alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Маслодайни култури

Маслодайните култури са растения, които се отглеждат главно за семената или плодовете, отличаващи се с високо съдържание на мазнини. Извлечените от тях масла се употребяват за храна на хората и животните, за технически цели, във фармацевтичната промишленост или парфюмерията.

Растителните масла имат много важно значение за храненето на хората, тъй като са по-диетични и по-здравословни от животинските. Поради тази причина производството на растителни масла в световен мащаб непрекъснато нараства.

Растителните масла са най-концентрираната форма на енергия за растителния организъм (средно 9500 кал./1 g мазнини), което е 2-кратно повече отколкото енергията във въглехидратите и белтъчините.

Съдържанието на мазнини, като процент от сухата маса на семената, е различно при различните култури и варира в зависимост от генотипа както следва:
 при слънчоглед – 29 – 57 %
 при сафлор – 25 – 37 %
 при фъстъци – 41 – 56 %
 при соя – 15 – 25 %
 при рапица – 45-50 %
 при сусам – 48-62 %
 при лен – 30-48 %
 при мак – 46-56 %.

Кюспето, получено след извличането на маслата, има висока фуражна стойност.

Маслодайните култури се делят на 2 големи групи:
 едногодишни тревисти растения – слънчоглед, рапица, соя, фъстъци, мак, лен, рицин и др. Тези култури се отглеждат най-вече в страните с умерен климат.
 многогодишни видове – маслина, маслодайна палма, кокосова палма, обикновен орех и др. Тази група има по-широк ареал на разпространение и е характерна за страните с тропичен, субтропичен и мек умерен климат.

В света се отглеждат около 1 млрд. декара маслодайни култури, като най-голяма е площта със соята, следваната от слънчогледа, фъстъците и рапицата.

В България основната маслодайна култура е слънчогледът, а от останалите растения като маслодайни се отглеждат: рапица, фъстъци, сусам и мак. До въвеждането на слънчоглед в производството (1917 г.), българското население е употребявало главно мазнини от животински произход (мас, сланина, краве и овче масло). Внасяни са и ограничени количества от други растителни масла – главно зехтин и рапично масло. По време на румънското присъствие в Добруджа, в този район се установява традиция за отглеждане на рапица и репица, което продължава до първата половина на 50-те години.

Консумацията на растителни масла в България нараства от 830 g на глава от населението (1909 г.) на 5 kg (1936 г.), а в настоящия момент е около 18 kg. Традицията да се консумира слънчогледово масло продължава да доминира, независимо от това че на пазара се предлага голямо разнообразие от растителни масла.

Култури, отглеждани в България 
 Маслодайна роза
 Слънчоглед
 Рапица
 Фъстъци
 Соя

Вижте също 
 Други технически култури
 Списък на земеделски теми
Хилбертови проблеми

Хилбертовите проблеми ca 23 нерешени от математиците проблема, представeни от Давид Хилберт по време на втория математически конгрес, проведен в Париж през 1900 г. Според него те ще определят целите на математиците през ХХ век.

Първият Хилбертов проблем се отнася до хипотезата за континуума на Кантор. През 1940 г. Курт Гьодел доказва, че хипотезата не може да бъде опровергана в рамките на теорията на множествата на Цермело-Френкел, дори ако се приеме аксиомата за избора. През 1963 г. Пол Коен доказва, че хипотезата не може и да бъде доказана на базата на същата аксиоматика. И двамата предполагат, че аксиоматиката на Цермело-Френкел е вътрешно непротиворечива.

В таблицата са представени проблемите и тяхното състояние за момента – решеност, нерешеност, полу- или частична решеност.

Таблица на 23-те проблема 
23-те проблема на Хилберт са:

Литература 
 Александров П.С. (ред.), Проблемы Гильберта, ИСФАРА, 2000, 5-1236-0064-7
 Bieberbach L., Über den Einfluß von Hilberts Pariser Vortrag über „Mathematische Probleme“ auf die Entwicklung der Mathematik in den letzten dreißig Jahren в Naturwissenschaften, 18, 51., 1930, ISSN 0028 – 1042
 Thiele R., Wos L., Hilbert's Twenty-Fourth Problem в Journal of Automated Reasoning, 29, 1., 2002, ISSN 0168 – 7433
 Фельдман Н. И., Седьмая проблема Гильберта, Издательство Московского университета, 1982
 Матиясевич Ю.В., Десятая проблема Гильберта, Физматлит, 1993, ISBN 0-502-01432-6-Х
 Болтянский В. Г., Третья проблема Гильберта, „Наука“, Москва, 1977

Бележки 

Математика
Радан войвода

Радан Войвода е легендарен войвода, отбранявал като последен защитник средновековния град Вратица по време на кампаниите на Османската империя по завладяването на българските земи през XIV век.

Въпреки свитото си от мъка сърце и черните облаци, надвиснали над родното му небе, малкото боеприпаси и вълната от нашественици, а и топящата се дружина Радан войвода отдава кръвта и живота си за народа си. Една мисъл гнетяла неговото сърце. Той заминал и оставил зад себе си самичка у дома едничката си дъщеря с името Елица.

Легенда за „Кървавата скала“ 
С помощта на сестрите си отгледал Радан своето сираче Елица. Пораснало детето му и станало прочуто с хубостта си, доброто сърце и сръчни ръце. Слънце с весели пламъчета извирало от очите му, и топлело бащиното сърце на бъдещия войвода.

Когато около земите на Вратица пристигат ордите на нашествениците, студ и гняв сковават сърцето му. Тревога обхващала цялото същество на българина, когато отправя взор към пожарищата и черния дим. стелещ се над къщите под крепостта. Много народ бил положен под ятагана на завоевателят, много моми и невести били озлочестени, и нямали край издевателствата. Радан бил в твърдината и нямало кой да се погрижи за Елица и я предпази от навалицата на озверелите поробители.

Слезнал Радан в селото, минал с мъки през ада, прескочил дувара и прегърнал обезумялата си от страх дъщеря. Сред писъците и плача на жертвите, които като светкавици разсичали небето той си наумил как да спаси Елица от озлочестяване. Изнизал Радан сабята си от ножницата, прихванал с трепереща ръка ръката на момичето и я повел бързо през задния им двор към голямата скала издигаща се до крепостната стена.

Нямало време. Без думи за сбогом, без плач и стенания Радан войвода пронизал гърдите на детето си с острието сабята си. Подредил той косите, целунал за последно побледнялото личице и склопил очите ѝ. Погалил после той чедото си, а сетне приседнал до него да го поварди, докато душата му отлитне свободна на небето. За сложи край на мъките той за втори път през този ден използва сабята си, защото гласовете на агите вече се чували там долу в ниското.

„Кървавата скала“ – така остава в паметта на потомците със следите от кръвта на двамата, процедила се в пукнатините на грамадата. И днес, когато някой устреми взор в тъмното петно на североизточната и стена си спомня за Елица и баща и Радан и сваля шапката си в знак, че не са забравени.

Бил Радан болярин от Второто Българско царство и след сломяването на съпротивата при Вратица с малка хайдушка дружина продължава борбата. Загива в бой в края на века край София.

Още една легенда 
Смята се че Богдан войвода е наследник на Радан войвода поради факта, че с най-голяма слава се ползва хайдушкото му сборище на Голям Богдан в Средна гора. Тези хайдушки места са наследствени и предавани от войвода на войвода. В селото Дерлии Богдан войвода е имал укриватели за него и дружината му.

Източници 

История на Враца
Родени във Враца
Копривщенци
Копривщенски хайдути
Кандидат на науките

Кандидат на науките е наименование на научна степен, която стои под степента доктор на науките в държави с двустепенна система на научните степени.

История

СССР и ОНД 
Подобна по название степен – кандидат на университет, е използвана от 1804 г. в Руската империя за завършилите висше образование с отличие, докато останалите випускници са били удостоявани със степен (после само звание) действителен студент. Подобна по съдържание степен – магистър, е въведена при император Александър I от 1803 г., за която се изисквали няколко години изследвания след завършване на университета и защита на дисертация. При употребата на степените се добавяло наименованието на завършеното висше училище – кандидат на Московския университет.

Степента кандидат на науките () е учредена с постановление на Съвета на народните комисари на СССР от 13 януари 1934 г. Изисквана е задължително за участие в конкурс за длъжност (и научно звание) доцент (докато по-високата степен доктор на науките е изисквана за длъжност и звание „професор“).

Днес степента все още се използва в Русия, Украйна, Беларус и други страни от Общността на независимите държави.

Други страни 
Тази степен е заимствана от Съветския съюз – в пълния обем (със същото съдържание и роля), и е използвана в Народна република България и след това в Република България до влизането в сила на Закона за висшето образование на 27 декември 1995 г., когато е заменена от днешната образователна и научна степен доктор по ...(наука)...

Степента е в употреба също и в Чехословакия (; ). Отменена е съответно в Словакия през 1996 г. и в Чехия през 1998 г.

Използвана е също и в Полша, но за кратък период – от 1951 до 1958 г.

Друга употреба 
Подобна степен, предшествала степента доктор на науките и наричана  с добавено наименование на науката, е съществувала в редица скандинавски страни (Дания, Норвегия, Исландия), но днес е заменена със степента магистър.

Степента кандидат [; ] в Белгия и Нидерландия е използвана за значително по-ниско академично равнище. Тя е присвоявана след завършване на 2 (или 3) курс на висшето образование (който период на обучение е наричан кандидатура) и полагане на съответен изпит. В хода на Болонския процес дипломите на кандидатите са отменени.

Процедура 
Процесът на подготовка на т.нар. „кандидатска“ дисертация обхваща период на обучение, наричан аспирантура (днес: докторантура), а обучаемите са наричани съответно аспиранти (днес: докторанти). Присъждането на степента става след публична защита на дисертацията.

Наименование 
Точното наименование на степента е кандидат на ...(философските / биологическите / историческите / икономическите / др.)... науки. При изписване съкращението на степента предшества името на удостоения учен и се състои от началните букви на думите в израза (съответно за тези примери: к.ф.н., к.б.н., к.и.н., к.ик.н.)

Вижте също 
 Доктор
 Доктор на науките

Научни степени и звания
Урсула

Света Урсула е християнска светица. На латински името ѝ означава „малка мечка“.

Сведенията за нея са от легенда, според която тя е убита през 383 г. от хуни, заедно с 11 (според по-късни варианти 11 000) други девици, като е била застреляна с харпун.

Средновековни легенди
Християнски светци
Жертви на убийства
Починали в Кьолн
Жени
Корнуол
Джамия

Джамията () е молитвен дом, в който мюсюлманите се събират и извършват обща молитва. За разлика от християнските църкви, джамията не е храм и не притежава статут на свято място, с изключение на Масджид ал-Харам в Мека, в чийто двор се намира древният езически храм Кааба.

Думата за джамия в повечето съвременни европейски езици (mosque, moschee, mosquée, moschea) произхожда от испанската дума за джамия mezquita, която от своя страна е съществителното масджийд от арабския глагол саджада – „да се простреш в молитва“, т.е. със значение „място за извършване на молитвата“. На български, както и на останалите балкански езици, думата за мюсюлманския молитвен дом е заемка, през турски cami, от арабското جمع (jámaʕa), което значи „събиране“ или „място за сбор на хората“.

След 7 век обикновено се строи във формата на четириъгълник, с външен двор, и включва 1 – 2 минарета (кула, от която мюезинът с напев призовава мюсюлманите за молитва). Единствената джамия с цели 6 минарета в света е така наречената Синя джамия в Истанбул.

Стената, обърната към Мека, се нарича кибла и се отбелязва с празна ниша, михраб. Обикновено е украсена с инкрустации, мозайки, резба върху камък и дърво.

Характерни за османската джамия са кръглите медальони с имената на Аллах, пророка Мохамед, праведните халифи или с цитати от Корана, изписани калиграфски. Най-често те украсяват барабана на джамията, подкуполното пространство, михраба и вратата. Кръглите композиции с Аллах и Мохамед в повечето случаи са поставени над самия михраб, което засилва усещането за оформянето на своеобразен „иконостас“.

В повечето джамии допускат само мюсюлмани. Височината на минаретата, съгласно канона, е 63 m – точно толкова години (63) живял пророкът Мохамед.

Джамиите в ислямските текстове 
Най-често думата „джамия“ се използва в Корана заедно със светилището Кааба в Мека. В Корана тази дума се използва за назоваване на местата за богослужение и на християните и юдеите. Със същото универсално наименование на всички видове храмове се използва и в хадисите.

История 
Огромните входове и високите кули или минарета отдавна са били и продължават да бъдат свързвани с джамиите. Обаче първите три джамии са били много опростени открити пространства. Джамиите са еволюирали значително много през последните 1000 години, докато придобият днешните си отличителни черти и докато се интегрират с различните култури по света.

Източници 
Stachowski M.: Slawische Bezeichnungen für Moschee unter besonderer Berücksichtigung des Polnischen, Schlesischen, Tschechischen und Slowakischen. ‒ Janyšková I. / Karlíková H. / Boček V. (ed.): Etymological research into Czech (= Studia Etymologica Brunensia 22), Brno 2017: 361 – 369.

Вижте също 
 Минаре
Космическа совалка

Космическата совалка (, Спейс Шатъл) е американски пилотиран космически кораб за многократна употреба. Първият старт на совалката е на 12 април 1981 г., а последният – на 8 юли 2011 г. За този период са осъществени общо 135 космически полета.

Космическите совалки носят космонавти на борда си, както и товари, като изкуствени спътници и части за космическите станции в ниската околоземна орбита, в горната част на атмосферата или термосферата. Обикновено екипажът се състои от 5 до 7 члена. Максималният товар, който може да бъде носен от совалката, е с тегло:

 22 700 kg до ниска околоземна орбита

 16 050 kg до Международната космическа станция

 12 700 kg до полярна орбита

 3810 kg до геостационарна орбита

 14 400 kg обратно до Земята

Космическата совалка е първият космически кораб за многократно използване.

История 

Първите космически кораби за многократно използване започват да се разработват на 5 януари 1972 г., когато президентът Ричард Никсън утвърждава програмата „Космическата совалка“ на НАСА. Силна поддръжка на програмата оказва Роналд Рейгън, тъй като совалките са ключово звено от програмата му „Звездни войни“.

Ентърпрайз е първата изградена совалка през 1976 г., но без двигатели и топлинен щит тя служи само за тестове в атмосферата – не може да извършва операции в Космоса. Първоначално са построени четири напълно функциониращи совалки: Колумбия, Чалънджър, Дискавъри и Атлантис. Като две от тях са изгубени при катастрофи – Чалънджър през 1986 г. и Колумбия през 2003 г. с общо 14 жертви. Индевър е петата совалка, конструирането на която е одобрено през 1987 г. с цел да замени Чалънджър.

Макети 
През 1977 г. макетът „Патфайндър“ е построен от стомана и дърво в „Маршал Спейс Флайт Център“, за да се използва за проверка на пистата, възможностите на крана и др.

Пълномащабният макет „Иксплорър“ е инсталиран в „Кенеди Спейс Център Визитор Комплекс“ през 1993 г. Създаден е чрез схеми, чертежи и архивни документи, предоставени от НАСА и „Rockwell International“. Въпреки че много от функциите са симулирани, някои от основните части на модела, като гумите на Мишлен, използвани на колесниците, са автентични за програмата Спейс Шатъл. Макетът има дължина 37,4 m, височина 16 m и размах на крилете 24 m. Името на совалката е сменено на „Индипендънс“ на 5 октомври 2013 г.

Вижте също 
 Списък на полетите по програма „Спейс шатъл“
 Списък на екипажите по програма „Спейс шатъл“

Източници

Външни препратки 
 Американската космическа совалка

Космически кораби
Изобретения в САЩ
Сантиметър

Сантиметърът е дробна единица за измерване на дължина и се означава със cm. Според Международната система единици (SI) тя се дефинира като една стотна част (1/100) от основната единица метър (m).

Един сантиметър е равен на:

 1/100 от метъра
 1/10 от дециметъра
 10 милиметра

милиметър << сантиметър << дециметър

В български популярни издания понякога се употребява също и означението см вместо установеното от SI означение cm.

Производни единици за дължина от SI
Топханенски акт

Топханенският акт (по името на султанския кьошк Топхане в Цариград, където е подписан на 24 март 1886) е споразумение между Османската империя и посланиците на Великите сили – гаранти на Берлинския договор (Русия, Австро-Унгария, Германия, Великобритания, Франция и Италия), с което се урежда лична уния между Княжество България и Източна Румелия начело с българския княз.

Съдържание 
Споразумението урежда управлението на Източна Румелия съгласно член 17 на Берлинския договор, така че князът се назначава за управител (генерал-губернатор) на областта за срок от пет години от османския султан със съгласието на силите. По настояване на Русия, която е настроена срещу Александър Батенберг, в тази клауза не е споменато името на княза. Също под руски натиск Топханенският акт ревизира българо-турската спогодба, сключена на 20 януари в Цариград, като премахва клаузата за военна взаимопомощ, подкрепяна от Великобритания. Актът потвърждава друго условие от спогодбата – териториалните отстъпки в полза на Османската империя в Източните и Средните Родопи (Кърджалийско и отцепилото се по-рано Тъмръшко – общо около 2 000 km2 с 35 000 души население, а според други източници - съответно 33 хиляди + 15 хиляди жители) „докато управлението на Източна Румелия и това на Княжеството ще бъдат в ръцете на една и съща личност“. В замяна на това османското правителство се отказва от правото си да въвежда войски в България в случай на вътрешни размирици. Актът постановява изменение на Органическия устав на Източна Румелия в 4-месечен срок от българо-турска комисия със санкция от посланиците на Великите сили в Цариград.

Последици 
Българското правителство приема официално Топханенския акт в края на март. В средата на април княз Александър е назначен за османски управител на Източна Румелия. Условията, при които е потвърдено Съединението, допринасят за вътрешнополитическата дестабилизация на Княжеството през пролетта и лятото на 1886. Русофилската опозиция и част от националистите (начело с Васил Радославов) критикуват правителството за териториалните отстъпки и непроменения статут на Източна Румелия. Учредяването на комисията за ревизия на източнорумелийския устав в София води до допълнително отслабване на авторитета на княз Александър в навечерието на Деветоавгустовския преврат.

Макар де юре да остава част от Османската империя, Източна Румелия е административно слята с Княжеството (което увеличава площта си от 63 752 на 96 345 km2) и, въпреки изискванията на Берлинския договор и Топханенския акт, остава под управлението на българския княз без потвърждение на султана на всеки пет години. Статутът на областта е уреден окончателно 22 години по-късно с обявяването и признаването на независимостта на България. Кърджали и Тъмръш са присъединени към България през Балканската война.

Източници

Външни препратки 
 Симеон Радев. Строителите на съвременна България. Том 1, Книга 6, IV. Турско-българско съглашение за Румелия (електронно издание на библиотека „Словото“)

Съединение на България
Договори на Османската империя
Отношения между България и Османската империя
1886 година в Османската империя
Ветрен

Името Ветрен носят следните обекти:

Селища 
 Ветрен – град в област Пазарджик, България;
 Ветрен – квартал на град Бургас, България;
 Ветрен – село в област Кюстендил, България;
 Ветрен – село в област Силистра, България;
 Ветрен – село в област Стара Загора, България;
 Ветрен – село в община Царево село, Северна Македония;
 Ветрен – село, днес Нео Петрици, Гърция.

Географски обекти 
 Ветрен – връх в рида Мъгленик, Родопи;
 Ветрен - връх в Милославска планина;
 Ветрен – български остров в река Дунав;
 Ветрен – рид в Ихтиманска Средна гора.

Вижте също 
 пояснителната страница Ветерн (пояснение)
Кралска битка

„Кралска битка“ () е японски екшън трилър от 2000 година, режисиран от Кинджи Фукасаку по сценарий на Кента Фукасаку, базиран на едноименния роман на Кушун Таками. В главните роли участват Тацуя Фудживара, Аки Маеда, Таро Ямамото, Масанобу Андо, Ко Шибасаки. Филмът е много спорен по-подобие на романа, върху който е базиран.

"Кралска битка 2: Реквием" е продължение на филма. Музиката и към двата филма е дело на Мусамичи Амано и е съчетание от класическа музика с негови оригинални композиции.

Сюжет 
Сюжета следва този на романа, но има няколко ключови разлики. Прологът е както следва:

В края на милениума нацията колабира. При петнадесет процента безработица, 10 млн. изгубили работата си, 800 000 ученика бойкотират училищата. Възрастните губят увереността си, и започват да се страхуват от младите, евентуално преминали през новохилядолетната образувателна реформа или т.н. БР акт.

(Трябва да се отбележи, че за японската публика дори и тази в края на 90-те години с нищожна безработица и дълго престояване на едно работно място в една компания, 15% безработица означава колабиране на нацията)

„Филмът“ акцентира върху Шуя Нанахара, привлекателно младо момче. След като майка му го напуска, а баща му решава да се самоубие, той се разочарова от живота. Неговите съученици са в подобно състояние и като цяло имат минимално уважение към властите. Нобу най-добрия приятел на Шуя напада техния учител Такеши(Такеши Китано). Норико Накагава, красиво запазено момиче, която става свидетел на инцидента успява да скрие оръжието преди Китано''' да се е съвзел и по този начин спасява Нобу от изключване.

На следващата година, когато учениците са на края на задължителното си обучение, класа заминава за ваканция. По време на пътешествието целия клас е обгазен и отвлечен, след което е отведен на изолиран, усамотен остров. След пробуждането си учениците са шокирани от факта, че се намират в изоставено училище, и че Китано(заедно с правителството) е зад цялата операция. Китано ги уведомява, че заради тяхната малолетна престъпност, те са били избрани като участници в Кралската Битка, игра в която учениците се избиват до оставането само на един; ако до три дни няма победител всички умират(чрез експлодиращи нашийници привързани към врата на всеки участник). За да покаже сериозността на действията си, Китано детонира нашийника на Набу''. Един по един всички ученици напускат училището, снабдени с войнишки раници и случайно избрано оръжие.

Външни препратки 
 Официален сайт 
 Фенски сайт
 

Филми от 2000 година
Японски филми
Трилър филми
Японски екшъни
User Datagram Protocol

User Datagram Protocol (UDP) е минимален транспортен пакетен протокол, документиран в IETF RFC 768.

В семейството от TCP/IP протоколи UDP предоставя прост интерфейс между мрежовия протокол под него и приложните протоколи над него. UDP не гарантира доставката на данните: не се пази информация за изпратено съобщение, заради което UDP понякога се превежда и като Unreliable Datagram Protocol. UDP добавя към IP пакета единствено мултиплексиране на приложения (чрез номерата на портовете) и проверка на целостта на данните (чрез контролна сума). В случай че е необходима надеждност на предаването, тя трябва да се реализира в потребителското приложение.

Строеж на UDP пакета в IP4 

Този строеж на пакета касае версия 4 на интернет протокола (IP v4). Заглавната част на UDP пакета се състои от 4 полета, от които две не са задължителни. Изходящият (source) и входящият (destination) порт са 16-битови полета, идентифициращи изпращащия и получаващия процеси. Тъй като UDP не пази междинно състояние и няма повторно изпращане на UDP пакети, изходящият порт не е задължителен; в такъв случай следва да е нула. След портовете се намира задължително 16-битово поле за дължина в байтове на UDP пакета (заглавие и данни). Така минималната дължина става 8 байта (големината на заглавието). Последното поле е 16-битова контролна сума върху заглавието и данните. Контролната сума също не е задължителна, но се използва почти винаги.

Употреба 
Приложенията, използващи UDP, трябва да толерират загуба на пакети, дублиране и дори размяна в последователността на пристигането им. Някои приложения като Trivial File Transfer Protocol може да добавят базови механизми за надеждно доставяне на данните в приложния слой, но най-често UDP се използва от приложения, които не изискват надеждна доставка, или такива, при които това пречи. Примери за приложения, които обикновено използват UDP, са Streaming media, мрежови игри в реално време и глас през IP (VoIP). Когато е необходима по-висока степен на надеждност, може да се използва TCP.

UDP няма механизми за избягване на задръствания, заради което общи механизми в самата мрежа се грижат да намалят ефекта на неконтролиран UDP трафик. С други думи, изпращащите UDP пакети не могат да установят дали не претоварват мрежата с трафика си. Когато това стане, мрежовото оборудване (рутерите) започват да редят пакетите в опашки до освобождаване на канал, по който да ги изпратят. Ако това не стане достатъчно бързо, част от пакетите се изхвърлят. Частично решение на този проблем е Datagram Congestion Control Protocol (DCCP), в който към UDP поток се добавя контролна информация, подпомагаща избягване на задръствания.

Въпреки че UDP трафикът в една обикновена мрежа често е само няколко процента, много ключови приложения използват UDP. Такива са например Domain Name System (DNS), Simple Network Management Protocol (SNMP), Dynamic host configuration protocol (DHCP) Routing Information Protocol (RIP).

Източници

Външни препратки 
 RFC 768
 IANA Port Assignments
 The Trouble with UDP Scanning (PDF)
 Tutorials for Beginning Computer Users: TCP and UDP Ports Explained
 Breakdown of UDP frame 

Мрежови протоколи
Стандарти на IETF
Беленски мост

Бèленският мост е сводов мост, разположен над река Янтра на 1 км от град Бяла (Област Русе), чието име мостът носи. Той е построен от българския майстор Никола Фичев (Колю Фичето), затова е известен още като Мостът на Колю Фичето. Смята се за постижение на българското възрожденско инженерно-строително и архитектурно изкуство. 

Мостът е построен по заповед на Мидхат паша. Той се допитва до полския инженер Людмил Рола, който е на служба при него, за колко време и срещу каква сума може да построи моста. Отговорът на Рола е: за 3 000 000 гроша и 4 години.  Френски инженери предлагат да построят моста за 2 милиона гроша. Самоукият български майстор Колю Фичето заявява: „Паша ефенди, ако моста на Бяла не построя по теркя си за 700 000 гроша, вземи ми главата!“. Залагайки честта и живота си, той спазва обещанието си и построява моста от дялан камък от варовик и хоросан за 2 години с труда и активното участие на местното население. Работата по него започва през 1865 г. и завършва през 1867 г. За Колю Фичето Феликс Каниц казва: „И тоя скромен човек в потури и абичка не знае, че с Беленския си мост е построил най-голямата хидравлическа постройка на Балканския полуостров извън Цариград.“ 

Беленският мост пресича река Янтра. Той се намира на 1 км от град Бяла в Област Русе, на пътя между Плевен и Русе.

Мостът на Колю Фичето при Бяла е една от най-забележителните му творби и истински шедьовър на възрожденската българска архитектура. Той е направен от издялан камък от местен варовик и варов хоросан. Построен е с помощта на ковачи от Габрово, каменари и дърводелци от Трявна и Дряново, и доброволци от Бяла. Мостът е дълъг 276 m и е широк 9 m. Поддържат го 13 опори с водорези и облекчаващи ниши, както и два брегови устоя. Има 14 свода с отвор 12 m. В средата му се издига мраморна плоча с надпис на арабски език. Майсторът подхожда с изключително новаторство за времето си, като украсява носещите стълбове и сводовете със символни скулптури и релефни изображения на животни. Сред тях се различават тези на: лъв, нимфа, грифон, лебед. Преди това подобни елементи са поставяни само върху фасади на сгради. Мостът е не само здрав и надежден, той е истинско произведение на изкуството. 

През 1897 г. по време на проучвателни разкопки в конструкцията идва наводнение и унищожава осем свода в средната част на моста (около 130 м). През 1922–23 г. мостът е реконструиран със стоманобетонни опори и сводове, но първоначалният облик е променен. 

Мостът е запазен като паметник на строителното изкуство. Използва се само като пешеходен. Южно от него е построен съвременен мост.

Източници 

Сгради и съоръжения в област Русе
Пешеходни мостове в България
Възрожденска архитектура
Бяла (област Русе)
Основани в Османската империя през 1867 година
Теоретична информатика

Теоретичната информатика се занимава с формални езици, теория на автоматите, логика, разработка и анализ на алгоритми, дизайн и формална семантика на езиците за програмиране, дава основите за компилатори и математическото формализиране на проблеми. Тя е формалният „гръбнак“ на информатиката.

Формални системи, автомати, графи, теория на вероятностите, инференциална статистика и синтактични диаграми се използват за точно описание на вътрешната логика на формални проблеми. Обикновено тази формална стъпка е основна част от решението на същинския проблем.
Булева алгебра

Булевата алгебра (или алгебра на съжденията) е специална алгебрична структура, която съдържа логическите оператори И, ИЛИ, НЕ, както и множествените функции сечение, обединение, допълнение.

Тя е дефинирана за първи път от британския математик Джордж Бул (1815 – 1864) през 19 век, с цел да се използват алгебрични методи в логиката. Булевата алгебра и булевите операции стоят в основата на информатиката, програмирането и функционирането на компютърните системи, тъй като компютрите са програмирани да извършват точно тези логически операции.

Операторите се срещат често написани по различен начин, напр. И, ИЛИ, НЕ (англ. AND, OR, NOT); ∧, ∨, ¬; математиците често използват + за ИЛИ, · за И и черта над символа за НЕ.

Тук са използвани логическите символи ∧, ∨ и ¬.

Дефиниция 
Булева алгебра е множество S с дефинирани функции Λ (конюнкция И), V (дизюнкция ИЛИ) и ¬ (отрицание НЕ)

Булева алгебра с два елемента X1 X2 
Теорията се базира на действия над „съждения“, които се интерпретират само или като верни или като неверни.

Съждението:
  „2 по 2 е равно на четири" е истинно. В булевата алгебра се отбелязва, че верността му е 1.

Съждението:
  „Желязото е карбонат“ е лъжовно. В булевата алгебра се отбелязва, че верността му е 0.

При съставянето на сложни съждения се използват логическите операции „и“ (конюнкция), „или“ (дизюнкция), „не“ (отрицание), „следва“ (импликация).

Най-висок приоритет има отрицанието, следвано от конюнкцията и дизюнкцията.

Изразите в тази алгебра се наричат булеви изрази.

Операциите сe дефинират, както следва:

Тази алгебра намира приложение в логиката, където 0 се интерпретира като „невярно“, а 1 като „вярно“. Изрази в тази алгебра се наричат булеви изрази.

Вижте също 
 Побитова операция
Микао Усуи

Микао Усуи (臼井甕男, 15 август 1865 – 9 март 1926) е смятан за основател на „Рейки“.

Усуи е известен като велик лечител. Други смятат, че учението му е спиритична, окултна практика, форма на Будизъм, и не е откривател или преоткривател на „Рейки“. „Рейки“ се използва в Японската армия като основно средство за помощ (лечение).

Микао Усуи обяснява своето учение като:

Японски лекари
Японски будистки учители
Главен изпълнителен директор

Длъжността главен изпълнителен директор () обикновено се заема от най-висшестоящия член на всекидневната управа в корпорация. Той обикновено има върховна изпълнителна власт вътре в организацията или компанията.

Главният изпълнителен директор обикновено се отчита и е член на съвета на директорите на компанията. Той може да бъде председател на съвета на директорите или президент на компанията (ако тя е малка), но в големите организации тези длъжности се разпределят, за да се предотврати управлението на компанията от само един човек, както и да се избегне сблъсък на интереси срещу собственици (акционерите).

Външни препратки 
 Kaplan, Steven N., Mark M. Klebanov, and Morten Sorensen. „Which CEO characteristics and abilities matter?.“ Journal of Finance 67#3 (2012): 973 – 1007. online

Мениджмънт
Корпорации
Суринамски долар

Суринамският долар () е валутата на Суринам от 2004 г. Обикновено се съкращава със знака долар ($), или алтернативно Sr $, за да се разграничи от други валути, деноминирани в долари. Той е разделен на 100 цента.

История 
Доларът заменя суринамския гулден на 1 януари 2004 г., като един долар се равнява на 1000 гулдена. Първоначално са налични само монети, като банкнотите се забавят до средата на февруари, като се съобщава, че има проблем с принтера.

Старите монети, деноминирани в центи (т.е. 1 100 000 гулден), са обявени за еквивалентни на същата стойност в новите стотинки, като по този начин се отхвърля необходимостта от производство на нови монети. Така например стара монета от 25 цента, по-рано струваща 1⁄4 гулдена, сега струва 1⁄4 долара (еквивалентно на 250 гулдена).

Суринамците често отбелязват ​​валутата си като SRD, за да я разграничат от щатския долар, който също се използва за котиране на цени за електронни стоки, домакински мебели, уреди и автомобили.

През януари 2011 г. суринамският долар е фиксиран на 3,25 суринамски долара за 1 щатски долар. През ноември 2015 г. това е променено на фиксиран курс от 1 щатски долар = 4 суринамски долара, а през април 2016 г. това е отново променено. Към 23 октомври 2018 г. 1 евро се равнява на 8,54 суринамски долара.

Банкноти и монети 
В обращение са монети от 1, 5, 10, 25, 100 и 250 цента. Суринамският долар заменя суринамския гулден на 1 януари 2004 г., като един долар се равнява на 1000 гулдена, което подтиква издаването на банкноти, деноминирани в новата валута. В банкнотите валутата се изразява в единствено число, както е и нидерландският вариант.

Източници

Външни препратки 
 Изявление на Суринамската централна банка 

Икономика на Суринам
Долар
Парични единици в Южна Америка
Александрин фон Мекленбург-Шверин

Александрин (24 декември 1879 – 20 април 1952) е германска принцеса и кралица на Дания, съпруга на датския крал Кристиян X.

Биография 
Александин е родена на 24 декември 1879 г. в Шверин, Германия. Тя е дъщеря на великия херцог на Мекленбург-Шверин, Фридрих-Франц III, и великата руска княгиня Анастасия Михайловна.

На 26 април 1898 г. в Кан, Франция, осемнадесетгодишната принцеса Александрин се омъжва за принц Кристиян Датски, който по-късно се възкачва на датския престол като крал Кристиян X. Двамата имат две деца:
 Фредерик (1899 – 1972), бъдещият Фредерик IX
 Кнуд (1900 – 1976)

Александрин умира на 20 април 1952 г. в Копенхаген.

Германци
Датски кралици
Починали в Копенхаген
Германци в Дания
Хамас

Хамас, акроним на Ха̀ракат ал Мука̀уама ал Исла:мѝя (на арабски: Ислямско движение за съпротива, „хамас“ (حماس) на арабски означава „стремеж“, „устрем“) е палестинска паравоенна и политическа организация. Основана е от Ахмед Ясин и Мухамед Таха в края на 1987 г. като клон на Мюсюлманското братство. Основната ѝ цел е унищожаването на Израел и създаването на държава Палестина. Хамас се ръководи от Халед Машал до 6 май 2017 г. На 6 май 2017 г. Хамас избира своя нов лидер Исмаил Хания. Базата на Хамас е в Ивицата Газа, но организацията води операции и на Западния бряг.

Хамас е смятана от САЩ, Израел и Европейския съюз за терористична организация. Част от подкрепата към нея се дължи на благотворителните ѝ акции за подпомагане на бедните палестинци, както и на военизираните ѝ възгледи. На запад Хамас е известна със своята тактиката за самоубийствените атентати срещу Израел, като те най-вече са насочени към израелските военни и тайни сили, за да бъде преустановена окупацията на Западния бряг и на Ивицата Газа, както и за да унищожи Израел (на който групировката гледа като на завзета палестинска земя). Голяма част от населението на Палестина подкрепя движението за съпротива.

Избори 
Парламентарни избори

Отричане на Холокоста 
След заставането на власт през 2007 г. в Ивицата Газа Хамас в публично изявление определя Холокоста като „най-голямата лъжа в света“.

Също Хамас забранява излъчването по телевизията в Ивицата Газа на всякакви научнопопулярни филми, свързани с Холокоста.

Източници 

Ивица Газа
Военизирани организации
Арабско-израелски конфликт
Политически партии в Палестина
Ислямски политически партии
Ислямски организации
Въоръжени сили на Палестина
Ислям в Палестина
Сунитски ислям
Отричане на Холокоста
Династия

Династия или дом е владетелски род на държава (монархия) или феодално владение, които имат пряка роднинска връзка помежду си. Всяка династия носи родовото или собственото име на основателя си. За времето, през което родът управлява, името му се отъждествява с нея.

Съдържание на понятието 
Според по-стриктна дефиниция на понятието династия, използвана в повечето стари монархии, тя бива продължена само от наследник, който е от същия род по мъжка линия – ако наследяването на престола или титлата стане по женска линия, династията се сменя, като новата носи родовото име на бащата.

В българската историография е възприета по-свободна дефиниция на понятието, що се отнася до българските царски династии. Там някои династии включват и наследници по женска (майчина) линия и дори такива, наследили престола след брак. Най-ярък пример за това е династията на Асеневците – според първата дефиниция следните владетели (включително узурпатори) не биха били признати за нейни представители:
 Иванко
 Борил
 Мицо Асен
 Константин Асен
 Иван Асен III

Династии от един владетел 
В смисъл на родово име на владетеля династията може да се състои и само от един представител. Това става когато основателят на династията няма преки наследници по мъжка (и женска, ако е допустимо) линия или има такива, но са лишени от право на наследяване: тогава той остава единствен в реда на владетелите, който носи това име – например крал Стивън.

Династичен брак 
От династия произхожда и понятието династичен брак.

Бележки
Зиген

Зиген () е град в Западна Германия, провинция Северен Рейн-Вестфалия. Населението му е 105 309 към 31 юли 2007 г.

История 
От 1606 до 1743 градът е столица на графство Насау.

Известни личности 
 Родени в Зиген
 Амалия Магдалена фон Насау-Зиген (1613 – 1669), графиня
 Фриц Буш (1890 – 1951), диригент
 Навид Кермани (р. 1967), ориенталист
 Лудвиг Карл Франц Леополд фон Хоенлое-Валденбург-Бартенщайн (1731 – 1799), принц
 Мария Юлиана фон Насау-Зиген (1612 – 1665), графиня
 Ото II (1300 – 1350), граф
 Петер Паул Рубенс (1577 – 1640), художник
 Йоахим Франк (р. 1940), биофизик
 Фридрих Вилхелм II (1706 – 1734), граф
 Хайнрих (1611 – 1652), граф
 Хайнрих III фон Насау-Бреда (1483 – 1538), граф
 Шарлота Фридерика фон Насау-Зиген (1702 – 1785), графиня

 Починали в Зиген
 Амалия Луиза от Курландия (1687 – 1750), принцеса
 Вилхелм Мориц (1649 – 1691), граф
 Елизабет Франциска фон Хесен-Хомбург (1981 – 1707), графиня
 Йохан VII (1561 – 1623), граф
 Маргарет фон Шлезвиг-Холщайн-Зондербург-Пльон (1583 – 1638), графиня
 Мария фон Насау-Диленбург (1491 – 1547), графиня
 Фридрих Вилхелм II (1706 – 1734), граф

Външни препратки 
Уебсайт на града

Градове в Северен Рейн-Вестфалия
Вили Вебер

Вили Вебер (Вилхелм Фридрих Вебер, роден 11 март 1942 в Регенсбург) е официалният мениджър на Михаел и Ралф Шумахер.

Като тийнейджър Вебер търгува със стари армейски униформи. Изгражда верига за търговия със стари коли. Активен е и в хотелиерството и гастрономията.

Запален по моторните спортове основава заедно с Клаус Трела тима от Ф3 WTS. През 1988 неговият пилот Йоахим Винкелхок става шампион на Германия. През 1988 се запознава с 19-годишния Михаел Шумахер. Вебер го финансира в началото на кариерата му и му осигурява договор с Джордън.

Бележки 

Германци
Личности от Формула 1
Родени в Регенсбург
Мика Хакинен

Мика Паули Хакинен (на фински Mika Pauli Häkkinen, правилен правопис на фамилията Хя̀кинен) (р. 28 септември 1968 във Вантаа, Финландия) е бивш пилот от Формула 1, световен шампион за 1998 и 1999 г. От 1998 г. е женен за Ерия, от която има син Хуго Ронан, роден на 11 декември 2000 г., и дъщеря Айна Джулия, родена на 12 май 2005 г. Живеят в Монако.

Започва пътя си на състезател през 1974 г. с картинг и до 1986 става пет пъти шампион на Финландия. През 1987 г. завоюва шампионските титли на Финландия, Швеция и в скандинавската Формула Форд 1600. Една година по-късно, (1988), печели шампионската титла в европейския шампионат на Формула Опел Лотус, а през 1990 е шампион на английската Формула 3.

Формула 1

Лотус 
Дебютът му във Формула 1 е с екипа на Лотус през 1991.

Макларън 
От 1993 е пилот на Макларън, където задълго е съотборник с Дейвид Култард.

В първите си години не успява да постигне сериозни успехи, но това до голяма степен се дължи на недостатъчно развития болид, с който разполага.

Преживява и тежка катастрофа, след която много малко хора вярват, че ще успее да се върне на 100% в състезанията. Но въпреки наложилото се скептично мнение, шефът на отбора, Рон Денис, му гласува доверие и скоро Мика се отплаща.

През сезон 1998, когато Макларън доминира очевидно над останалите отбори, Хакинен взема първата си световна титла. Втората идва веднага след това, през 1999, макар превъзходството на „сребърните стрели“ да не е толкова силно.

След борба до последното състезание с пилота на Ферари – Еди Ървайн, Мика отново става световен шампион. Следват два разочароващи за класата на Макларън сезона, след които финландецът се оттегля от спорта в края на 2001.

Това решение е продиктувано по-скоро от желание за повече време, което да посвети на семейството си, отколкото от изчерпана страст по високите скорости.

Сега се състезава за тима на Мерцедес в Германския туристически шампионат ДТМ.

Галерия

Резултати от Формула 1 

Хакинен, Мика
Вантаа
Ийори

Йори (Eeyore) е името на магаренцето от Мечо Пух (Winnie The Pooh). Известен със своята меланхоличност. Освен това много обича приятелите си – Мечо Пух най-вече. Той е 2-ри любимец на децата, като преди него е Мечо Пух. Има малка къщичка, построена от Прасчо и Мечо Пух. Той има много тъжен глас и се озвучава от Питър Кълън в оргинал и Васил Михайлов в българския дублаж. Къщичката на Йори се срутва много често, защото периодично пада някой голям камък. Той първоначално се запозна с малкия Ру (синчето на майката Кенга). В Остин, Тексас всяка година се организира празненство по повод рождения ден на Йори.

Мечо Пух
Литературни герои
Мика Сало

Мика Сало (на фински: Mika Juhani Salo) е финландски пилот от Формула 1. Роден е на 30 ноември 1966 в Хелзинки, Финландия).

Живее в Лондон, Англия.

Започва да кара карт на 6 години. Състезава се успешно във Формула Форд 1600. През 1988 е европейски, скандинавски и финландски шампион с 14 победи от 14 старта, 10 пол-позишъна и най-бързи обиколки на всички писти. После се състезава в британската Формула 3, All-Japan F3000.

През 1994 започва кариерата си във Формула 1 с Лотус.

Големия му талант се проявява обаче, чак през 1999 г., когато замества Михаел Шумахер който счупва крак на „Силвърстоун“, в тима на Ферари.

Лични Данни 
Женен за Норико Сало, има син Макс.

Висок 1,75 m

Тегло 66 кг

Спортува още – Сноуборд, Скуош, Маунтийнбайк

Кариера във Формула 1 
2-ри места –1

3-ти места – 1

Отбори 
 Лотус, 1994
 Тирел, 1995 – 1996
 Тирел Форд, 1997
 Ероуз, 1998
 БАР(3 старта), 1999
 Ферари(6 старта), 1999
 Заубер, 2000
 Тойота, 2001 (тест-пилот)
 Тойота, 2002

През 2003 година се състезава в КАРТ сериите – САЩ като най-доброто му класиране е 3-то място.

Също през 2003 участва в 24-те часа на Льо Ман за отбора на Ауди но отпада поради техническа повреда.

Резултати от Формула 1

Вижте също 
 Формула 1
 Пилоти от Формула 1

Външни препратки 
 Уебсайт 

Финландски пилоти от Формула 1
Родени в Хелзинки
Танго

Тангото ( – та̀нго) е танц по двойки, възникнал през XIX век в Аржентина, както и музикален жанр (включващ песен и текст).

Кратка история 

Тангото е жанр в изкуството: има танго музика, танго поезия и танго танц. Възниква през втората половина на XIX век в средите на простолюдието в Буенос Айрес, Аржентина и Монтевидео, Уругвай. С течение на времето и с усъвършенстването си добива по-висок социален статус и огромна популярност на няколко континента. През 1902 г. в Париж вече има 100 школи, в които се учи танго, а десетина години по-късно танцът е абсолютен хит в цяла Европа. В днешно време е разпространен по цял свят. Клубовете и събиранията, на които се танцува, се наричат милонга. Световен ден на тангото е 11 декември.

Етимология 
Думата „танго“ е с неясен произход; има толкова много значения, че е трудно да се проследи нейната етимология:
 място, където се доят кравите или се продава мляко
 място, където свирят и танцуват чернокожи
 място, където негрите биват събирани преди да ги натоварят по корабите; робовладелско тържище
 от mtango, което в африканския език кимбунду означава кръжец, затворено място
 от shangó, богът на мълниите в митологията на йоруба, Нигерия
 вид гостоприемница в мисионерските колонии на йезуитите
 вид перкусионен инструмент и танц, който придружава удрянето му
 ромски или андалуски танц.

Видове танго 
Има няколко форми на тангото, дори няколко стила в аржентинското танго. Има и различни аржентински танго ритми, които изискват промени в тялото, във връзката и движението.

В САЩ и Европа, когато по-голямата част от хората чуят танго, си представят холивудска сцена на двойка която върви напред в променадна позиция. Танцьорите от танцовите зали, които са запознати с международното (състезателно) танго, си представят тангото, създадено в Англия или стилизираната версия – американско (бално) танго. Аржентинските танцьори ще си представят различни стилове в аржентинското танго, като апиладо, танго нуево, танго салон, милонга, танго-валс, кандомбе.

Аржентинското танго е сложен социален танц с практически неограничени възможности на импровизацията. За сравнение американското или международното танго са с ясно определена учебна програма и танцьорите научават конкретни стъпки и вариации за състезанията. Аржентинско танго е социален импровизаторски танц, в който водещият (кавалерът) е отговорен да знае и визуализира всяка стъпка която подава на водения (дамата), като запазва баланса си и непрекъснато поддържа контакт и „слуша“ за реакцията на дамата. Водещият трябва да направи това уверено, ясно и преди всичко музикално, докато навигира на един претъпкан дансинг, като ако се наложи да прекрати движението и да предпази дамата от нараняване. От друга страна, дамата в аржентинското танго фокусира вниманието си изключително и изцяло към кавалера и веднага трябва да реагира на това, което той иска да се играе.

Източници 

Шедьоври на световното наследство
Латиноамерикански танци
Музика в Буенос Айрес
Култура в Монтевидео
Уругвайска музика
Музикални жанрове
Тракийски владетели

Таблица на Тракийските владетели

Вижте също 
 Боспорско царство

Бележки
Еди Ървайн

Едмънд „Еди“ Ървайн () е пилот от Формула 1, роден на 10 ноември 1965 г. в Нютаунардс, Северна Ирландия.

Формула Форд, Формула 3, Ф 3000 
Започва кариерата си през 1983 г. в ирландската Формула Форд. През 1985 г. кара в британската Формула Форд, а през 1988 г. в британската Формула 3, от 1989 до 1993 г. във Ф 3000 в Европа и Япония.

Формула 1

Джордан 
С Джордан прави дебюта си на Судзука през 1993 г. Класира се на доброто 6-о място и получава първите си точки, а след състезанието и шамари от бесния Сена. Ирландецът два пъти го изпреварва, макар че Сена го е затворил с обиколка.

Осигурява си постоянно място в Джордан Гранд При и скоро си спечелва репутацията на пилот труден за изпреварване и правещ много катастрофи. През 1995 г. печели първите си места на подиума, за сезон 1996 подписва с Ферари.

Ферари 
Във Ферари Ървайн се оказва надежден пилот номер 2 с няколко звездни мигове, когато понякога изпреварва Шумахер в квалификациите. В повечето случаи е зает да пази гърба на Шумахер. В следващите години става все по-известен както с агресивното си каране така и с хапливите си забележки.

След тежката контузия, която получава Шумахер през 1999 г. на Силвърстоун, идва и часът на Ървайн. Сега той се бори за титлата, конкурентите от Макларън допускат много грешки, а Еди печели 4 състезания и множество места на подиума. Така преди последното състезание той води с 4 точки пред Мика Хакинен. Но на Судзука Ървайн не е във форма, завършва трети, Хакинен е първи и печели титлата с 2 точки преднина.

Ягуар 

От 2000 г. Ървайн кара за Ягуар, но успехи липсват, единствено през 2001 г. се качва на подиума на Гран При на Монако. Колите са бавни и ненадеждни. Ървайн често критикува тима и през 2002 договорът му не бива удължен и той прекратява кариерата си.

Резултати във Формула 1

Източници 
 

Ървайн, Еди
Родени през 1965 година
Идо

Идо (на латиница Ido) е изкуствен език, подобен на есперанто, създаден от математика и философ Луи Кутюра през 1907 г. и подкрепян от езиковеда Ото Йесперсен до 1928 г.

Речникът се основава на съществуващи езици, а граматиката е опростена.

лексика 

Изкуствени езици