alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Димитър Бояджиев

Димитър Иванов Бояджиев е български поет, един от първите майстори на елегията в българската литература, наред с Димчо Дебелянов.

Биография 
Димитър Бояджиев е роден на 18 май 1880 година в Пазарджик, в семейството на Иван Димитров Ивчов (Бояджиев) и Екатерина Ненкова. Баща му е самоук човек, овчар от околните села, който се преселва от село Момина клисура в града. Екатерина Ненкова е умна и любознателна жена, а детството ѝ е преминало в заможно пазарджишко семейство. Димитър Бояджиев е брат на банкера и политик Коста Бояджиев. 

Останал сирак на 13 години, Димитър Бояджиев напуска училище, за да поема издръжката на голямото си семейство. Опитва се неуспешно да продължи бащиния си занаят в бояджийската работилница. По-късно става писар в градската община, самообразова се, участва в основаването на дружеството „Младежка дружба“. Изучава руски и френски език. Пише стихове в духа на социалистическите идеи. 1896 година постъпва на работа в адвокатската кантора на Г. Стефанов. В списание „Ново време“ публикува преводи на Семьон Надсон.

Първите му стихотворения са отпечатани в списание „Общо дело“ през 1901 година. Същата година Константин Величков му намира работа в София и поетът се преселва с цялото си семейство в столицата. Димитър Бояджиев постъпва в Отделението по печата при Министерството на външните работи. Едновременно е уредник на сп. „Летописи“ (издавано от Константин Величков), тук са поместени много негови преводи от руски език – творби на Михаил Лермонтов, Иван Тургенев, Максим Горки, Леонид Андреев, Иван Бунин, Фьодор Тютчев и други.

Секретар е на Българското консулство в Марсилия (1907 – 1909). Последните му стихове излизат във вестник „Българан“, списание „Летописи“, списание „Слънчоглед“и др.

Самоубива се заради нещастна любов на 12 юли 1911 г. в София.

Памет 
От 2011 г. се провежда конкурс за млади поети на името на Димитър Бояджиев.

Източници

Литература

Външни препратки 

 Стихотворения на Димитър Бояджиев в Словото
 Димитър Бояджиев в Литературен свят
 Димитър Бояджиев в Литернет
 Биобиблиография на Димитър Бояджиев на сайта на Регионална библиотека „Никола Фурнаджиев“ в Пазарджик, 2009 г.
 
 От и за Димитър Бояджиев в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България

Писатели след Освобождението
Български поети
Български преводачи
Български преводачи на рускоезична литература
Държавни служители на България
Почетни граждани на Пазарджик
Български самоубийци
Родени в Пазарджик
Починали в София
Поети-самоубийци
Иван Йончев

Иван Петров Йончев е български поет.

Роден в Самоков на 3 април 1884 г. Баща му е предприемач в София, но фалира и семейството му изпада в мизерия. Животът на поета се движи между Самоков и София. Умен, схватлив, с наклонности към литературата и музиката, той е любимец на учителите си, но поради липса на средства и крехкото си здраве не успява да завърши Първа софийска мъжка гимназия.

Започва да пише още като ученик – едва 14-годишен, издава пиесата-поема „Слепец“. Дружи с Дебелянов, Николай Райнов, художника Константин Щъркелов, оперния певец Стефан Македонски. Принадлежи към така наречения бохемски кръг в българската литература. През 1904 г. заедно със Стефан Македонски заминава за Загреб да следва певческо изкуство. Играл е на загребска сцена.

Творческото наследство на Йончев е неголямо по обем, но лириката му носи белег на непосредственост и вдъхновение. Основни мотиви са копнежът по несподелената любов, неосъществено щастие и беззаветна привързаност към родна майка, народ и Родина. Балканските войни променят и живота, и поезията му. Тогава пише прочутите си стихотворения, превърнали се в песни. Ранен, Иван П. Йончев се връща в София, където с много мъка успява да издаде една малка книжка „За Родината“ (1915). Там е публикувано и стихотворението „Един завет“, по чийто текст композиторът Георги Шагунов създава музиката за незабравимия марш на Българската армия. С този марш и с още няколко стихотворения, превърнати в песни („И бих желал орел да бъда аз…“, „Какво са, о, татко, в небето звездите“), Иван Йончев остава в българската литература.

Умира от туберкулоза в Бояна на 26 май 1918 г. Изпратен е с военни почести, а Стилиян Чилингиров чете слово над гроба му. По предложение на Иван Вазов улицата, на която е живял в Бояна, носи неговото име. През 1944 г. гробът му е заличен от комунистическата власт.

През 1995 г. от забвение го изважда тънка книжка, озаглавена „Заветът на дедите“ на издателство „Сребърен лъв“. През 1998 г. БНТ излъчва документален филм за поета.

Читалищната библиотека в Самоков притежава богат архив за Иван П. Йончев.

Издадени книги 
 „Слепец“, Поема, С., печатница „Б. Зилбер“, 1904
 „Есенни листа“, С., печатница „Габрово“, 1908
 „Родни песни“, кн. I, С., печатница „Ден“, 1914
 „За родината“, С., Придворна печатница, 1916
 „Цветя“ (стихотворения), С., 1917
 „Стоян Хайманата“ (сцени от живота), С., 1903
 „Стихотворения“, С., Книгоиздателство на българските писатели, 1917
 „Заветът на дедите“, С., ИК „Сребърен лъв“, 1995

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение.

Български поети
Родени в Самоков
Починали в София
Починали от туберкулоза
Български военни дейци от Балканските войни
Официални празници в България

Официалните празници в Република България са определени от Кодекса на труда, член 154.

Основни официални празници 
Съгласно Кодекс на труда чл. 154, ал. 2 (Нова – ДВ, бр. 105 от 2016 г., в сила от 1 януари 2017 г.): Когато официалните празници по ал. 1, с изключение на Великденските празници, съвпадат със събота и/или неделя, първият или първите два работни дни след тях са неприсъствени.

Еднократни официални празници и почивни дни 
Съгласно Кодекс на труда чл. 154, ал. 3 (Доп. – ДВ, бр. 52 от 2004 г., в сила от 01.08.2004 г., изм. – ДВ, бр. 15 от 2010 г., предишна ал. 2, изм. – ДВ, бр. 105 от 2016 г., в сила от 1 януари 2017 г.) Министерският съвет може да обявява еднократно и други дни за неприсъствени за оказване на обществена почит към важни исторически, политически, културни или други особено значими събития, както и дни за честване на определени професии и за оказване на признателност.

Забележка 
От 2017 година е прието официалните празници в България (с изключение на Великденските), които се паднат в събота или неделя, да се почиват в първия работен ден след тях. Ако има празници и събота и неделя, съответно се почива понеделник и вторник.

Външни препратки 
 Кодекс на труда – постоянно актуализирана онлайн версия
 Кодекс на труда (.doc) – Архивирано копие с изменения до 17.07.2015 г. в Microsoft Word формат

Източници
Хектар

Хектарът (hectare) е единица за измерване на площ, кратна на ар (използвана е SI-представката „hecto“). Символът за означаване на хектар според официално приетата в България международна система единици SI е ha. Един хектар е площта на квадрат със страна 100 m.

Представката „hecto“ идва от древногръцката дума εκατόν (сто). „Ар“ има френски произход (идва от лат. area – свободна земна площ). Френският Конвент през 1795 г. постановява площта на квадратно парче земя със страна 10 m да се нарича are.

Единица „хектар“ и нейното международно означение „ha“ са приети от Международния комитет за мерки и теглилки през 1879 г. Понастоящем хектарът е допуснат от Международния комитет за мерки и теглилки за използване наред с единиците от Международната система единици (SI).

Единицата хектар се използва предимно за измерване на земеделски земи. Един хектар е равен на:
 10 000 m2
 100 ара
 10 декара
 0,01 km2

Хектарът не е често използвана мярка в България – за българите привичната мярка за земна площ е декар: например за добив се ползва изразът килограми от декар. Големината на поземлените имоти също най-често се измерва в декари.

Бележки 

Единици за площ
Квадратен метър

Квадратен метър е единица за измерване на площ, равна на площта на квадрат със страна 1 метър. Международното означение на единицата е m2, официално прието и в България. В популярни издания се ползват също означенията м2 или кв. м.

В употреба са също други производни на метъра единици:
 1 cm2 (квадратен сантиметър) = 0,01 m x 0,01 m = 0,0001 m2 (1 m2 = 10 000 cm2)
 1 а (ар) = 10 m x 10 m = 100 m2 (1 da = 10 а, 1 ha = 100 a)
 1 km2 (квадратен километър) = 1000 m x 1000 m = 1 000 000 m2

Бележки

Вижте също 
 Международна система единици
 квадратен фут
 акър

Метър, квадратен
Квадратен километър

Квадратният километър (означение km2) е единица за измерване на площ, кратна на основната единица за площ квадратен метър според международната система единици SI. Един квадратен километър представлява площта, заградена от квадрат със страна 1 километър.

Един квадратен километър е равен на:
 1 000 000 m2 (кв. м)
 1000 da (декара)

В популярните издания в България често се използват и означенията на кирилица – съответно км2, м2 и дка.

За единици, основани на фут (ft):

 1 кв. километър = 0,386 102 кв. мили (статутни)
 1 кв. километър = 247,105 381 акра

Източници 

Единици за площ
Ар

Арът е единица за измерване на площ, производна на квадратния метър. Един ар е равен на 100 m².

Международният символ за означаване на ар е a. Единицата не е част от международната система единици (SI), но се допуска за употреба съвместно с единиците SI като една от разрешените само в специализирани области – ползва се при измерването на площи на земеделски земи и земя за строителство.

Кратните и дробни на ара единици се образуват чрез представките SI. В България по-широко се използват кратните единици:

 хектар (хекто-ар), с означение ha: 1 ha = 100 а = 100x100 m²= 10 000 m²
 декар (дека-ар): 1 декар = 10 а = 10 x 100 m² = 1000 m²

В повечето европейски страни за измерване на земеделски площи се използва единицата хектар. Това не е така в много страни от някогашната Османска империя, включително в България, където се предпочита единицата декар, близка до традиционната османска мярка дьонюм (dönüm), равна на 919,3 m², 1 дка или 2,5 дка. Декарът няма международно означение и на български език се изписва с пълното си наименование или се съкращава като дка. В Гърция и Кипър декарът се нарича στρέμμα (стрема), а в Турция, Ливан, Израел и Йордания се използва старото наименование дьонюм или дунам, но стойността му е приравнена на 1000 m² (10 ара).

Бележки

Вижте също 
 Акър

Външни препратки 
 Наредба за единиците за измерване, разрешени за използване в Република България, Държавен вестник, брой 115 от 2002 г.

Единици за площ
Петък

Петък е петият ден от седмицата.Денят след четвъртък и преди събота.

 Исус Христос е бил разпнат на кръста в петък (Разпети петък).
 В исляма, петък е ден за публични молитви в джамиите.
 Еврейският шабат започва в петък след залез слънце и свършва в събота по същото време.
 В римската империя „петък“ е посветен на богинята Венера – „Veneris dies“.

В литературата 
 Петкан (англ. Friday) се казва спътникът на Робинзон Крузо от едноименния роман на Даниел Дефо
 Научно-фантастичният роман „Петък“ на Робърт Хайнлайн

В музиката 
 Песента „Петък“ от албума „Август“ на групата Точка бг

В работата 
 Петък е ден на майстора

Вижте също 
 Петко
 Обикновена година, започваща в петък
 Високосна година, започваща в петък
 Черен петък
 Кървав петък

Бележки 

Дни от седмицата
Понеделник

Понеделник е първият ден от седмицата (ISO 8601). Някъде обаче той се смята за втори ден (САЩ). Поради тази причина на арабски, гръцки и португалски понеделник означава втори ден.

В Римската империя „понеделник“ също се е смятал за втори ден от седмицата и е посветен на луната (богинята Луна, а в гръцката митология Селена). Поради тази причина на някои езици, като английски и италиански, например, понеделник означава ден на луната.

В съвременното общество понеделник се смята за начало на работната седмица.

В Англия понеделникът от великденските празници е известен като денят на черната Анис – вещица, която отвличала деца и агнета.

Етимология 
В българския, както и в повечето славянски езици, думата понеделник е образувана като съчетание на предлога „по“ и съществителното „неделя“ със значение „след неделя“.

В литературата 
 Романът „Понеделник започва в събота“ на Аркадий и Борис Стругацки
 Главният герой в романа „451 градуса по Фаренхайт“ на Рей Бредбъри се казва „Montag“ (немски, Понеделник).
 Романът „Закуска за шампиони, или Сбогом, черен понеделник“ на Кърт Вонегът

Бележки

Вижте също 

 Обикновена година, започваща в понеделник
 Високосна година, започваща в понеделник

Дни от седмицата
Вторник

Вторник е вторият ден от седмицата (между понеделник и сряда). Правилният правопис на наименованието в българския книжовен език е с малки букви (т.е. „вторник“, същото се отнася и за останалите дни от седмицата), освен ако не е първа дума в изречението (за разлика от английския език, където имената на дните от седмицата винаги се изписват с начална главна буква).

Етимология 

Думата „вторник“ произлиза от числителното редно „втори“ и присъства с днешното си значение още в старобългарския език.

Денят в историята

Празници, празнувани във вторник 
В християнската религия Сирни вторник е денят преди Големите (великденски) пости.

Важни събития, случили се или случващи се във вторник 
Вторник е обичайният ден за провеждане на избори в САЩ. Федералните избори там са във вторника след първия понеделник на ноември. Датата е установена със закон от 1845 г. за президентски избори, а по-късно – от 1875 г. и за избори за Долната камара на Конгреса (House of Representatives, Камарата на представителите), както и за Сенат от 1914 г.

Черният вторник (Black Tuesday) в САЩ се отнася за 29 октомври 1929 г., когато се срива Нюйоркската фондова борса и започва световната икономическа криза 1929 – 1933 г.

В популярната култура 
Този ден от седмицата има и символично значение при много нации. Например вторник се смята за ден без късмет при гърците (във вторник е паднал Константинопол). Същото се отнася и за испаноговорещите, които имат следната поговорка: En martes, ni te cases ni te embarques („Във вторник нито се жени, нито се тръгва на път“).

В исторически план в Римската империя „вторник“ е бил посветен на бога Марс – „Martis dies“.

Вижте също 
 Обикновена година, започваща във вторник
 Високосна година, започваща във вторник

Източници 

Дни от седмицата
Сряда

Сряда е третият ден от седмицата. Произлиза от старобългарската дума .

Ако неделя се приеме за начало на седмицата, сряда се пада в средата (оттук и името;  – „среда на седмицата“). Сряда също така е и по средата на работната седмица (понеделник – петък).

В римската империя „сряда“ е посветена на бога Меркурий – „Mercurii dies“.

В българските народни вярвания сряда е осмислян като добър или лош ден в различните региони на България. В Югоизточна България (Странджа – Сакар), както и в Софийско, Габровско и Тетевенско, сряда се приема за един от най-тежките дни през седмицата. Жените не вършат домакинска работа, не мият косите си, а мъжете не се бръснат; спазва се сексуално въздържание, поради вярването, че ако бъде заченато дете през този ден, то ще е с физически или умствени недостатъци или ще стане много лош човек. Задължително се пости.

В българския народен календар са познати следните сряди:

 Луда сряда – срядата от Тодоровата неделя, схващана като особено опасен ден. Още: Разполовената сряда, Преговялата сряда.
 Светла сряда (Празна сряда) – срядата след Великден. На този ден сред рупците в Странджа се изпълнява обичаят Мара Лишанка, а в Дупнишко – обичаят Ладино хоро.
 Русалска сряда – срядата от Русалската неделя, също смятана като тежък ден.

Бележки

Вижте също 

 Обикновена година, започваща в сряда
 Високосна година, започваща в сряда

Дни от седмицата
Четвъртък

Четвъртък е четвъртият ден от седмицата.

Номерацията на седмиците в годината се определя според четвъртъците:
за първа седмица се приема тази, съдържаща първия четвъртък, и т.н. – ISO 8601.

Английското Thursday произхожда от „ден на Тор“, преведено от латински dies Jovis – „ден на Юпитер“. (Юпитер и Тор са богове на гръмотевиците) Първоначално четвъртък е бил наричан Thundersday  – „ден на гръмотевиците“).

В литературата 
 Историята на Пътеводител на галактическия стопаджия от Дъглас Адамс започва през един „ужасен и глупав“ четвъртък. Героят Артър Дент казва: „Днес трябва да е четвъртък. Никога не съм ги разбирал тези четвъртъци.“. Малко след това Земята бива разрушена.

По света 
 В Обединеното кралство от 1935 г. съществува традиция всички избори да се провеждат в четвъртък.

Бележки

Източници

Вижте също 

Дни от седмицата
 Обикновена година, започваща в четвъртък
 Високосна година, започваща в четвъртък
Неделя

Неделя е седмият ден от седмицата.

На някои места неделя се счита за първия ден от седмицата (САЩ, Великобритания) – традиция, наследена от древните евреи и древните египтяни. Според приетият от Международната организация по стандартизация ISO 8601 неделя е последният ден от седмицата.

Според християнството това е денят от седмицата, в който се почита Възкресението Господне и задължително се почива. На руски език думата за неделя е запазена от старославянското Воскресенье.

Етимология 
Глаголът делям, дялам произлиза от старобългарския глагол дѣлати (трудя се, работя, действам). Оттук произлиза и прозвището на българския цар Петър Делян (от прилагателното делян – работлив). Този глагол е близък по звучене с глагола деля, разделям. На български думата „неделя“ произлиза от глагола „не деля“ (старобългарски „нет дела“), т.е. „не правя нищо“, „не работя“, „без работа“, „няма работа“ и още като „денят без работа“.

С оглед на това може да се каже, че българската дума „неделя“ е аналогична на еврейската дума „шаббат“ (;  – „прекратяване на деятелността“).

В други славянски езици произходът е аналогичен: полски Niedziela, украински Недiля, беларуски Нядзеля, хърватски nedjelja, сръбски и словенски Nedelja, чешки Neděle.

Други наименования 
В римската империя дните от седмицата са били посветени на седемте космически тела, като неделя е била денят на Слънцето – „dies Solis“. Това е останало в английското Sunday, немското Sonntag, шведското söndag, датското и норвежкото søndag, исландското sunnudagur и други.

Гръцката дума за неделя Κυριακή е от Κύριος – Бог.

Бележки

Вижте също 
 Обикновена година, започваща в неделя
 Високосна година, започваща в неделя
 Кървавата неделя

Дни от седмицата
Борис Стругацки

Борис Натанович Стругацки () е руски съветски писател фантаст.

Повечето му произведения са публикувани в съавторство с неговия брат Аркадий Стругацки. За съвместната им работа вижте Аркадий и Борис Стругацки.

Живот 
Борис Натанович Стругацки е роден на 15 април 1933 г. в Ленинград, днешен Санкт Петербург. Като малък преживява първата тежка зима от Ленинградската блокада. Спомените му оттогава са описани в „Поиск предназначения, или Двадцать седьмая теорема этики“. Поради негово заболяване по време на блокадата първо се евакуират брат му и баща им (който скоро умира от изтощение) и едва по-късно напуска с майка си обсадения Ленинград.

Завършва Ленинградския механо-математически университет през 1955 г. със специалност „Астрономия“. Работи в знаменитата Пулковска обсерватория до 1965 г. Живее в Ленинград. Женен, има син. През 1966 година е приет за член на Съюза на писателите в СССР. Ръководи Ленинградския семинар на младите писатели фантасти. Председател на номинационната комисия на наградата „Странник“. Учредител на наградата „Бронзовая улитка“. От 2002 г. главен редактор на списание за научна фантастика „Полдень. XXI век“.

Своите и съвместните с брат си преводи подписва и с псевдонимите С. Бережков, С. Победин, С. Витин.

Умира от лимфома на 19 ноември 2012 г.

Творчество 
Заедно с брат си Аркадий Стругацки пише научно-фантастични разкази, повести, романи, сценарии и пиеси.

Борис Стругацки използва псевдонима С. Витицкий за самостоятелните си произведения, написани след смъртта на брат му.

 Самостоятелни произведения

 „Поиск предназначения, или Двадцать седьмая теорема этики“ („Търсене на целта, или Двадесет и седмата теорема на етиката“), роман, 1992 – 94, публ. 1995
 „Бессильные мира сего“ („Безсилните на този свят“), роман, 2003

Източници 

Руски писатели
Руски писатели фантасти
Съветски писатели фантасти
Руски журналисти
Руски астрономи
Починали от рак
Мила Родино

„Мила Родино“ е национален химн на България от 1964 г.

Основа на музиката и текста е песента „Горда Стара планина“, написана от Цветан Радославов през 1885 г. Той я композира по пътя към бойното поле по време на Сръбско-българската война. Текстът е променян многократно, за последен път – през 1990 г.

Настояща версия на химна 
 Горда Стара планина,
 до ней Дунава синей,
 слънце Тракия огрява,
 над Пирина пламеней.

 Припев:
 Мила Родино,
 ти си земен рай!
 Твойта хубост, твойта прелест,
 ах, те нямат край!

Други варианти на текста 
 Първоначален текст от Цветан Радославов

 Горда Стара планина,
 до ней север се синей.
 Слънце Витош позлатява,
 към Цариград се белей.

 Припев:
 Мила Родино,
 ти си земен рай,
 твойта хубост, твойта прелест,
 ах, те нямат край!

 Хайде братя българи,
 към Балкана да вървим.
 Там се готви бой юнашки,
 за свобода, правдини.
При приемането на песента като химн на Народна република България през 1964 г. последният куплет е премахнат и са добавени други 2 куплета, които отпадат след 1990 г.:

 Паднаха борци безчет,
 за народа наш любим.
 Майко, дай ни мъжка сила,
 пътя им да продължим!
(Припев...)

 Дружно братя българи,
 с нас Москва е в мир и бой!
 Партия велика води,
 нашият победен строй.
(Припев...)

Спорове по „Мила Родино“ 
Песента неведнъж е била критикувана, както поради произхода на мелодията, така и поради политическите промени в текста.

Когато през 1964 г. е свикана комисия, за да приеме „Мила Родино“ за химн, на решението се противопоставя композиторът акад. Петко Стайнов, който твърди, че това е стара еврейска мелодия, като това според него е пречка. Въпреки това  „Мила Родино“ става национален химн. Акад. Добри Христов също споменава, че мелодията е заимствана от еврейската музикална традиция, като уточнява, че в българската песенна памет има стотици мелодии, които са заимствани от други народи и са станали неразделна част от българското музикално наследство. Добри Христов е и автор на първоначалния аранжимент на песента за еднороден хор. Част от текста на химна  до 1990-та година е политически мотивиран и възпява абсурдно столица на чужда държава, макар на практика този куплет да не се изпълнява. Впоследствие текстът е преработен от Димитър Методиев и Георги Джагаров и е направена допълнителна хармонизация от Филип Кутев и Александър Райчев.

След 10 ноември 1989 г. в VII велико народно събрание са направени други предложения за национален химн, но окончателно се налага „Мила Родино“.

Вижте също 
 Българийо мила
 Химн на Негово Величество Царя

Източници

Външни препратки 

 Мила Родино  – mp3 файл в parliament.bg

Химни на България
Градове в България

Градовете в България към днешна дата са 257 на брой.

В проектоизменение в Закона за устройството на територията, одобрено от Министерския съвет на 26 март 2009 г., градовете се разпределят в категории според броя на населението. Те се класифицират в следните групи: 
 „много големи градове“ – с население над 200 хиляди жители;
 „големи градове“ – с население от 100 хил. до 200 хил. жители;
 „средни градове“ – с население от 30 хил. до 100 хил. жители;
 „малки градове“ – с население от 10 хил. до 30 хил. жители;
 „много малки градове“ – с население под 10 хил. жители.

В тази статия градовете са първоначално подредени по настоящ адрес според данни за населението от ЕСГРАОН към 15 юни 2014 г. За областните и средните градове данните са актуализирани към 15 март 2023 г.  с отбелязаното понижение  или повишение . Прирастът на населението е изчислен за период от 6 месеца въз основата на официалните статистически данни, публикувани от ЕСГРАОН за 15 декември 2004 и 14 юни 2005 г. 

С удебелен шрифт са обозначени областните центрове, а с наклонен – градовете, които не са общински центрове.

Посочена е и годината на обявяването им за градове, като данните са взети от Националния регистър на населените места или указания източник. Годините със знак „–“ са преди новата ера. Там, където не е посочена година, означава, че селището е било град преди 3 март 1878 г. С наклонен шрифт е отбелязана годината на обявяване на селището за т. нар. селище от градски тип.

Бележки

Вижте също 
 Списък на областните градове в България
 Произход на имената на градовете в България
 Административно деление на България
 Села в България с повече от 2000 жители
 Списък на страните
 Списък на зависими територии
 Списък на селата в България
 Списък на реките в България
 Списък на планините в България

Външни препратки 
 Пощенски кодове на селищата в България с техните географски координати 

 
Списъци на места в България
България
Население на България
Рени Стоянова

Рени Стоянова е българска медицинска сестра и писателка, родена на 30 юли 1957 г.

Завършва 2-годишния Институт за медицински сестри в София през 1978, омъжва се през 1979 г. Радва се на щастлив семеен живот и 2 сина, родени съответно през 1980 и 1981 г. Заедно със синовете си става студентка през 1999 г. Те записват инженерни специалности в редовно обучение, а тя – „Английска филология“ задочно.

Медицинска сестра 
Стоянова работи като медицинска сестра в продължение на 25 години.

През 2003 г. изпраща сигнал до Министерството на здравеопазването и Министерство на вътрешните работи за сериозни нередности в Хемодиализното отделение на болницата „Св. Марина“ във Варна, където работи – недокументирано провеждане на скъпо струващи диализни процедури на чужденци по време на почивката им в България, вътреболнична инфекция с хепатит, взела размерите на епидемия, опасност от заразяване на чужденците и др. Подложена на заплахи от ръководството на болницата, напуска работа. Бившите ѝ колеги и болни са сплашени да мълчат.

Писателка 
Започва да пише „Хроника на едно предизвестено напускане — хемодиализен роман“  в състояние на тежък шок от преживяното унижение и чувство на безсилие. Това е първата ѝ книга на български език (преди това е написала шеговито-любовния епистоларен роман на английски език „My Virtual Badwulf“ през 2000 г.

„Първата ми книга беше предназначена за един-единствен читател – мой бивш преподавател от университета. Втората – за бившите ми колеги и болни. С едната се лекувах от безперспективна любов, с втората церях мъките си от развода с бившата си професия.“ – казва тя. „Явно пиша с лечебна цел, защото още докато пиша, ми олеква. Не смятам, че съм писател. В смисъл, че не мога да обещая, че ще пиша още или че ще се развивам. Гледам на книгите си като на мои деца. Може и да са не са хубави, може дори да са с вродени дефекти, но са си мои и си ги обичам.“

Външни препратки 
 Въпроси, повдигнати от Рени Стоянова
 Библиотека „Българска литература“. Стоянова, Рени
 	Преводи от Рени Стоянова
 Книги от Рени Стоянова

Български медицински сестри
Български писателки
Анимационен филм

Анимационен филм (наричан още мултипликационен или трикфилм) е филм, чиито кадри представляват снимки на нарисуван фон, върху който се наслагва прозрачна плака с героите, които се задвижват чрез анимиране. Художникът-аниматор рисува основните пози на героя, а фазовчикът рисува фазите на движението. Колористът попълва цветовете. След заснемане на плаките от оператор и прожектиране на лентата върху екран се създава илюзията, че рисунката се движи.

Анимационният филм може да бъде рисуван, куклен, изрезков или компютърен.

Основоположник на анимационното кино в света е американският художник Уолт Дисни, създател на легендарния герой Мики Маус и на първия пълнометражен анимационен филм „Снежанка и седемте джуджета“ през 1937 година. През 1950 година в Европа чешкият режисьор Едуард Хофман (Eduard Hoffman) създава филма „Сътворението на света“ (La Creation du Monde) по оригинални рисунки на френския художник и карикатурист Жан Ефел (Jean Effel). Основоположник на българската анимационна школа е Тодор Динов – 1952 г. На огромна популярност в България се радваше анимационният сериал Ну, погоди!, режисиран от Вячеслав Котьоночкин (СССР).

В наши дни все по-често се използват компютри за оцветяване на героите, наслагване на подвижните герои върху фона и монтаж на филма. Анимационни са и филмите, които се рисуват с компютърна графика.

Според съвременните анимационни сериали обичайната бройка на сериите е 13, като една серия трае средно 20 минути. В една серия може да бъдат събрани два делими епизода (а може и три).

Бележки
Български

Български може да се отнася до:

 България
 българи
 български език
Гимназия

Гимназията е вид средно училище, в което се води обучение на равнище средно образование (предхождащо висшето образование и следващо основното образование).

Видове 
Освен общообразователните средни училища (често наричани гимназии) има и профилирани гимназии (със засилено изучаване на профилиращи предмети) като:
 природо-математически (математически), хуманитарни и др.;
 езикови – английска, немска, френска, руска и др.;
 по изкуства – музикални, художествени и др.;
 професионални – по групи професии.

България 
През 1868 г. в Пловдив отваря врати непълна гимназия с четири класа, като продължение на пловдивското епархийско класно училище. По-нататък пълната гимназия включва седем класа.

Първото средно училище на територията на днешна България е открито в Габрово през 1874 г. Чрез приетия Закон за народното просвещение (1891) средните училища в България се делят на класически и реални гимназии.

През 1909 г. министър Никола Мушанов внася в Народното събрание проект за нов закон за народното просвещение и средното образование вече трае 5 години. Оформят се 3 вида гимназии: класически, полукласически и реални, като към средното образование се отнасят и педагогическите училища.

През 1921 г. Стоян Омарчевски, министърът на просвещението, внася закон, разделящ средното образование на два курса: долен общообразователен със срок три години (реални училища) и горен двугодишен с насоченост към общо или специално образование. През 1924 г. обаче отново се въвежда цялостният гимназиален курс.

Статистиката за учебното дело в България към 1937 г. показва, че по онова време броят на средните училища е 98, а учещите в тях – 55 690. Преподавателите са 1862, или средно 1 учител на 30 души.

Бележки 

Видове средни училища
Трифоновден

Трифоновден е неподвижен православен църковен празник в чест на свети Трифон.

Отбелязва се от Българската православна църква на 1 февруари (по Новоюлианския календар). Празникът е включен към цикъл от 3 последователни дни, наречени Трифунци – 1, 2, 3 февруари. Те се празнуват, както следва: на 1 февруари – Трифоновден; на 2 февруари – Сретение Господне, на 3 февруари – Свети Симеон.

Народният празник Трифон Зарезан се почита от лозарите, винарите, соколарите, градинарите, бъчварите и кръчмарите. Някои хора го празнуват на 1 февруари (с религиозния празник), а повечето – на 14 февруари.

Житие 

Св. Трифон е мъченик, светец-лечител, който през 248 г. сл. Хр., при царуването на император Деций Траян бил посечен с меч. Роден в Малоазийската провинция Фригия, гр. Апамия, той произхожда от област, която се смята за една от прародините на лозата и виното.

Едва на 17 години, той си спечелва голяма слава, като излекува дъщерята на римския император Гордиан III. Наследникът на Гордиан обаче – Деций Траян, се оказва непримирим враг на християнското учение. Той заповядва всички по-тачени светци да бъдат изправени пред съд. Сред тях е и Трифон, който не пожелава да се отрече от вярата си и загива като мъченик.

Свети Трифон се счита за пазач на лозята и празникът е в негова чест.

Именици 
Трифон, Трифона, Трифко, Трифо, Трифул, Трифа, Трифка, Труфка, Трифула, Тричко, Тричо, Тричка, Траян, Траяна, Фуне, Фунчо, Радка, Рачо.

Източници

Вижте също 
 Трифон Зарезан
 Св. Трифон

Външни препратки 
 Житие на св. мъченик Трифон на Pravoslavieto.com

Християнски празници
Християнство в България
Февруари

Февруари е името на втория месец от годината според
григорианския календар. Той е най-късият месец и има 28 дни през обикновена година и 29 дни през високосна година.

Етимология и история 
Името на месеца произлиза от латински (Februarius). Първоначалното значение е било очистителен (месец), тъй като в Римската империя по това време са се извършвали жертвоприношения за очистване от греховете.

Февруари е последният месец в римския календар. Той и януари са последните два месеца, добавени към календара, тъй като римляните смятали зимата за безмесечен период. Февруари е включен в римския календар през 153 пр.н.е.

В българските народни говори е разпространено названието Малък Сечко (в по-стар вариант: Малък Сечен), понеже февруари има само 28 дни, за разлика от Голям Сечко (януари), който винаги има 31 дни. Старото славянско название на месеца е . Прабългарите наричали този месец Тутом.

Любопитно 
 Знаците на зодиака през месец февруари са Водолей (20 януари – 19 февруари) и Риби (20февруари 20 март).
 Слънцето обаче преминава през зодиакалните съзвездия: Козирог и Водолей
 През обикновените години февруари започва в същия ден от седмицата като март и ноември.
 През високосна година февруари започва в същия ден от седмицата като август.
 Февруари е единственият месец с по-малко от 30 дни, но има три пъти, когато е използвана датата 30 февруари.

Вижте също 
 29 февруари и 30 февруари
 Исторически годишнини
 Календар на православните църковни празници за месец февруари

Източници

Външни препратки 
 Н. Ников, Българският фолклор и месец февруари „Празниците на българите с легенди и предания“

Месеци
Янус

Янус е един от най-древните богове в римския пантеон. Вторият цар на Древен Рим Нума Помпилий (715 – 637 г. пр. Хр.) го въздига в ранг на бог.

Бог Янус няма съответствия в гръцката митология. Съществувал е преди Сатурн и Юпитер. Името има същия корен като лат. ianua (врата) и janus (отворен вход с арка). Той е бил почитан като дух пазител на всяка врата и на всяко начинание и начало. Смятало се е, че е отварял и затварял всички врати, предимно символично. В молитвите и по време на жертвоприношенията са го призовавали преди всички други божества. Първият месец януари е наречен на негово име, а първият ден на този месец Kalendae Januariae бил негов празник, на който извършвали жертвоприношения и окичвали вратите с лаврови венци.

Янус е пазител и защитник на земеделците, както и на тези, които заминават и на тези, които се завръщат. Вратите на неговия храм в римския форум по време на война са оставали отворени в очакване на завръщането на заминалите на война граждани и са били затваряни в края на военните походи.

Янус е бил почитан в началото на жътва, както и женитба, раждане и други начала. Той е бил посредник между варварщината и цивилизоваността, между селския и градския живот, между младостта и зрeлостта.

Често е изобразяван с две лица (Janus Geminus) или с четири лица (Janus Quadrifrons) – от Средновековието символ на двузначност, двуличие.

Един от хълмовете в Рим, Джаниколо, носи името на Янус.

Считало се е, че Янус е дошъл от Тесалия, Гърция. Той е владял кралство Лациум заедно със своята съпруга. Те са имали много деца, включително Тиберин. Янус и неговата втора съпруга, нимфата Ютурна, са родители на Фонт. Янус имал и трета съпруга – Яна.

Бележки 

Древноримска митология
Римски богове
Етруска митология

Етруската митология е митологията на етруските, древен народ, населявал днешна централна Италия. Сведенията за нея са ограничени и се базират главно на по-късни източници, тъй като етруските постепенно са претопени в римската култура, която абсорбира различни етруски поверия, обичаи и божества в своята митология.

Формиране 
Въпреки че произходът на етруските все още е спорен, което не позволява с точност да се определи кога и при какви точно обстоятелства се е формирала митологията им, главно на базата на сравнителната митология се смята, че първоизточниците ѝ са от егейско-малоазийския ареал. В подкрепа на това са и някои определени черти във вярванията, присъщи на източните митологии – свещената царска власт, лабрисът, владетелският трон и др. Представите на етруските за създаването и устройството на света в някои отношения са близки до тези в Египет и Месопотамия. По-късно, когато по италийските брегове се заселват гръцки колонисти, боговете на етруските и олимпийските богове започват да се отъждествяват.

Представи за света 
Във вертикален план древните етруски представят вселената като триетажен (тристепенен) храм, където най-горната част е небето, средната е земята, а най-долната – подземното царство на мъртвите. Според тях средната и долната част на света се съединяват с входове, които представляват пукнатини по земната повърхност. Поради тази представа във всеки етруски град са правени подобни ями (т. нар. mundus), при които се поднасят жертвите за подземните богове и за душите на умрелите. В хоризонтален план те делят света на четири, ориентиран по четирите посоки, като вярват, че добрите божества и духове обитават изтока, а лошите – запада.

Пантеон 

Божествата на етруските са много на брой, но поради оскъдните източници в повечето случаи са познати само с имената си. Освен в богове, етруските вярват и в добри и зли демони, чиито животински черти в запазените им изображения, позволяват да се мисли, че е възможно в началото това да са били свещени животни, изместени на по-късен етап от развитието на митологичната система от антропоморфизацията на боговете.

Списък на етруски божества 
 Аита
 Алпан
 Аплу
 Артуме
 Атунис
 Каута
 Харонтес
 Харун
 Кулсу
 Еван
 Фебруус
 Ферония
 Фуфлунс
 Хорта
 Ларан
 Ласа
 Лосна
 Маниа
 Мантус
 Менрва
 Нетунс
 Нортия
 Селванс
 Семиа
 Сетланс
 Тагес
 Тархон
 Тална
 Тесан
 Тиниа
 Тухулка
 Туран (Етруска митология)
 Турмс
 Тиренус
 Уни
 Вант
 Вейве
 Волтумна

Бележки

Вижте също 
 Митология
 Религия
 Езичество
Единица

Единица може да се отнася за:

 Цифрата 1 (едно)
 Единица от системата SI
 Мерна единица
 Имагинерна единица
 Имперска единица
 Международна единица
 Извънсистемна единица
 Астрономическа единица
 Единица за атомна маса
 Единици на Планк
 Административна единица, като например:
 Област (административна единица)
 Окръг
 Район
 Областна единица (Гърция)
 Графство
 Епархия
 Кааза
 Нахия
 Федерален щат
 Фюлке
 Разчетна единица
 Парична единица
 Военна единица
 Таксономична единица

Вижте също 
 Една единица и една двойка – филм от САЩ (2000)
Зависима територия

Под термина зависима територия разбираме територия, намираща се под управлението на някоя държава, без да е нейна съставна част.

Свободно асоциирани територии 
 Към Нова Зеландия:
 
 

 Към САЩ:

Територии със самоуправление 
 Към Австралия:
 

 Към Великобритания:
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

 Към Дания:
 
 

 Към Нова Зеландия:
 

 Към САЩ:
 

 Към Холандия:
 
 
 

 Към Франция:

Територии без самоуправление 
 Към Австралия:
 
 

 Към Великобритания:
 

 Към САЩ:

Територии без постоянно население 
 Към Австралия:
 
 
 

 Към Великобритания:
 
 

 Към Норвегия:
 

 Към САЩ:
 
 
 
 
 
 
 
 

 Към Франция:

Непризнати и замразени териториални искания върху Антарктика 
 Към Великобритания:
 

 Към Норвегия:
 Земя Кралица Мод
 Остров Петър I

 Към Аржентина:
 

 Към Австралия:
 Австралийска антарктическа територия

 Към Чили:
 

 Към Нова Зеландия:
 Колония Рос

Официален списък на ООН за колониите 
Официално признати от ООН като колониални територии са:

Вижте също 
 Списък на страните

Източници
Весела Василева

Весела Григорова Василева е българска поетеса.

Биография 
Родена е на 22 декември 1919 година в София. Баща ѝ е известният политически и обществен деец Григор Василев. Майка ѝ Мара Василева е от големия кукушки род Станишеви, завършила гимназия в София и Висше търговско училище в Берлин. Василева завършва Първа девическа гимназия в София и славянска филология в Софийския университет в 1942 година. Специализира във Виенския университет, където подготвя докторска дисертация по старобългарски език. Загива при автомобилна злополука на 6 януари 1944 година във Виена.

Поезията на Весела Василева се вписва в лирическите изяви на поколението творци от края на 30-те години и началото на 40-те години на XX век – Александър Геров, Богомил Райнов, Александър Вутимски, Валери Петров и други. Публикува стихове и участва в редакционната колегия на ученическите издания „Звън“ и „Ученически подем“. Сътрудничи и в списанията „Първи стъпки“ и „Родина“.

Личният ѝ архив се съхранява във фонд 2042К в Централния държавен архив. Той се състои от 45 архивни единици от периода 1924 – 2004 година.

Съчинения 
 Стихотворения. Лирични фрагменти. Писма. 1981 (1990, посмъртни издания).

Родословие

Източници 

 Тази статия се основава на материал от Словото, използван с разрешение.

Български поетеси
Възпитаници на Виенския университет
Възпитаници на Софийския университет
Българи в Австрия
Родени в София
Починали във Виена
Жертви на пътнотранспортни произшествия
Хора с архиви в Централния държавен архив
По произход от Кукуш
Никола Ракитин

Никола Ракитин е псевдоним на Никола Василев Панчев, български поет.

Биография 
Роден е на 6 юни 1885 г. в с. Лъжане, Орханийско. Завършва славянска филология в Софийския университет (1908). Участва в Първата световна война.

Работи като учител в Плевен (1908 – 1933). Директор на Военно-историческия музей в Плевен (1933 – 1934). Несправедливо обвинен за изчезването на ценности от музея, Ракитин се самоубива на 2 май 1934 г., като се хвърля от влака при тунел 3 до гара Реброво на път от София за Плевен.

Самоубийството на Ракитин намира широк отзвук в печата, като за него е обвинявано ръководството на Военното министерство. С този случай се свързва и уволнението на военния министър Александър Кисьов няколко дни по-късно.

Творчество 
За първи път печата през 1906 г. в сп. „Демократически преглед“. Поезията на Ракитин е предимно пейзажна. Стихосбирката му „Размирни години“ е протест срещу войната и насилието над човека. Сътрудничи на списанията „Българска сбирка“, „Просвета“, „Съвременна мисъл“, „Листопад“, „Златорог“, „Българска мисъл“ и на вестник „Светлоструй“.

Негови първи творби са „Зима при Вит“ и „Пролет при Вит“.

Съчинения 
 „Под цъфналите вишни“ (1909)
 „Животът може би е сън“ (1911)
 „Беглец“ (1914)
 „Размирни години“ (1919)
 „Преди да съмне“ (1920)
 „Златни нишки“ (1922)
 „Родното село“ (1922)
 „В тишината на далечния град“ (1923)
 „Васил Левски“ (1923 – съавтор Ст. Георгиев)
 „Жената и морето“ (1923)
 „Мургаш“ (1923)
 „На една струна“
 „Освободеният Прометей“ (1923)
 „Лес“ (1924)
 „Дарове на Балкана“ (1932)
 „Капят листата“ (1933)
 „Русалска поляна“ (разкази, 1938) и др.

Бележки

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение.

Външни препратки 
 От и за Никола Ракитин в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България
 

Хора с архиви в Централния държавен архив
Български военни дейци от Първата световна война
Възпитаници на Софийския университет
Български музейни уредници
Български писатели
Български учители
Почетни граждани на Ботевград
Родени в община Ботевград
Починали в Софийска област
Български самоубийци
Кева Апостолова

Кева Апостолова е българска писателка. Пише поезия, проза, драма. Главен редактор е на списание „Театър“. Съпругът ѝ Георги Г. Георгиев е актьор и режисьор (починал през 2008 г.); синът ѝ Георги Георгиев - Гого е актьор.

Творчество 
Кева Апостолова е автор на поетичните книги „Орбити в мен“ (1989), „Аз съм“ (1994), „Вече съм готова“ (1996), „Отворено слънце“ (1998), „Детски пиеси“ (1999), „Свободни пиеси“ (2000) и „As sam balgarka & Edna balgarka“ (2002), „Ембриони в слънцето“ (2013), „Не пишете повече, аз написах всичко“ (2014), „P.S.“ (2016), „Un texte provisoire“ издадена във Франция (2013), „Хоризонтални стихотворения“ (2020), "Внимавай, преди да се родиш" (2023) както и на „Театър, театър, театър“ (1998), „4 пиеси“ (2018). и съставител на книгата „Росица Ненчева“ (2009), „Лора Кремен“ (2013). Нейни поетични цикли са публикувани в Унгария, Полша, Македония, Франция, Белгия.

Автор е на реализираните театрални пиеси „Багажът“, „Мълчаливите“, „Още сто години“, „Умирай спокойно“, „Булевардна история“ („Кошмарна история“), „Холът“, „Безсмъртно танго“, на детските пиеси „Златното момиче“ (поставена в Istanbul Devlet Tiyatrosu – Истанбул, Турция, 2005 г. и в Ankara Devlet Tiyatrosu – Анкара, Турция, 2018), „Принцесата и граховото зърно“, „Теди“, „Спящата красавица“ и „Червената шапчица“, поставяни в Театър „София“, Театър „Възраждане“ – София, Щип – Македония, драматичните театри в Пловдив, Монтана, Перник, Благоевград, Габрово, Стара Загора, Ямбол, Ловеч, Варна, Плевен, Силистра.

Автор е и на телевизионните пиеси „Посоки“ (откупена и излъчена в Югославия, Полша, Чехословакия, Монголия) и на „Километри“, както и на радиопиеси (Полша).

Религиозната мистерия „Света Петка“ е издадена първо в сп. „Мост“ през 1990 г. под редакторството на Едвин Сугарев; „Света Петка“, „Стояна и Ангел“ и „Христос и Магдалена“ са публикувани в книгата ѝ „Мистерии“ от Издателско ателие АБ (2006) със специални илюстрации на корицата от актрисата Невена Коканова.

„Христос и Магдалена“ е поставена в Overground Dance Theater Company – Ню Йорк, САЩ (2009).

Признание 
Нейни пиеси са многократно номинирани за най-добра драматургия от САБ, Нова българска драма – Шумен, Плевен.

Външни препратки 
 „Пергамон“ – свободна пиеса на Кева Апостолова (на български, английски и немски език) в slovo.bg;
 „Христос и Магдалена“ „Безсмъртно танго“
 Кева Апостолова – произведения в litclub.bg

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение.

Български писателки
Български драматурзи
Български поетеси
Родени в Монтана
Валентина Атанасова

Валентина Атанасова е съвременна българска поетеса.

Биография 
Родена е на 1 октомври 1951 г. в с. Николаево, Плевенско. Майка ѝ е поетесата Пенка Иванова Атанасова, която е член на Дружеството на плевенските писатели.

Публикувала е свои литературни творби в сп. „Пламък“, сп. „Читалище“, литературен алманах „Мизия“, алманах „Дружба“ и др. Нейни произведения са включени в двутомната антология на българската женска поезия „Български поетеси“ (Изд. „Еквус-Арт“, 1996).

Член е на Дружеството на плевенските писатели. Работи като библиотекар в читалище „Николай Ракитин“ в Плевен.

Издадени книги 
 „Неотменима среща“ (1991)
 „Натежали тайни“ (1992)
 „Мълчанието на тревите“ (1993)
 „Знамение“ (1997)
 „Проклятието на музите“ (1998)

Източници 

 

Български поетеси
Български библиотекари
Хора от област Плевен
Пенка Бангова

Пенка Бангова е българска писателка.

Биография 
Родена е на 19 септември 1946 г. в Попово. Завършва Висшия химико-технологичен институт с изобретение. След това завършва журналистика. Удостоена е със значка “Млад рационализатор” за нововъведение докато работи като инжинер-химик. Изпълнявала е длъжностите началник цех, проектант в проектантски институти, журналист на свободна практика, управител на фирма за счетоводни услуги. През 1998 година издава първия си сборник с новели и разкази „Ключът“.

Нейни разкази са публикувани във вестник „Пулс“, в. „Машиностроител“, в. „Труд“, списание „Пламък“, алманасите „Море“, „Неделя-понеделник“, „Романтика“, излъчвани са по радио Варна, Национално Радио (програма „Христо Ботев“) и радио Стара Загора. Има три произведения, включени в електронна библиотека „Литера“. Творби на Пенка Бангова са публикувани в български, руски, американски, турски, френски, арабски, австрийски литературни списания. Книгата ѝ „Последните дни на един егоист“ е преведена на македонска литературна норма. По фонд за международен книгообмен екземпляри от трите ѝ сборника се намират в Конгресна библиотека - Вашингтон, Британска библиотека - Лондон, Национална библиотека - Париж и др.

Удостоявана е с национални и международни награди за белетристика.

В момента живее в Бургас и е управител на фирма за счетоводни услуги. Член е на сдруженията „Съюз на българските писатели“  и „Бургаска писателска общност“.

Произведения

Сборници 

 Ключът (1998)
 Последните дни на един егоист (2002)
 Великденски камбани (2016)

Разкази и новели 

 Инерцията (1985)
 Апартаментът (1987)
 Биляна (1989)
 Необикновената (1990)
 Убийците (1991)
 Пътят (1991)
 Жената (1994)
 Дневниците (1996)
 Включени са в сбоника Ключът (1998)
 Роза (2001)
 Щастливка (2002)
 Великденски камбани (2005)
 Щастие (2006)
 Явор (2014)

Източници 

 Тази статия се основава на материал от Словото , използван с разрешение.

Български писателки
Университет Асен Златаров
Родени в Попово
Кърсти Али

Кърсти Луиз Али () е американска актриса.

Биография 

Родена е на 12 януари 1951 г., през 1982 г. Али участва в „Стар Трек: Гневът на Хана“ и така попада в полезрението на критиците.

От 1995 г. има звезда на Холивудската алея на славата.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 

Американски актриси
Носители на Златен глобус
Носители на награда Еми
Американски сциентолози
Родени в Уичита