски майстори от рода Филипови.

От 2000 г. са възобновени богослуженията в храма, но редовен църковен живот започва от 2004 г., когато е назначен свещеник. Първото тайнство, което се извършва след освещаването на храма е кръщение.

Транспорт 
Селото се обслужва от 2 автобусни линии на Центъра за градска мобилност: Автобус 81, който свързва селото с метростанция "Сливница" и Северната промишлена зона в София, както и автобус 44, който свързва селото с град Банкя.

Редовни събития 
 7 януари, Ивановден – имен ден на селото
 11 май, ден на св. св. Кирил и Методий – прави се курбан
 24 май, Ден на славянската писменост и култура – събор на селото.

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт 
 Официална фейсбук страница

Села в област София
Район Банкя
Американски нинджа

Американски нинджа () е името на американски филм от 1985 г. на режисьора Сам Фърстенберг с участието на Майкъл Дудикоф и Джуди Арънсън.

Сюжет 
Джо е войник в американската армия. Той е имал тежко детство, което бледо си спомня, но от което знае и владее перфектно бойни изкуства. Скоро Джо разбира че в казармата стават страни неща и има голяма корупция. Сержантът прави мръсни сделки с оръжия с престъпен нарко бос, който има армия от нинджи убийци, които събират пратките и убиват всеки, който се изпречи на пътя им. Застава на пътя им и спасява Патриша дъщеря на генерала, с която се влюбват. Джо става мишена за армията нинджи, защото той и Патриша са единствените двама, които могат да разобличат и спрат тази смъртоносна заплаха.

В ролите

Дублажи

Диема Вижън – първи дублаж (2002)

Диема Вижън – втори дублаж

Източници

Външни препратки 
 
 
 „Американски нинджа“ в Rotten Tomatoes
 

Филми от 1985 година
Американски екшъни
Джуди Арънсън

Джуди Арънсън () е американска актриса.

Родена в Панорама Сити, район на Лос Анджелис, Калифорния, на 7 юни 1964 г., тя е четвъртата дъщеря от общо пет.

Участва във филма Американска нинджа (1985). Арънсън играе и в Ханибал (2001), където е репортерка.

Външни препратки 
 

Американски актриси
Родени в Лос Анджелис
Майкъл Дудикоф

Майкъл Джоузеф Стивън Дудикоф () е американски актьор.

Биография

Ранен живот 
Дудикоф е роден на 8 октомври 1954 г. в Редондо Бийч, Калифорния. Баща му е руснак и Дудикоф говори малко руски. Майка му е канадка от френски произход, която свири на пиано. Дудикоф е четвърто от пет деца в семейството. Той завършва гимназията Уест в Торънс, Калифорния. По-късно учи детска психология в колежа Харбър. През това време, също така работи в изправителен център за младежи Седар Хаус. Почиства маси в „Beachbum Burt's“ в Редондо Бийч за да си плаща образованието. По време на един обяд Дудикоф среща Мак Евънс, който е моден редактор в списание „Esquire“, който го убеждава да участва в модно ревю в Нюпорт Бийч и майка му го окуражава да го направи. След няколко успешни ревюта Дудикоф се мести в Лос Анджелис и впоследствие пътува до Ню Йорк и Милано, в края на 20-те си години.

Филмова кариера 
Дудикоф започва да се снима в реклами за Coppertone, Coca-Cola за Япония, Army Reserve и Stridex. Първата му телевизионна роля идва след среща с агента Сид Крейг. Тя е на първото гадже на Джоани в ситкома „Happy Days“. Другите му роли в телевизионни сериали са в „Далас“ и „Gimme a Break!“. Майкъл Дудикоф е най-разпознаваем като Джо Армстронг от „Американска нинджа“ (1985). Поредицата е от 5 филма, а той взима участие в първия, втория и четвъртия.

Филми с негово участие са и „Ергенско парти“, „Отмъщението“, „Командир на взвод“, „Реката на смъртта“, „Джак киборга“, „Скоростно потапяне“ и „В нейна защита“.

В интервю през 2012 г. казва, че иска да участва в „Непобедимите 3“, както и за възможно продължение на „Американска нинджа“ и „Отмъщението“.

Личен живот 
Дудикоф помага на други актьори и участва в бойни изкуства, включително и бразилско джиу джицу. Женен е и има две деца, както и две кученца чихуахуа.

Избрана филмография 
 „Трон“ (1982)
 „Ергенско парти“ (1984)
 „Американска нинджа“ (1985)
 „Отмъщението“ (1986)
 „Американска нинджа 2“ (1987)
 „Командир на взвод“ (1988)
 „Реката на смъртта“ (1989)
 „Среднощен стопаджия“ (1990)
 „Американска нинджа 4“ (1990)
 „Човешки щит“ (1992)
 „Спаси ме“ (1992)
 „Командна верига“ (1994)
 „Джак киборга“ (1995)
 „Войници“ (1996)
 „Скоростно потапяне“ (1997)
 „Мускетари завинаги“ (1998)
 „В нейна защита“ (1999)

Външни препратки 
 Официален сайт

Източници 

Американски актьори и актриси
Николай Гяуров

Николай Георгиев Гяуров е български оперен певец – бас, работил дълги години в Италия.

Забележителни са ролите му на Мефистофел във „Фауст“ на Шарл Гуно, на Филип II в „Дон Карлос“ на Джузепе Верди, на Дон Жуан в едноименната опера от Волфганг Амадеус Моцарт и Борис Годунов в операта на Модест Мусоргски.

Биография 
Николай Гяуров е роден на 13 септември 1929 г. в село Лъджене, днес квартал на Велинград. Негов по-голям брат е комунистическият функционер Костадин Гяуров. Родът им е по произход от драмското село Плевня, Егейска Македония.

От ранна възраст има интерес към музиката, а по време на военната си служба пее и ръководи самодеен хор, като с това прави впечатление на Петко Стайнов. Учи оперно пеене в Софийската консерватория при Христо Бръмбаров, а през 1950 г. продължава обучението си в Ленинград, а след това и в Москва.

Кариерата на Гяуров започва през 1955 г., когато печели голямата награда на престижния конкурс за оперни певци в Париж. Прави дебюта си в Софийската народна опера на 18 март 1956 г. като Дон Базилио в „Севилският бръснар“ на Джоакино Росини. През есента на същата година заминава за Москва, където няколко сезона работи в Болшой театър.

На 20 февруари 1960 година Гяуров участва в постановка на „Борис Годунов“ в миланския театър „Ла Скала“, в която участват и двама други изтъкнати български певци – Борис Христов като Борис Годунов и Димитър Узунов като Самозванеца. Този спектакъл става повратна точка в кариерата му, донасяйки му поредица ангажименти в Ла Скала, които го превръщат задълго в постоянен водещ бас на театъра.

Той изпълнява роли и във виенската Щатсопера, парижката Гранд опера, лондонската Ковънт Гардън, нюйоркската Метрополитън опера, както и в много други престижни театри.

От първата си съпруга Златина Мишакова има две деца – диригентът Владимир Гяуров и актрисата Елена Гяуров. От 90-те години Гяуров живее и работи със своята втора съпруга – италианската певица Мирела Френи, в Модена, Италия. През този период той се ориентира към участия в концертни програми с нея в градове по целия свят.

Николай Гяуров умира на 2 юни 2004 г. в Модена, където е погребан.

Библиография 
 
 
 
 Казака, Теню. Николай Гяуров : Откраднати мигове : [Творчески портр.]. София :, Нар. младеж, 1972.
 Мулешков, Никола. Моите срещи с Николай Гяуров. София : Жарава, 2011. 
 Абаджиев, Александър. Николай Гяуров. : [Творчески портр.] София : Гея-Либрис, 1996. ISBN 954-8232-72-3

Източници

Външни препратки 
  Николай Гяуров, Бас 
 Замлъкна Николай Гяуров, сп. „Ек“, 2004, № 3
 Алексиев, Михаил, Николай Гяуров, момчето от Велинград, Български бетселър. С., 2010. ISBN 978-954-463-148-2
 Алексиев, Михаил, Кралят на басите, Иврай. С., 2011. ISBN 978-954-9388-33-6

Български оперни певци
Възпитаници на Националната музикална академия
Българи в Италия
Герои на социалистическия труд на България
Носители на Димитровска награда
Носители на орден „Георги Димитров“
Носители на орден „Стара планина“
Носители на орден „13 века България“
Почетни граждани на Велинград
Почетни граждани на Стара Загора
Възпитаници на Московската консерватория
Родени в Лъджене
Починали в Модена
По произход от Плевня
Ивайло (опера)

„Ивайло“ е опера, композирана от българския композитор Марин Големинов. Посветена е на българския цар Ивайло.

Действащи лица 
 Ивайло – овчар, войвода на селското въстание, български цар (бас-баритон)
 Мария – българска царица (мецосопран)
 Кремена – жена на Ивайло (сопран)
 Андроник – византиец, придворен на царицата (тенор)
 Тертер – велик болярин (тенор)
 Годеслав – болярин (баритон)
 Добрил – болярин (бас)
 Грудо (тенор)
 Дядо Продан – гуслар (тенор)
 Отец Серафим – игумен (тенор)
 Вихър – другар и помощник на Ивайло (тенор)
 Млада жена на Вихър (сопран)
 Ефросина, придворна на Мария (сопран)

История около операта 
Това е първата опера на Марин Големинов, който вече си е спечелил национална и международна известност с танцовата си драма „Нестинарка“. Идеята за създаването на музикално-сценичната творба върху сюжет от живота и делото на Ивайло – една от най-необикновените и силни личности в историческото ни минало, се заражда у композитора през 1950 г., когато прави нова редакция и оркестрация на увертюрата „Ивайло“ от Добри Христов. Композиторът се свързва с поетесата Магда Петканова за написване на либретото и започва работа над операта си. Междувременно му възлагат написването на музика за постановката на драмата „Ивайло“ от Иван Вазов, която се играе в Народния театър и разбира, че сюжетът е по-въздействащ. Затова се обръща към Магда Петканова с молба да пренапише либретото, вече по драмата на Вазов.

Премиера 
Операта „Ивайло“ е изнесена за първи път на 13 февруари 1959 г. на сцената на Софийската народна опера под диригентството на Асен Найденов, а постановката е на Драган Кърджиев. В ролята на Ивайло е Павел Герджиков, в ролята на Кремена – Катя Попова, царица Мария е Надя Афеян. „Ивайло“ се играе на Софийска сцена в продължение на 10 години.

През 1979 година се прави нова постановка – в Пловдивската опера, която, по думите на Марин Големинов, е „по-динамизирана, по-тревожна, повече приковава вниманието“.

Представления извън България 
Операта „Ивайло“ е поставена от операта в град Котбус (тогава в ГДР), а постановката на Софийската опера има успешни гастроли в Будапеща.

„Сцена на вековете“, Велико Търново 
През 1985 година операта „Ивайло“ има своята грандиозна постановка историческия хълм Царевец във Велико Търново по повод отбелязването на 800-годишнината от въстанието на болярите Асен и Петър срещу византийската власт и създаването на Второто българско царство (1185 г. – 1393 г.) Постановката е на Пламен Карталов, диригент е авторът, в ролята на Ивайло е Орлин Павлов, а неговата любима Кремена се изпълнява от неговата съпруга и в живота Тиха Генова. Четирите спектакъла са посетени от над 15 000 зрители – нещо невиждано в България дотогава. С постановката на „Ивайло“ се поставя началото на съществуващия и до днес фестивал „Сцена на вековете“.

Български опери
Изгрев

Изгревът е това време от денонощието, когато дискът на Слънцето започва да се появява на изток над хоризонта. Изгревът не бива да се бърка със зората, при която нощното небе започва да изсветлява и която настъпва известно време преди изгрева. Поради рефракцията (пречупването) на слънчевите лъчи в атмосферата, която прави така че Слънцето се вижда, докато фактически то все още е под хоризонта, както изгревът, така и залезът, могат да се третират като зрителна измама. Нарича се още изгряване или диалектно огрев.

Привидното въртене в западна посока на Слънцето около Земята след изгрева се дължи на фактическото въртене на Земята около оста ѝ в източна посока. Илюзията за въртенето на Слънцето около Земята е толкова убедителна, че в повечето световни митологии и религии е залегнал геоцентричният модел на света.

Хората считат за изгрев момента, когато над хоризонта се покаже най-горната част от слънчевия диск, а не неговият център. По същия начин за залез се приема моментът, когато не центърът, а последните части от диска изчезнат под хоризонта, като по този начин леко се увеличава продължителността на „деня“ по отношение на „нощта“. Въпреки това астрономите базират изчисленията си за продължителността на деня именно на моментите, когато центърът на диска пресича хоризонта.

В Северното полукълбо най-късният изгрев настъпва не на зимното слънцестоене (около 21 декември), а в началото на януари. Аналогично най-ранният изгрев настъпва не на лятното слънцестоене (около 21 юни), а малко по-рано през юни. При движение от екватора към Северния полюс моментите на изгрев и залез се променят, както се и променят през различните дни на годината. Включително на екватора моментите на изгрев и залез варират през годината в рамките на няколко минути.

Източници

Външни препратки 
 Астрономически календар. Актуална информация за изгревите и залезите на Слънцето.

Слънце
Земя
Части от деня
Време
Символи
Сфактерия

Сфактерия (гр. Σφακτηρία, новогръцко произношение Сфактирия) е името на малък гръцки остров в Йонийско море. Островът има продълговата форма и затваря почти изцяло Пилоския залив.

През 425 пр.н.е., по време на Пелопонеската война, там се е разиграла Битката при Сфактерия между Атина и Спарта. (текст ). В по-ново време, 1827 г., по време на гръцката война за независимост (от Османската империя) залива е място на Наваринското сражение.

 Снимка 

Острови на Гърция
Йонийски острови
Ключ (пояснение)

Ключ може да се отнася за:
 ключ - инструмент за работа с ключалка;
 нотен ключ – нотен символ в музиката
 алтов ключ (ключ до);
 басов ключ (ключ фа);
 виолинов ключ (ключ сол);
 теноров ключ;
 ключ (криптография) - таен елемент в шифроването, позволяващ прочитане на съобщение от ограничен кръг получатели;
 ключ (лодка) - механична сглобка на гребна лодка;
 Ключ (село) - село в югозападна България;
 Ключ (град) - град в Босна;
 Ключ (Херцеговина) - крепост в Източна Херцеговина;
 Ключ (област) - област в западна Сърбия.

Ключ може също да е съкращение от:
 водопроводен ключ - инструмент за свързване на водопроводна арматура (тръби, фитинги и др.);
 гаечен ключ - инструмент за завиване и отвиване на болтове и гайки;
 електрически ключ - средство за прекъсване на електрическа верига;
 морзов ключ - механичен уред за предаване на съобщения с морзов код;
 секретен ключ - ключ за цилиндрична ключалка (патрон);
 раздвижен ключ – гаечен ключ с променлива големина.
Палат

Палат (; ) може да се отнася за:
 дворец
 (преносно) разкошно, великолепно жилище 
 Палат (село) село в Област Благоевград, България

Източници
Илинден

Илинден в България се нарича денят, в който се почита свети пророк Илия, предан почитател на Йехова, който – според Библията – се възпротивява на опитите на израелското царско семейство (Ахав, Йезевел, Охозия) да смеси трайно култа към него с тези на традиционно почитаните в Ханаан и Вавилон. Успява отчасти да ги разубеди и възпре, изричайки много пророчества и извършвайки много чудеса. Предава делото си на достоен заместник – пророка Елисей – и е удостоен от Бога със специално място на небето. Възнася се жив във висините, настанен в огнена колесница. Там се превръща в горещ молитвен застъпник за народите и за отделните хора.

Повечето християнски църкви, включително Българската православна църква (БПЦ), отбелязват Илинден на 20 юли (по Грегорианския или Новоюлианския календар). Някои православни църкви, сред които Руската православна църква, а между 1916 г. и 1968 г. и БПЦ (по така наречения в България стар стил), отбелязват празника на 2 август (по Юлианския календар). На 2 август се отбелязва и годишнината от започналото на Илинден през 1903 година Илинденско-Преображенско въстание – важен празник в България и в Северна Македония, където това е националният празник на страната.

Илинден се отбелязва и като имен ден от носещите имена, като: Илия, Илинда, Илиян, Илин, Искра, Илина, Илияна, Илинка, Илизабет (Елизабет), Илиан, Илиана, Илко, Илчо, Илка, Лина, Личо, Юлия (защото името Илиана/Илияна е произлязло от Юлия (Ιουλια).

На Илинден се правят курбани за здраве, организират се и големи общоселски събори и тържества.

Освен като честван от християните празник Илинден съществува и като мюсюлмански празник, под името Алигун/Алиджун, у бошняците.

Поверия 
Според фолклорните представи за Свети Илия, изградени както в основа на старинните писания за него, така и чрез паралели с езическите богове на Слънцето, гръмотевиците и дъжда, това е един светец, който персонифицира тези явления, а отношението му към хората е поначало благодетелно, но той лесно бива обзет от свирепост, при нарушаване на определени правила. Силно се сърди и резултатите са гибелни – той е господар на летните небесни стихии, гръмотевиците и градушките и денем е винаги на път по небето.

Сред забраните, престъпването на които се смята в този смисъл за много опасно е тази да не се се влиза в морето, защото на този ден (20 юли) то взима най-много жертви, като курбан за св. Илия. Също така според народното поверие на Илинден не бива да се работи, защото гръм (мълния) може да удари човека, който си е позволил да го прави. Забраната важи и за добитъка – временно освобождаван от работа.

Някои от свързаните с празника поверия имат метеорологически и агрономически характер. Според тях, ако на този ден гърми, това предвещава суша и че орехите и лешниците ще бъдат кухи и изгнили. За сметка на това, тогава може да се очаква виното да бъде хубаво.

Освен това този ден по традиция се смята за граничен между лятото и есента.

Вижте също 
 Илия (пророк)
 Перун
 Огнена Мария

Източници 

Християнски празници
Български обичаи
Народен календар на източните славяни
Сръбски обичаи
Херонея

Херонея (, Херония, старогръцко произношение Хайронея) е село в Централна Гърция с 2218 жители (2001).

История 
През 338 г. пр.н.е. там се води битка между цар Филип II Македонски (заедно със сина си Александър III Македонски), срещу някои гръцки градове-държави.

До 1916 година името на селището е Копрена (Κόπραινα). По време на Гръцката война за независимост в 1823 година край Копрена се развива кървава битка.

До 2011 година Херонея е център на самостоятелен дем.

Личности 
 Родени в Херонея
 Плутарх (около 46 - около 127), римски писател

Бележки 

Древногръцки градове
Села в дем Ливадия
Платея

Платея (, Платеес, катаревуса и старогръцки: Πλαταιαί, Платайай, до 1916 Κόκλα, Кокла) е древногръцки полис в областта Беотия, Средна Гърция.

История 
По време на Гръко-персийските войни Платея взема участие в битката при Маратон, изпращайки 1000 тежковъоръжени пехотинци в помощ на Атина (490 г. пр.н.е.). Край града през 479 г. пр.н.е. се състои решителната битка при Платея между гръцките войски, командвани от спартанеца Павзаний, и персийските нашественици, завършила с разгром на персите.

По време на Османската епоха на мястото на Платея има селище на име Кокла. В 1916 година то е прекръстено на античния град.

Бележки 

Древногръцки градове
Дем Тива
Енипей

Енипей в древногръцката митология е речен бог. Той е син на титана Океан и Тетия. В Енипей била влюбена смъртната жена Тиро. Той обаче отхвърлял домогванията ѝ. Един ден Посейдон прелъстил Тиро, приемайки облика на Енипей. От тази връзка се родили близнаците Нелей и Пелий.
 Река Енипей се намира в Тесалия. До нея се водила Фарсалската битка, между Помпей и Юлий Цезар.

Вижте също 
 Родословно дърво на гръцки богове
 Океаниди – другите деца на Океан и Тетия

Древногръцки богове
Зорница

Зорнѝца може да се отнася за:

 Зорница – българско женско име, умалително от зора
 Зорница – народно название на планетата Венера
 „Зорница“ – жилищен комплекс в Бургас
 „Зорница“ – танцов ансамбъл в София (от 1981 г.)

 Периодични издания
 „Зорница“ (1864) – бивш български вестник в Браила, Румъния
 „Зорница“ (1864-1895) – бивше българско списание в Цариград
 „Зорница“ (1876-1948) – бивш български вестник в Цариград, после в България (Пловдив, Самоков, София, Пазарджик)
 „Зорница“ (1928) – бивш вестник в Омуртаг
 „Зорница-детоводител“ (1896-1901) – бивш вестник в Самоков

 Села в България
 Зорница (Област Благоевград)
 Зорница (Област Бургас)
 Зорница (Област Варна)
 Зорница (Област Кърджали)
 Зорница (Област Смолян)
 Зорница (Област Хасково)

 Медии
 Зорница (предаване) – сутрешно предаване на 7/8 ТВ

Източници
Малина

Малината (Rubus idaeus) е диво или културно многогодишно храстовидно растение от разред розоцветни, достигащо на височина най-много до 2 метра. Плодът му се нарича със същото име.

Съществуват около 320 вида.

Коренът на малината не отива на голяма дълбочина и всъщност представлява коренище, от което израстват много стъбла, наречени издънки.

Стъблото на малината е право и покрито с тъмночервени шипове. Листата са последователни, нечифтоперести. По стъблото има много пъпки, от които разцъфтяват дребни бели цветчета, събрани в гроздовидни съцветия. Редът на цъфтене е следният: първоначално цъфват цветчетата на върха, а след тях и останалите, в последователност от горе надолу. Цъфтежът на малината продължава един месец. Нейните бели цветове се предпочитат от пчелите пред всички овощни растения. Макар и да са дребни, те дават изобилен нектар – добро медоносно растение. Когато и последните цветчета са прецъфтели, на върха на стъблото вече зреят продълговато закръглените червени плодчета.

Плодът на малината е много сложен – образуван е от многобройни малки костилчести плодчета, долепили се едно до друго, сочни и ароматни. Във всяко плодче има малка крехка семка, която се яде. Плодовете съдържат 4,56 – 4,67% захар, 1,13 – 1,96% свободни киселини (лимонена, ябълчна), витамин С (до 45 мг), каротин и др. Малините са сладки на вкус, а от тях се получават различни продукти – сладко, сироп, желе, мармалад, конфитюр. Използват се и в медицината, както и за подправка.

Отглежда се в областите с умерен климат, главно в Европа и САЩ. В диво състояние малината се среща в Европа, Азия, Южна Америка, в областите с умерен, тропичен и субтропичен климат.

Благодарение на ценните си качества малината все по-нашироко се разпространява в България и вече заема големи площи. Отглежда се почти навсякъде. По-разпространени сортове са Виламет, Малборо, Прусия, Нюбург и др. и българските сортове Рубин, Самодива, Люлин, Шопска алена и „№ 195“. В диво състояние расте предимно по северните склонове на планините. От един декар малинови храсти се получават 800 – 900 кг плодове. Рекордните добиви са значително по-високи – до 1500 kg от декар.

Лечебни свойства 

Малините утоляват жаждата и подобряват храносмилането, затова се използват в диетичното хранене, особено в детското. Благодарение на салициловата киселина, която се намира в плодовете, малините се използват и за сваляне на температурата. Болните от подагра и нефрит обаче не трябва да ги употребяват за храна поради високото съдържание на пуринови основи в тях.

Източници 

Къпина
Плодове
Флора на Азия
Планински проход

Проходът, най-общо, е място, през което се преминава; конкретно най-често се има предвид път, който минава през планински терен.

Планинските проходи се дължат на значителни понижения в билата на планинските хребети при местата, където се доближават изворните области на две реки, които протичат в противоположни посоки.

Тъй като мнозинството планински вериги в света са представлявали трудно преодолими бариери пред пътуванията, проходите винаги са имали ключово значение в историята, особено по отношение на миграцията на хората, търговията и през военно време.

В миналото проходите са осигурявали поминък на т.нар. дервентджии (или дервенджии, от дервент,  – проход, дефиле, клисура) – хора от поробеното население в османската империя, които ги охранявали и превеждали през опасните места войски и кервани. Дервенджиите имали право да носят оръжие и били освободени от някои данъци. Типичен дервентджийски град е Габрово, за който са запазени пълни поименни регистри на дервентджииското население с описание на привилегиите му от 1515 и 1544 г.

Вижте също 
 Планински проходи в България
 Пролом
 Седловина

Източници 

 
Форми на релефа
Ливада

Лива̀да – земна площ покрита с многогодишна мезофитна (умерено влаголюбива) тревиста растителност. Ливадите са типични за умерения пояс на Северното полукълбо, но могат да се срещнат и в други климатични области. В зависимост дали тревното покритие е създадено от човека или не, биват изкуствени или естествени.

В селското стопанство, под ливада по-специално се разбира тревна площ предназначена за добив на сено. За целта, тя се оставя свободно да израстне и след това се коси – за разлика от пасищата, които директно се пасат от добитъка.

Екология 
Ливадите имат важно екологично значение, тъй като техните отворени, слънчеви райони са трайно местообитание за множество животни и растения, които не биха могли да виреят другаде. Ливадите осигуряват зони за ухажване, гнездене, събиране на храна и това ги прави ключови в много етапи от жизнения цикъл на животните. А за много земеровещи, и някои други животни, осигуряват също и подслон. Често ливадите са покрити от разнообразни диви цветя и това ги прави изключително важни за пчелите и други насекоми събиращи нектар.

Употреба на думата в разговорния език 
 В разговорния език е навлязло нарицателното „ливада“, което употребено по отношение на трето лице изразява съмнение в нивото на неговата подготовка в дадена област или зрелостта му като цяло. В подобен смисъл се употребява изразът „млад и зелен“.

 Друга употреба на думата „ливада“ е в израза „канадска ливада“, който се отнася до определен вид мъжка подстрижка, при която на темето косата е оставена по-дълга, често равно подстригана, постепенно подкъсена на тила, и остригана до кожа в долния край. Друго название на тази прическа е „висока немска подстрижка“.

Вижте също 
 Тревна площ
 Пасище

Източници 

Форми на релефа
Земеползване
Черни връх

Черни връх (2290 m) е най-високата точка на Витоша.

Местоположение 
Надморската му височина е 2290 m, което нарежда Витоша на четвърто място по височина сред българските планини – след Рила (връх Мусала – 2925 m), Пирин (връх Вихрен – 2914 m) и Стара планина (връх Ботев – 2376 m).

При средногодишна скорост на вятъра от 9,3 m/s Черни връх е вторият най-ветровит връх в България след връх Мургаш (10,3 m/s).

На върха има метеорологична станция, построена през 1935 г. – малко след обявяването на Витоша за народен парк, първият такъв на Балканския полуостров. В станцията има малка туристическа чайна, както и пост на Планинската спасителна служба (ПСС).

От върха се разкрива невероятна гледка към Софийското поле, Стара планина и Рила.

Климат

Туризъм 
 Черни връх е сред Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз и сред десетте планински първенеца. Печати има в туристическата чайна при метеорологичната наблюдателница на върха и в хижа „Алеко“.
 Черни връх има специално място в историята на българското туристическо движение. Именно неговото изкачване, проведено на 27 август 1895 г. по инициатива на писателя Алеко Константинов, се смята за рождена дата на организирания туризъм и на Българския туристически съюз (БТС).
 Всяка година на тази дата стотици туристи изкачват върха. По името на писателя и неговия псевдоним – Щастливеца, са именувани хижата и близкия до нея хотел (сега разрушен).

Маршрути 
Най-близките до върха хижи са х. „Алеко“ (1810 m н.в, 3 km посока север-североизток, връзка до София с автобус и лифт) и хижа „Кумата" (1725 m н.в., 5,5 km посока северозапад). В подножието на върха започва ски-писта, отвеждаща до х. „Алеко“, където има обособен ски-център.

Галерия

Външни препратки 

 Стоте национални туристически обекта 
 Природен парк „Витоша“
 История на БТС
 Снимки от Черни връх
 Панорама от Черни връх
 Да изкачиш Черни връх 2080 пъти

Върхове във Витоша
100 национални туристически обекта
Природен парк Витоша
Детелина

Детелината (Trifolium) е род растения от семейство Бобови (Fabaceae). Част от видовете се култивират за фураж, най-вече бялата детелина Trifolium repens и червената детелина Trifolium pratense. Детелините имат характерни три листа по стеблото. Много рядко се срещат екземпляри с четири листа, поради което се смята, че намирането на четирилистен екземпляр носи щастие.

Разпространение 
Разпространени са най-вече в умерените ширини на северното полукълбо.

Вижте също 
 Четирилистна детелина

Източници 

 
Защитени лечебни растения
Плевели
Фуражи
Обикновен бръшлян

Обикновеният бръшля̀н (Hedera helix) е увивен или катерлив многогодишен храст. При хоризонтален растеж лесно достига до 30 m дължина, а при вертикален (напр. по стена и др.) може да стигне до 25 m. Растението е отровно.

Описание 
Бръшлянът е широко разпространен в Европа и Азия, откъдето произхожда. Привнесен е и в Америка и Австралия.

Съществува голямо разнообразие от видове, най-популярен от които е английският бръшлян (Hedera helix). Листата на бръшляна обикновено имат по пет дяла, те са твърди, зелени и през зимата, и опадват едва на шестата година. Наблюдава се голямо разнообразие на формата на листата – от обикновено листо във формата на щит до такива във формата на заострена звезда. Краищата им са гладки или надиплени, а на цвят варират от едноцветни до множество комбинации на бяло, кремаво, сиво, зелено и жълто. Видът с най-големи листа е Hedera canariensis. Стъблата са снабдени с малки възли, които в действителност са трансформирани корени, с помощта на които растението се захваща за някаква подпора (стена, дърво, храст). Противно на общоприетото мнение бръшлянът не е паразит, неговите корени не изсмукват хранителните вещества на растението, за което се закрепват, а го използват само за опора. Цъфтежът е през септември и октомври, като самите цветове са зеленикаво-жълти. Специфичните им плодове узряват в края на зимата и началото на пролетта, с което се завършва цикълът на растението, който е диаметрално противоположен на този на повечето други растения.

Бръшлянът се адаптира добре и не е взискателен към почвата затова успешно вирее както в подлеса в планините на надморска височина до 1000 m, така и на атлантическото крайбрежие. Не издържа единствено на големи студове.

Растението с най-дебел ствол открито в България, расте в горите в околностите на град Ловеч, квартал Гозница.

Бръшлянът се използва в козметичната индустрия като съставка в различни продукти против целулита и като декоративно растение при оформлението на градини, паркове, жилищни фасади.

Грижи 
При отглеждане в домашни условия е добре да се знае, че растението страда при горещина и липса на влажност, затова е желателно да се осигури редовно пръскане на листата и по възможност неотоплявано помещение през зимата, също така достатъчно светлина, но без да се излага на преките слънчеви лъчи. Пресажда се на всеки две години, през пролетния сезон.

Контрол и ликвидиране  
Бръшлянът не трябва да се засажда или насърчава в райони, където е инвазивен. Там, където е установено, е много трудно да се контролира или изкоренява. При липса на активни и текущи мерки за контрол на растежа му, той има тенденция да изтласква всички други растения, включително храсти и дървета.

Увреждане на дърветата 
Бръшлянът може да се изкачва по млади или малки дървета с такава плътност, че дърветата да паднат от тежестта, проблем, който обикновено не се среща в естествения му ареал. В своята зряла форма гъстият бръшлян унищожава местообитанието за местните диви животни и създава големи обраствания от плътен бръшлян, където не могат да се развият други растения.

Литература 
 
  

Бръшлян
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Порой

Порой може да се отнася за:

Географски обекти 
 Порой, село в област Бургас, България;
 Порой, язовир в България;
 Порой, село в община Тетово, Северна Македония;
 Горни Порой, днес Ано Пороя, село в дем Синтика, Гърция;
 Долни Порой, днес Като Пороя, село в дем Синтика, Гърция;
 Гара Порой, днес Родополи, село в дем Синтика, Гърция;
 Порой, село в Липецка област, Русия.

Вижте също 
 Пороище, село в област Разград, България;
 Поройна, село в област Пловдив, България;
 Поройно, село в Област Силистра, България;
 Поройно, село в Област Търговище, България.
Добромир

Добромир може да се отнася до:

 Добромир (село)
 Добромир (име)
 Добромир (комикс)
 Долни Добромир
 Горни Добромир
Обикновена дюля

Обикновената дюля (Cydonia oblonga) е вид растение от семейство Розови (Rosaceae), единствен представител на род Дюля (Cydonia). Дюлята е широколистно листопадно растение. Тя представлява храст или невисоко дърво. Дюлята е със сравнително слаборазвита коренова система, която е съставена от множество неголеми странични корени, които водят своето начало от основата на растението. На дълбочина корените на дюлята не достигат до повече от 80 – 100 cm.

Стъблото и корените на дюлевото дърво са покрити със сива, а понякога със сиво-кафява кора, която е сравнително тънка. Дюлята рядко е голяма на височина. Рядко се случва дюлево дърво да надвиши на височина 7 m.

Дюлята има сравнително големи листа, които имат правилна яйцевидна форма и гладък ръб. Горната страна на листата е тъмнозелена на цвят, а долната – светлозелена, а понякога почти бяла. Този цвят се дължи на големия брой бели власинки, които покриват долната им страна.

Цветовете на дюлевото дърво са бледорозови на цвят. Цветовете са двуполови и имат петделни чашка и венче. Чашката на цвета е бледозелена на цвят, а венечето е бледорозово, а понякога напълно бяло. Цветът и формата на цветовете на дюлевото растение имат за цел да привличат насекомите, които са основното средство за опрашването на цветовете.

Подобно на други розоцветни растения, дюлята освен същинските плодове образува и лъжлив „крушовиден“ или „ябълковиден“ плод. Плодът на дюлята напомня по структура този на ябълката и крушата. В изграждането на лъжливия плод на дюлята освен плодникът участва и цветното легло.

Източници 

Дървесни видове
Розови
Плодове
Ядливи плодове
Просеник

Просеник може да се отнася за:

 Хляб от варено и задушено (парено) тесто от просо.
 Просеник, село в област Бургас, България;
 Просеник, на гръцки Скотуса, село в дем Долня Джумая, Централна Македония, Гърция.
Череша

Черешата () е костилковия плод на овощно дърво, принадлежащо към рода Сливи (Prunus), семейство Розови. Вирее при умерен климат в северното полукълбо, като в Северна Америка се срещат два вида, в Европа – три, а останалите видове – в Азия. Цветовете образуват малки съцветия. Плодът е гладък и по него няма трапчинки. Черешовите дървета имат красиви цветове и понякога се отглеждат именно заради декоративната им стойност.

Хранителни стойности и лечебни свойства 

Черешите са богати на флавоноиди – като важните за имунитета антоцианини. Съдържат и кверцетин – силно противовъз-палително вещество, облекчаващо болката в ставите и предпазващо от очни заболявания. Черешите са богат естествен източник на елагова киселина, която има антиканцерогенни свойства, и на витамин С, който подпомага производството на колаген, поддържа здравия вид на кожата и косата и успешно се бори с вирусите и бактериите.

Култивиране и употреба 
Най-широко разпространените видове череши, които са предназначени за консумация в прясно състояние, са дивата череша (Prunus avium) и вишната (Prunus cerasus). Родината на тези два вида е Европа и Западна Азия. Вишната се използва в кулинарията, главно за приготвяне на сок, конфитюр, желе и мармалад.

В Европа промишлено производство на череши се осъществява от Пиренейски полуостров на запад до Мала Азия на изток, а на север – до Британските острови и южната част на Скандинавския полуостров. В САЩ по-голямата част от черешовите насаждения са създадени в западната част на държавата (Калифорния, Вашингтон).

Черешите са едни от най-ранните пролетни плодове. В Австралия зреят по Коледа, в Южна Европа през юни, във Великобритания в средата на юли. През 2003 година общото световно черешопроизводство е около 3 милиона тона, от които една трета се пада на производството на вишни.

Производство на череши в България 
Производството на череши в България по данни от Министерството на земеделието и горите е както следва:

 2002: 15 654 тона
 Северозападен район: 26 тона
 Северен централен район: 1768 тона
 Североизточен район: 728 тона
 Югоизточен район: 1648 тона
 Южен централен район: 7432 тона
 Югозападен район: 4052 тона
 2003: 17 243 тона
 Северозападен район: 12 тона
 Северен централен район: 635 тона
 Североизточен район: 667 тона
 Югоизточен район: 2628 тона
 Южен централен район: 4907 тона
 Югозападен район: 8394 тона
 2004: 21 369 тона
 Северозападен район: 94 тона
 Северен централен район: 892
 Североизточен район: 938
 Югоизточен район: 5245
 Южен централен район: 6173
 Югозападен район: 8027

Празник на черешата 
Провежда се ежегодно в гр. Кюстендил, 3 поредни дни от юни. Първото овощарско изложение в България се провежда в Кюстендил през 1896 г., когато е учредена Първата национална овощарска изложба. Празникът-изложение е възстановен през 2008 г. под името „Празник на черешата“.Сайт на празника

Сортове череши

Вижте също 
 Вишна

Източници 

 Михайлов, Цоло – „Черешови насаждения“, изд. „Еньовче“, 2014 г.,151 стр.

Слива
Камчия (пояснение)

Камчия може да се отнася до:
 Камчия, река в България
 Камчия, старо име (17.09.1974 – 21 януари 1975) на град Долни чифлик, област Варна
 Камчия, село в Област Бургас
 Камчия, курорт в Област Варна
 „Камчия“, язовир на река Луда Камчия, област Бургас
 „Камчия“, биосферен резерват
 Камчия, бял винен сорт грозде
 „Камчия“, марка български салам

Вижте също 
 Голяма Камчия
 Луда Камчия
 Камчийска планина
 Камчийски кон
Прилепи

Прилепите (Chiroptera) са разред едри животни от клас Гризачи (Mammallia). Характерно за тях е, че предните им крайници са прераснали в ръце.Мишките с крила са единствените бозайници, които могат да летят активно, макар че някои други видове са способни да прелитат на ограничено разстояние.

Разредът наброява около 1110 вида, около 20% от всички видове бозайници. Прилепите са разпространени по целия свят с изключение на някои откъснати острови, полярните райони и високопланинските области над границата на горите. В България се срещат около 30 вида от семействата Булдогови прилепи (Molossidae), Подковоносови (Rhinolophidae) и Гладконоси прилепи (Vespertilionidae).

Живеят над 20 години. В повечето случаи раждат по едно малко на година и го кърмят един месец.

Класификация 
Прилепите се делят на два подразреда:
 Microchiroptera
 дължина от 4 до 16 cm,
 насекомоядни или месоядни,
 голяма част използват ехолокация,
 нокътят на втория пръст на предните крайници липсва,
 ушите не образуват затворени пръстени, а са разделени в основата си,
 липсва пухкавият мъх под козината; имат само едра предпазваща козина или са голи.

 Megachiroptera
 дължина от 6 до 40 cm,
 хранят се главно с плодове и растения,
 без ехолокация (с изключение на Египетския плодояден прилеп).

Семейства

Културни аспекти 
В редица култури прилепът е символ на нощта и нейната предвещаваща същност. Свързва се с вампирите, които според преданията могат да си променят вида на прилеп, мъгла или вълк. Символизира също призраците, смъртта и болестите.

Свързва се с нощни злодеи и герои като Батман и граф Дракула.

В Обединеното кралство прилепите са защитени от закон, предвиждащ при неспазване налагането на глоби.

Източници

Външни препратки 
 Bats and men – sharing LIFE under one roof
 Фондация „Наука за природата“

 
Нощ