alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Беноа Манделброт

Беноа Манделброт (; 20 ноември 1924 г. – 14 октомври 2010 г.) е френски математик, изследовател на фракталната геометрия. Той е роден в Полша, но семейството му се премества във Франция, докато е дете. Манделброт е с двойно френско-американско гражданство – получава образованието си във Франция, a живее и работи в САЩ до смъртта си на 14 октомври 2010 г.

През 1973 г. излиза неговата научно-популярна книга за фракталите, която му носи световна слава. Разработва теория на самоподобието в природата. Скоро след смъртта му е издадена и негова книга с мемоари..

Вижте също 
 Множество на Манделброт

Източници

Външни препратки 

Математици (геометрия)
Френски математици
Членове на Националната академия на науките на САЩ
Родени във Варшава
Французи в САЩ
Египетски йероглиф

Египетският йероглиф е символ (йероглиф) от писмената система на Древен Египет, използвана за писане на египетски език.

Според самите древни египтяни йероглифите и самото изкуство на писането на думи им е дарено като знание от бог Тот. Умението да се пише е било високо ценено в древен Египет, понеже за придобиването му се е искало много време – за да се обучи за писар едно момче трябва още от най-ранна възраст да бъде поверено на грижата на духовниците. При това само момчетата от знатни семейства са имали право и възможност да постъпят в училищата към храмовете. Обучението е започвало с писане на йероглифи с пръчица върху глинени плочки, след което се преминава към писане с тръстиково пръчица и мастило върху папирус.

Залезът на йероглифното писмо настъпва при римския император Константин Велики, който през 313 г. налага християнството като официална религия в рамките на Римската империя, в чиито граници по това време е и Египет. Храмовете на древните египетски божества са затворени. Самата религия отдавна върви към своя залез (все пак Египет е управляван последните столетия от гръцката династия на Птолемеите). Но този акт води до загубата на центровете, в които се преписват и четат древните текстове – и оттук до загубата на самото умение да се разчитат йероглифите. За дълги години човечеството ще бъде лишено от способността да чете древноегипетските текстове.

Напредък в разчитането им се осъществява по времето на експедицията на Наполеон. Тогава е разпален интереса на Западната цивилизация към културата на древен Египет. Но дълги години учените във Франция, Англия и Германия ще вървят по грешната насока да приемат йероглифите за нищо повече от идеограми – т.е. картинки без фонетично значение. Голямата крачка при разчитането на йероглифите е намирането на Розетския камък – плоча, съдържаща един и същи текст написан на гръцки, с йероглифно писмо и с йератическо писмо. През 1822 г. Жан-Франсоа Шамполион пръв дешифрира някои от йероглифите – той се справя със задачата с помощта на името „Птолемей“, което е четимо на гръцки и ясно различимо на йероглифния текст, понеже е оградено в картуш. Той доказва, че йероглифите са много повече от картинки на понятия, които се обозначават чрез тях – а именно че те представят и звуци.

Основните групи йероглифи са:
 Идеограми – представят понятието, което изобразяват (напр: слънце, планина, човек, ходя, ям и др.). Обозначават се като след йероглифа се постави детерминираща чертичка (т.е. | – вертикална чертичка)
 Фонограми – представят звук/звуци. В зависимост от това колко звука включват те биват:
 едносъгласни
 двусъгласни
 трисъгласни

Външни препратки 
 Египетската граматика на Шамполион от 1836 
 Конвертор на йероглифи
Пал Туран

Пал Туран () е унгарски математик, допринесъл за развитието на теорията на числата и теорията на групите. Доказва един от първите важни резултати от екстремалната теория на графите. Автор е на няколко съвместни научни труда с Пал Ердьош.

Туран е роден на 18 август 1910 г. в Будапеща. Той е евреин и по тази причина не може да получи никаква работа, дори като училищен преподавател. Прекарва 32 месеца в нацистки концентрационен лагер в Унгария (1941–1944). От 1949 г. е професор в Будапещенския университет.

Умира на 26 септември 1976 г. в родния си град.

Външни препратки 
 www.numbertheory.org

Бележки 

Математици (теория на числата)
Унгарски математици
Евреи в Унгария
Родени в Будапеща
Починали в Будапеща
Георг Кантор

Георг Фердинанд Лудвиг Филип Кантор () е немски математик. Кантор е най-известен като създател на съвременната теория на множествата, която се е превърнала във фундаментална теория в математиката. Кантор установява едно-към-едно съотношенията между множества, дефинира безкрайни множества и добре подредените множества и доказва, че реалните числа са повече на брой от естествените. Теоремата на Кантор включва „безкрайност на безкрайностите“. Той определя кардиналните и ординални числа и тяхното пресмятане.

Неговата теория за трансфинитните числа е първоначално смятана за не-интуитивна и дори шокираща.

Работата на Кантор срещнала опозиция в лицето на множество негови съвременници, например Леопол Кронекер, Анри Поанкаре, Херман Вайл и Лойцен Брауер, а Лудвиг Витгенщайн повдигнал философски възражения. Това негативно отношение се смята за причина за честите депресии, в които изпадал Кантор.

Кантор изказва предположението, че няма множество с мощност „междинна“ между континуума и изброимото. Това става и проблем номер 1 в известния списък на Хилбертови проблеми. В 1963 г. Паул Коен успява да докаже, че нито преположението, нито неговото отрицание следват от общоприетата аксиоматика (ZFC). Този факт остава като един стимулите в по-нататъшната разработка на идеите, предложени от Кантор.

В наши дни голямото мнозинство математици, които не са нито конструктивисти, нито финитисти, приемат работата на Кантор върху трансфинитните множества и аритметика, като я смятат за основна смяна на парадигмата. По думите на Давид Хилберт: „Никой няма да ни изгони от Рая, който Кантор създаде“..

Вижте също 
 Канторово множество
 Континуум хипотеза

Източници

Външни препратки 
 Биография на Кантор  

Математици (логика и теория на множествата)
Германски математици
Кантор

Кантор – в ранните етапи от развитието на западноевропейската църковна практика так се наричат певците, които участват в католическото богослужение. В протестантските църкви след 16 век канторите ръководят музиката в църквите, обучават децата в музикалните школи и обикновено имат задължението да пишат нови творби за всеки голям църковен или градски празник. Нерядко канторите са начело и на целия музикален живот в съответния град. Най-известният кантор в музикалната история е Йохан Себастиан Бах.

Вижте също 
 Георг Кантор

Музикална терминология
Българо-ливански бизнесклуб

Българо-ливанският бизнесклуб е създаден на 2 юли 2002 г.

Основан е към Българската търговско-промишлена палата и в началото се включват 14 български фирми. Председател на клуба е Димитър Куюмджиев.

Вижте също 
 Араби в България

Външноикономическа политика на България
Организации в България
Търговски организации
Икономика на Ливан
Основани в Ливан през 2002 година
Феликс Хаусдорф

Феликс Хаусдорф () (8 ноември 1868, Вроцлав - 26 януари 1942, Бон), германски математик, считан за един от основателите на съвременната топология. Хаусдорф има значителен принос и в теорията на множествата и функционалния анализ.

Вижте също 
 хаусдорфово пространство
 хаусдорфова размерност
 теорема на Хаусдорф за максималността

Германски математици
Математици на 20-ти век
Математици (логика и теория на множествата)
Възпитаници на Лайпцигския университет
Бонски университет
Евреи в Германия
Родени във Вроцлав
Починали в Бон
Починали от свръхдоза
Самоубийци
Гастон Жулиа

Гастон Морис Жулиа̀ () (3 февруари 1893, Сиди Бел Абес - 19 март 1978, Париж) е френски математик.

Описал множествата на Жулиа, фрактали, подобни на тези на Беноа Манделбро.

Губи носа си по време на Първата световна война.

Математици (геометрия)
Френски математици
Пие ноар
Сиди Бел Абес

Сиди Бел Абес () е град и община в Северозападен Алжир. Той е административен център на област Сиди Бел Абес.

География 
Населението на градската агломерация е 210 146 жители, а на общината е 212 935 души (преброяване, 14.04.2008).

История 
В града е разположен основният тренировъчен лагер на френския Чуждестранен легион от 1931 до 1961 г.

Родени в града 
 Гастон Жулиа (1893 – 1978), френски математик

Източници 

Градове в Алжир
Валонци

Валонците () са етническа група, живееща главно в Белгия и наброяваща около 5,16 милиона души. Традиционната религия на валонците е католицизмът, а основният книжовен език е френският. Традиционните местни говори – валонски, пикардски, шампански – днес имат ограничено значение.

Основната част от валонците живеят във Валония (3 320 000 души) и в Брюксел (870 000 души), като в тези два белгийски региона те съставляват мнозинството от населението. Известен брой валонци има и във Фламандския регион, главно в съседните на Брюксел общини на Фламандски Брабант, в някои от които те са мнозинство. Малки групи валонци живеят и в съседния на Валония френски департамент Арден.

Около 1 милион валонци и хора с валонски произход живеят в Америка, главно в Аржентина, Съединените щати и Бразилия. Компактна валонска общност има в американския щат Уисконсин.

Бележки 

Романски народи
Население на Белгия
Поатие

Поатиѐ () е град в Централна Западна Франция. Разположен е в регион Поату-Шарант, департамент Виен на река Клен. Той е главен административен център на регион Поату Шарант и на департамент Виен. Голям транспортен шосеен и жп възел. Текстилна, химическа и спиртоварна промишленост. Има университет. Близо до днешния град се е състояла известната битка от 732 г., когато войските на Карл Мартел разбиват арабите и спират настъплението им в Западна Европа. Населението му е около 89 300 души (2007).

Личности 
Родени
 Мишел Фуко (1926-1984), френски философ

Външни препратки 
 Уебсайт на града

Градове в Нова Аквитания
Ботсвана

Ботсвана, официално Република Ботсвана (на цвана, и африканс Botswana, на английски Botswana), известна още като страна на маймуните, е страна в Африка, притежаваща богати находища на диаманти. Независима държава е от 1965 г. Граничи с Южноафриканската република, Зимбабве, Замбия и Намибия. Официални езици са английски и сетсуана. В Ботсвана живеят и работят значителен брой чужденци, включително и българи. Едно от чудесата на света – делтата на Окаванго се намира в Ботсвана. Окаванго се „влива“ в пустинята и изчезва в нея. 70% от територията на Ботсвана е заета от пустинята Калахари.

Държавно устройство 

Ботсвана е президентска република. Глава на държавата е президент, избиран от депутатите на Националната асамблея за срок от 5 години. Законодателната власт принадлежи на президента и парламента – Националната асамблея (40 депутати, избирани за 5 години и 4 назначавани от президента). Изпълнителната власт се осъществява от президента и правителството. Консултативен орган – Папата на вождовете.

История 

През 18 век територията на днешна Ботсвана е населявана от 8 независими племена бечуани. През 19 век страната е посетена от Дейвид Ливингстън и други европейски мисионери. От 1885 до 1966 Ботсвана е британски протекторат Бечуаналанд. На 30 септември 1966 е обявена независима република Ботсвана. През 1980 президент става Дж. Масир, а през 1998 – Ф. Могае. През 1966 г. страната става членка на Организацията за африканско единство.

География 

Ботсвана е страна без излаз на море, разположена на север от РЮА. Общата дължина на границите на страната е 4013 километра. Ботсвана граничи с: Намибия (дължина на границата 1360 км), с РЮА (1840 км), със Зимбабве (813 км) и със Замбия, като дължината на границата със Замбия е по-малка от 1 км. По-голямата част от населението на Ботсвана живее в източната ѝ част.

Климат 
Климатът на Ботсвана е сух поради краткия дъждовен период. Понякога отдалечеността на страната от екватора прави климата субтропичен. Сухият период продължава от април до октомври в южната част на страната, а в северната – до ноември. През зимата, продължаваща от май до август, в южна Ботсвана духат студени ветрове и понижават средните температури до 14 °C. В цялата страна през лятото е горещо със средни температури около 26 °C. През сухия период в Ботсвана е ветровито и с пясъчни бури.

Административно деление 

Ботсвана е разделена на 9 области, като всяка от тях е разделена на подобласти.

Областите са:

Стопанство 

Ботсвана получава независимостта си от Великобритания пред 1966 г. и оттогава започва нейното забележително развитие. За периода 1966 – 1999 г. средният икономически растеж е 9%, което я прави страната с най-продължителен висок растеж на икономиката в света изобщо

Население

Култура 

Филмът „Боговете сигурно са полудели“ е заснет в Ботсвана.

Други 
 Комуникации в Ботсвана
 Транспорт в Ботсвана
 Армия на Ботсвана
 Външна политика на Ботсвана

Източници

Външни препратки
Конами

„Konami“ () е японска компания, разработчик и издател на видеоигри.

Основана през 1969 г. в Осака, Япония от Кагемаса Козуки, днес компанията е разположена в столицата Токио.

Konami създава стотици видеоигри, сред които няколко за „Teenage Mutant Ninja Turtles“, „Gradius“, „Biker mice from Mars“ („Мишки рокери от Марс“) и „Contra“. Най-голяма популярност на компанията носят поредиците „Metal Gear“, „Silent Hill“, „Castlevania“ и „Pro Evolution Soccer“.

Вижте също 
 Sunset Riders

Видеоигри
Предприятия в Осака
Предприятия в Токио
Основани в Япония през 1969 година
Аладжа манастир

Аладжа манастир е средновековен скален манастир в България.

Манастирските пещери са изсечени в 25-метрова отвесна карстова скала в близост до горния край на Франското плато на няколко нива. Комплексът включва две малки близки катакомби.

Местоположение 
Намира се на около 17 km от град Варна и на 3 km от курорта „Златни пясъци“.

Наименование 
Старото християнско име на манастира е неизвестно. Според предание, записано от Карел Шкорпил, патронът на манастира е „Свети Спас“ – от „Христос Спасител“.

От 1960 г. българските християни го наричат „Света Троица“.

Името „аладжа“ () е от персийски или арабски произход и означава „пъстър, шарен“.

Откритият през 1997 г. вид „Nelima aladjensis“ от клас Паякообразни (Arachnida), разред Сенокосци (Opiliones), семейство Phalangiidae е наречен на името на манастира.

История 
В близост до средновековния манастир са открити останки от трикорабна църква от V-VI век.

Манастирът е създаден XII – XIII век, но е изоставен в края на XV и началото на XVI век.

За пръв път името на манастира е споменато в книгата „Писма от България“ (1832 г.) на руския писател Виктор Тепляков.

Първите системни проучвания са проведени в края на XIX век от братята Херман и Карел Шкорпил.

През 1912 г. е обявен за „народна старина“, а през 1957 г. – за „паметник на културата от национално значение“.

От 1966 г. до 1989 година е в списъка на 100-те национални туристически обекти.

Галерия

Бележки

Външни препратки 
 Аладжа манастир – bulgariamonasteries.com 
 Аладжа манастир – bulgarianmonastery.com
 Аладжа манастир – Аладжа, во имя Святой Троицы, монастырь – В: „Православная Энциклопедия“ 

Скални църкви и манастири в България
Манастири във Варненската и Великопреславска епархия
Църкви във Варненската и Великопреславска епархия
Музеи във Варна
Защитени местности в България
Община Варна
Недвижими културни ценности във Варна
Основани през 12 век
Абланица (област Пазарджик)

А̀бланица е село в Южна България. То се намира в община Велинград, област Пазарджик.

География 
Село Абланица се намира в планински район на 16 km на запад–югозапад от Велинград и на 1 km от гара Цветино по поречието на едноименната река Абланица.

История 
Признато е за село от населена местност (от село Цветино) на 24 октомври 1975 г., слята с колиби Магерови .

През 1967 г. в селото е открита сградата на училище „Христо Ботев“ като училище – интернат, в което да се обучават над петстотин ученика от района на бившата община Цветино.  След промените, последвали 10 ноември 1989 г. учебното заведение губи част от своите ученици. Понастоящем  училището е със статут на защитено и средищно , като към него функционират и две подготвителни групи. Учебният процес се осъществява в слети паралелки, по две в началната и прогимназиалната училищни степени. Училището е с курс на обучение от първи до осми клас. Учебните занятия се провеждат едносменно, само сутрин.

Религии 
Ислям – мюсюлмани

Бележки и източници

Външни препратки 

Села в област Пазарджик
Населени места в община Велинград
Аврамово (област Кърджали)

Авра̀мово е село в Южна България, община Ардино, област Кърджали.

География 

Село Аврамово се намира в най-източната част на Западните Родопи, на около 5 km на запад от река Боровица, която ги разграничава от Източните Родопи, около 18 km запад-северозападно от град Кърджали и 13 km север-североизточно от град Ардино.

Надморската височина на селото е около 630 – 640 m. На около километър и половина на юг от него и 300 m по-ниско тече река Арда, която на около 2 km югоизточно от селото се влива в язовир Кърджали.

По на 2 km (приблизително) от Аврамово се намират на запад селата Русалско и Сполука, а на юг отвъд река Арда – село Китница.

Непосредственият достъп до селото е по път без настилка и планински пътеки.

Големият спад в числеността на населението между 1956 г. и 1975 г. вероятно има връзка и с договора „За изселването на български граждани от турски произход, чиито близки роднини са се изселили в Турция до 1952 г.“, подписан между България и Турция на 22 март 1968 г.

Постройките в селото са изградени предимно с каменна зидария и покрити с каменни плочи. Към края на второто десетилетие на 21 век повечето от тях са изоставени и се рушат.

История 
Селото – тогава с име Ибрахимлер – е в България от 1912 г. Преименувано е на Аврамово с министерска заповед № 3775, обнародвана на 7 декември 1934 г.

Към 31 декември 1934 г. село Аврамово се състои от махалите Пустеник (Канооглулар) и Раница (Кара велилер).

Източници и бележки 

Села в област Кърджали
Населени места в община Ардино
Аврамово (област Благоевград)

Авра̀мово е село в Югозападна България. То се намира в община Якоруда, област Благоевград.

Население

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

География 
Село Аврамово се намира в планински район. Разположено е в Аврамовата седловина, която разделя планините Рила и Родопи. Отстои на 18 km от общинския център – Якоруда.

История 
Селото е образувано през 1955 г. от населените места Аврамови колиби, Планковци, Тиберова и Хърльова махала, и село Бабяк.

Забележителности 

Тук се намира най-високата железопътна гара на Балканите, с надморска височина 1267 m. ЖП гара Аврамово е гара по единствената теснолинейна жп линия в България, с междурелсие 760 mm, свързваща градовете Септември, Велинград, Якоруда, Разлог, Банско и Добринище. Линията е една от най-живописните в цяла Европа и същевременно важна за местното население, което през зимата няма друг транспорт към по-големите градове като Разлог и Велинград.

Галерия

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Якоруда
O-Zone

О-Зон () е поп-група от Кишинев, Молдова, състояща се от трима младежи.

История 
Групата се формира през 1999 г. от Дан Балан и Петру Желихович. По-късно към тях се присъединява Людмила Балан – майката на Дан. Така нямат успех, Петру и Людмила напускат. Останалият член на O-Zone прави кастинг. Арсени Тодерас става част от групата. Той предлага за трети член своя приятел Раду Сарбу и Дан го одобрява.

Правят записите си на румънски език. Песните им са издадени за първи път в Румъния. Музиката им е главно в стил евроденс или поп, като най-популярният им сингъл е „Dragostea Din Tei“ („Любов под липата“), който дебютира на № 1 в класациите в Румъния, Италия и Испания, а също така се слуша и в много други страни, сред които и България. Песента се превръща в хит по радиостанциите и телевизиите. Групата се издава в България от „Ка мюзик +“.

По време на успеха им излиза и друга версия на „Dragostea Din Tei“, направена от Хайдучи. Певицата твърди, че тя е записала първа хита, но O-Zone я осъждат.

Вторият им сингъл се казва „Despre Tine“ („За теб“). Последван е от „De Ce Plang Chitarele“ („Защо плачат китарите“).

На 22 март 2005 г. групата се разпада – Раду става баща, Дан иска да свири рок, а Арсени иска да продължат в същия стил.

Ако не се бяха разпаднали, следващият им сингъл щеше да бъде „Sarbatorea Noptilor De Vara“. Сега Дан има своя група – Balan. Арсени използва псевдонима Arsenium, а Раду пее като RadU.

След 12-години раздяла през май 2017 г. групата обявява в социалните медии че се завръща. Последната изява на групата е през декември 2019 г.

Дискография

Албуми 
 Dar, unde ești... (1999)
 Number 1 (2002)
 DiscO-Zone (2004)

Сингли 
 Numai tu (2002)
 Despre tine (2002)
 Dragostea din tei (2003)
 De ce plang chitarele (2004)

Видеоклипове

Външни препратки 
 O-zone в Last.fm

 
Основани в Молдова през 1999 година
Алеково (област Велико Търново)

Алѐково е село в Северна България, община Свищов, област Велико Търново.

География 
Село Алеково се намира в средната част на Дунавската равнина, 16 – 17 км на юг-югоизток от град Свищов. Съседни са му селата Козловец – на 5 – 6 км северозападно, Хаджидимитрово – на 5 – 6 км североизточно, Павел – на около 9 км източно, Вързулица – на около 5 км югоизточно и Александрово – на около 2 км югозападно. Югоизточно покрай селото тече река Студена, ляв приток на река Янтра, при която надморските височини варират около 50 – 60 м, а в северозападните части на селото достигат до 80 – 100 м. Надморската височина при църквата в центъра на селото е около 64 м.

През Алеково минава третокласен републикански път, по който на север се установява връзка с общинския център Свищов, а на юг – с областния център Велико Търново.

Между селата Алеково и Хаджидимитрово се намира защитената местност „Русалка“.

Населението на село Алеково  наброява 2172 души към 1934 г., има максимум към 1956 г. – 2382 души, след което бързо намалява до 1145 души към 1985 г. и относително по-бавно – до 502 към 2018 г.

История 
Древни селищни останки на няколко места – в местностите Папазеолу, Чобан баир, Асърлъка – говорят за заселване в Алековското землище още от римско време. Сведения за това дава Константин Иречек, идвал в Алеково към 1898 г., за да търси останките от караулната кула, разположена по римския път от Никопол за Никюп. Селото е възникнало като турско селище около турски чифлик вероятно през 17 век или началото на 18 век с 25 – 30 турски къщи. Отбелязано е в турски документи от 15 – 19 век като Акчаяр. За заселници черкези през 19 век съобщава руският военен кореспондент Василий Немирович-Данченко. Според преданията болести (чума) са причинили две премествания на селото. 

През 1934 г. името на селото е променено от дотогавашното „А̀кчар“ на „Алеково“  – на името на писателя Алеко Константинов.

На 6 септември 1944 година, в навечерието на Деветосептемврийския преврат, кметът на селото отстъпва поста си на местен комунистически активист, като по-късно, главно в мемоарите на Сава Дълбоков, случаят е представян като начало на масово въстание.

Поминък 
В землището на селото се отглеждат лозя, овощни насаждения, захарно цвекло, слънчоглед.

На първия панаир в Пловдив през 1892 г. животновъдите от селото получават първа награда на изложбата на добитък.

Обществени институции 
Село Алеково е център на кметство Алеково.  

Основното училище „Христо Ботев“ (І – VІІІ клас) е с общинско финансиране към 2019 г.

В селото функционира читалище „Слънце“, основано през 1898 г. То е регистрирано под номер 2667 в Министерството на културата на Република България.

Църквата „Свети Йоан Рилски“ е действаща само на големи религиозни празници.

В селото има действащ клуб на пенсионера.

Личности 
 Евтим Цветков (1915 – ?), партизанин

Спорт 
ФК „Лато (Алеково)“

Източници

Външни препратки 
 „В караисенските лозя“, Записки на Христо Македонски (1852 – 1877) 
 „Преселници в Алеково от Мала Азия“
 „Алековска коледна блогословна песен“

Села в област Велико Търново
Населени места в община Свищов
Алеково (област Силистра)

Алеково е село в Североизточна България. То се намира в община Алфатар, област Силистра.

География 
Селото се намира на 32 километра от Силистра на югоизток. Климатът е умерено континентален, надморската височина е 350-400 метра. Населението на селото е около 575 души (2011), от които около 85% са българи, а останалите са от турски произход.

История 
Само на няколко километра от днешното село в местността Геленджика се намират останки от древно антично селище. За пръв път селото се споменава в турския регистър от 1676 г. като Гюллеркьой (Село на розите).

През 1890 г. е открито основно училище в селото, а читалище „Пробуда“ – през 1910 г. Селото е преименувано на Алеково през 1942 г.

Религии 
Християнство.

Обществени институции 
 Народно читалище „Пробуда – 1910“
 основно училище
 детска градина
 клуб на пенсионера
 магазини

Забележителности 
На 4 километра северно вдясно от пътя за Силистра се намират останките на един от най-големите скални манастири в България.

Алфатарското село се гордее и с 80-килограмова камбана в местния параклис. Тя е открадната на 23 юли 2006 г. и намерена от полицията 3 дни по-късно в багажника на лек автомобил.

Редовни събития 
Празникът на селото се чества всяка година на 2 юни. В навечерието му се организира тържество.

Външни препратки 

Села в област Силистра
Населени места в община Алфатар
Александрово (област Бургас)

Алекса̀ндрово е село в Югоизточна България, община Поморие, област Бургас.

География
Селото е разположено върху терен с равнинен релеф и слаб наклон на север, където покрай него тече река Ахелой. Намира се на 18 km от общинския център Поморие и на 27 km от областния център Бургас.

Надморската височина при църквата Света Троица е около 79 м.

На около 2,5 км северно се намира язовир Поро̀й, построен на Хаджийска река.

На северозапад покрай Александрово минава пътят Бургас – Варна през град Каблешково.

История 
Старото име на селото е Кара̀ кая̀ (в превод от турски език „черната скала“). Преименувано е на Александрово от сливенския епископ Антим през 1880 г.

Селото е в България от 1885 г.

Население 
Населението на селото към 31 декември 1946 г. е 364 души, към 2 декември 1975 г. – 203 души, към 31 декември 2017 г. – 108 души.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религия 
През 2011 г. в селото е изграден православен храм „Света Троица“.

Бележки

Източници 

Села в област Бургас
Населени места в община Поморие
Александрово (област Ямбол)

Александрово е село в Югоизточна България. То се намира в община Стралджа, област Ямбол.

История 
През 1864 г. селото е заселено с черкези и фигурира в турските регистри под името Хасаноглу. След 1878 г. е изселено, като черкезите бягат в Турция. Преименувано е на Александрово с административен правилник от 1883 г.

Религии 
Православно християнство.

Обществени институции 
Училище, читалище, кметство.

Културни и природни забележителности 
Полите на Странджа планина (полубалкански район)

Бележки 

Села в област Ямбол
Населени места в община Стралджа
Александрово (област Стара Загора)

Александрово е село в Южна България. То се намира в община Павел баня, област Стара Загора.

География 
Село Александрово се намира в планински район между Стара планина и Средна гора, през което лъкатуши река Тунджа.

История 
Село Александрово се е възродило много отдавна на територията, на която се намира и сега. 

Стари имена на селото са Окчилар (Окчълар) и Огджълу. През 1879 г. е преименувано на Александрово в чест на руския император Александър II.

Културни и природни забележителности 
На няколко километра от китното селце се намира Средна гора. С огромна растителност и голям животински свят Стара планина е и известна с най-високата си точка, а именно връх Висок. Преди много години, дори и векове едни легенди разказват, че на този връх е имало село, което било тихо, закътано и необезпокоявано от никой. Докато други разказват, че там е имало огромна крепостна стена, с която хората се предпазвали от желанието на мъстители за поробване от турски от други племена. Но каквото и да е имало там, то сега там има малка барака наричана от местните хора „манастирчето“. Река Tунджа тече точно по средата на селото. В селото има предимно преобладаващо ромско и турско население. Младото българско население не се задържа в селото поради липсата на работа и голямото разстояние до града (Казанлък).

Обществени институции 
Училището в селото е открито почти незабавно след Освобождението – през 1879 г. През 1881 г. е построена църквата, а през 1896 г. е създадено читалището „Кирил и Методий“.

Редовни събития 
На 22 март всяка година се организира кукерски събор за посрещането на пролетта.

Личности 
Родени в Александрово
 Д. Хр. Неделчев (1882 - ?), участник в Илинденско-Преображенското въстание в Одринско с четата на Кръстьо Българията

Бележки 

Села в област Стара Загора
Населени места в община Павел баня
Александрово (област Велико Търново)

Александрово е село в Северна България, община Свищов, област Велико Търново.

География 
Село Александрово е разположено в Средната Дунавска равнина. Покрай източния му край тече Студена река – приток на река Янтра, водещ началото си от село Сломер.

Преминаващият през селото Републикански път III-405 го свързва на североизток с близкото село Алеково, а на югозапад – със село Горна Студена.

Надморската височина при църквата „Свети Архангел Михаил“ и сградата на кметството е около 71 м.

История 
До 1881 г. селото се нарича Мидхат паша кьой. Преименувано е на Александрово с височайши доклад 8421 от 26 ноември 1881 г. 

Църквата „Свети Архангел Михаил“ е православен храм, действащ само на големи религиозни празници.

Източници

Външни препратки 

Села в област Велико Търново
Населени места в община Свищов
Александрово (област Шумен)

Александрово е село в Североизточна България. То се намира в община Смядово, област Шумен.

География 
Село Александрово се намира в планински район. Наблизо има язовир и възможности за прокарване на екопътеки и за почивки сред природата.

История 
Старото име на селото е Черкез кьой, което означава „Черкезкото село“. То е изцяло заселено с черкези, които бягат от Русия след края на Кримската война (1856 г.). Приети са от правителството на Османската империя и с политическа цел са заселени сред компактни маси от българско население. В съседните български села Веселиново и Риш и днес се разказват истории за жестокостите, на които е било подложено българското население от страна на черкезите. Убийствата и грабежите са само малка част от насилието и зверствата извършвани от тях.

След Руско-турската освободителна война от 1877 – 1878 г. жителите му черкези се изселват в Турция под страх от предстоящо възмездие и към 1880 г. селото е пусто. Заселено изцяло от българи, то е преименувано на Александрово през 1882 г. в чест на цар Александър II Николаевич, освободител на България от османска власт.

Според легендата, първият български заселник на село Александрово е бъчвар на име Начо, преселил се от търговищкото село Звезда заради многото дървесина в този район. Преди това преселилите се родове, преди това се преселват в село Звезда от балканджийските села в района на Велико Търново и Горна Оряховица. Т.е. произходът на първите заселили се българи в село Александрово можем да дирим в балканските села в района на Велико Търново и Горна Оряховица. По-късно в селото се заселват и българи от други краища, включително бежанци от Одринска Тракия.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав

Преброяване на населението през 2011 г. 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Културни и природни забележителности 
Над селото се намират останки от стар манастир. В последните години селото се е ориентирало към селския туризъм.

Източници 

Села в област Шумен
Населени места в община Смядово
Александрово (област Ловеч)

Алекса̀ндрово е село в Северна България. То се намира в Община Ловеч, област Ловеч.

География 
На около 22 км от Ловеч, в покрайнините на Деветашкото плато, сгушено в последните склонове на Стара Планина се простира едно от големите села в околността с жители над 2000 души – село Александрово. В непосредствена близост до селото минава река Осъм, също така на север от селото е изграден язовир Александрово, чиято площ е около 1500 дка.

История 
Александрово съхранява устни традиции, които свидетелстват за събития отпреди 500 и повече години. Според данни на Васил Миков селото съществува под името Лукач по време на Търновското въстание в края на XVI век, когато е опустошено от мародерстващи отряди на Михай Витязул и местни жители емигрират в Унгария, където основават село под същото име. Османското име на селото е Караасан. Според преданията то произлиза от името на богатия турчин Кара Хасан, платил откуп на кърджалиите, за да не опожаряват селото в края на XVIII век.

Обществени институции 
 Читалище „Паисий“, Средно училище „Кирил и Методий“.
 Културен клуб на пенсионера, който е наследник на Клуб на жените основан през 1985 г.
Към читалището има 2 певчески състава, които участват в различни мероприятия в селото и страната. Има и друг състав към клуба на пенсионера. Има млад състав сформирал се през лятото на 2008 г. и изявил се за пръв път на събора в селото през същата година.

Културни и природни забележителности 
 Паметник на загиналите войници за обединението на България.
 Водната пещера
 Малката и Голямата горска
 Бяла река
 Дом на марбъл тима „Мариета Клуб“ Александрово

Галерия

Други 
В селото има доставчици на кабелна телевизия и интернет.

В околностите на селото има много забележителности. Някои от тях са: водна пещера 2, кале(укрепление)от времето на римляните, землянка и още много други на които човек може да се наслади само ако посети това красиво Българско село и околностите му . На 10 км от Александрово се намира село Крушуна което е обявено за резерват и неговата красота също е пословична.

Източници

Външни препратки 
 Радио и телевизия в Александрово 

Села в област Ловеч
Населени места в община Ловеч
Александрово (област Търговище)

Александрово е село в Североизточна България. То се намира в община Търговище, област Търговище.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Култура 
 Читалище „Георги Първанов“

Религия 
В селото има два храма:
 Джамия
 Църква „Свети Димитър“ – построена през 1910 година

Други 
Научно доказано високо съдържание на кислород във въздуха, на второ място в България след Банкя.

Тук е изградена автоматична метеорологична станция по френски проект за предотвратяване на наводнения.

Личности 
 Иван Владов (р.1921), български офицер, генерал-майор

Източници

Външни препратки 

Села в област Търговище
Населени места в община Търговище
Аспарухово (област Бургас)

Аспару̀хово е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Аспарухово се намира на около 30 km западно от центъра на областния град Бургас, около 18 km юг-югоизточно от общинския център Карнобат и около 24 km юг-югозападно от град Айтос. Разположено е в Бургаската низина. Надморската височина в центъра на селото при църквата е около 120 m, на север нараства до около 130 m, а на юг намалява до около 110 m.

През Аспарухово минава третокласният републикански път III-5391, който води на северозапад през селата Крушово и Детелина към Карнобат, а на североизток – до село Трояново и връзка там с третокласния републикански път III-539 (Средец – Айтос).

Общински път от Аспарухово на юг през селата Сърнево и Черково води до село Екзарх Антимово.

Землището на село Аспарухово граничи със землищата на: село Трояново на север и изток; село Желязово на юг; село Сърнево на юг; село Крушово на запад и северозапад.

Северозападно край Аспарухово, в Хергелджиево дере, има началото си левият приток на Русокастренска река – река Кьойюдере, на която южно до селото има два последователни микроязовира с площи по 2 – 3 ha (поземлени имоти с кадастрални идентификатори 00775.22.138 и 00775.22.143; по данни към 4 септември 2022 г.).

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

При преброяването към 31 декември 1920 г. селото е записано с наименованието „Янък-Балабанлѝи“ . При преброяването към 31 декември 1926 г. то е записано с наименованието „Аспарухово (Янък-Балабанлѝи)“

Училище в селото е открито преди Освобождението. Отначало е черкезко, както и самото село, а след Освобождението става българско училище с един клас. По-късно са открити още класове и става пълно начално училище до ІV клас. Отначало се е помещавало в джамия, по-късно – в стара черкезка къща, до построяването на нова сграда през 1907 г. През 1922 г. е открит първи прогимназиален клас, през 1923 г. – и втори клас. От 1944 до 1965 г. училището е основно, а от 1965 до 1973 г. е начално училище.

Население 
Населението на село Аспарухово наброява 1199 души при преброяването към 1934 г. и 1289 към 1946 г., намалява до 363 към 1985 г. и 139 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Аспарухово към 2022 г. е център на кметство Аспарухово.

В село Аспарухово към 2022 г. има:
 действащо читалище „Изгрев – 1928 г.“;
 православна църква „Св. Св. Кирил и Методий“;
 пощенска станция.

Природни и културни забележителности

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-055
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Аспарухово (област Монтана)

Аспару̀хово е село в Северозападна България. То се намира в община Медковец, област Монтана.

Население 
Броят на жителите на селото е с тенденция на намаляване.

Етнически състав 

Етническа група от общо 474 самоопределили се (към 2011 година):

 българи: 414
 цигани: 57

Културни и природни забележителности 
В близост до село Аспарухово — в местността Багачина — се е намирало древно селище, където са правени археологични и безброй иманярски разкопки. В селото има два вековни дъба

.

Редовни събития 

Съборът на 24 май.

Други 

Традиционни ястия са: чушки, пълнени с боб; агне, пълнено с лук; ориз и комбус.

Източници

Външни препратки 

Села в област Монтана
Населени места в община Медковец
Аспарухово (област Плевен)

Аспару̀хово е село в Северна България, община Левски, област Плевен.

География 
Село Аспарухово се намира в Централната част на Дунавската равнина. През селото минава третокласният републикански път 303 – в границите му негова главна улица, който води на югоизток към град Левски, а на северозапад – през село Малчика към село Българене, където се свързва с минаващия в направление запад – изток първокласен републикански път 3 – част от Европейски път Е83. За района на селото е характерен равнинният до слабо разчленен релеф.

Населението на Аспарухово, наброявало към 1934 г. 980 души, нараства на 1043 към 1946 г., след което намалява до 572 към 2018 г. Състои се предимно от българи, цигани – кардараши, както и българи с турски произход, които живеят в разбирателство и дружба. Почвите в района са чернозем II-III категория и са много плодородни. Климатът е умереноконтинентален с ясно изразени студена зима и много горещо лято. Отглежданите култури в района са пшеница, царевица, слънчоглед, тиква, диня, пъпеш, както и традиционно отглежданите навсякъде пипер, домат, краставица, картоф, морков и пр.

История 
През 1934 г. дотогавашното име на селото Орта кьой е променено на Аспарухово. При избухването на Балканската война в 1912 г. един човек от Ортакьой е доброволец в Македоно-одринското опълчение.

Вероятно през 1903 г. в Аспарухово е създадено Народното основно училище „Отец Паисий“, действало до 1943 г.

На 28 ноември 1949 г. е учредено трудово кооперативно земеделско стопанство (ТКЗС) „Мичурин“ в Аспарухово. Във връзка с него в Държавен архив – Плевен има архивен фонд за периодите 1949 – 1959 г. и 1990 – 1995 г.

В Аспарухово няма църква. Едва през 2010 г. в центъра на селото, в близост до сградата на кметството, е построен параклисът „Возкресение Христово“. Пространството около него е обособено като кът за почивка, с пейки и зеленина.

Обществени институции 
Село Аспарухово е център на кметство Аспарухово.

В Аспарухово има:

 читалище „Просвета – 1927 – с. Аспарухово“, действащо към 2019 г.

 пощенска станция

Културни и природни забележителности 
Единствена забележителност е старата чешма в центъра, строена през 1927 година с доброволния труд на хората от селото. Понастоящем не работи.

Редовни събития 
 Няколко пъти в годината се изнасят представления, в които деца от селото рецитират стихове, изпълняват танци и играят пиеси. При добро представяне те изнасят програмата си и в други близки села (Малчика, Българене, Стежерово).
 Събора на селото е всяка втора неделя на месец ноември, около 7 ноември.

Бележки 

Села в област Плевен
Населени места в община Левски
Антимово (област Видин)

Антѝмово е село в Северозападна България. То се намира в Община Видин, област Видин. До 14 август 1934 г. се е наричало Шеф.

География 
Селото е разположено на по-малко от 2 километра от река Дунав. На брега на реката точно срещу селото е табелата 796 км където именно е разположен Дунав мост 2 или още известен като Мост „Нова Европа“. На същото място се намират останките на къмпинг Дунав, известен и посещаван в миналото от унгарци, германци (от ГДР) и др. и предпочитано място за развлечение на много видинчани и хора от съседните селища.

По пътя от брега към селото отдясно се изгражда площадката и вероятно логистичен център за бъдещото мащабно строителство.

История 
До 1934 г. селото се казва Шеф. За известно време Антимово и Кутово са обединени под името Златен рог (село).

Църквата „Свети Георги“ е дело на майстор Христо Македонеца, вероятно Христо Каратодоров от Росоки.

По време на колективизацията в селото е създадено Трудово кооперативно земеделско стопанство „Червено знаме“. През 1950 – 1951 година 3 семейства (14 души) от селото са принудително изселени от комунистическия режим. През април юли 1952 година четирима бивши николапетковисти, начело със селския свещеник, са осъдени в показен процес на 8 до 20 години затвор.

Население 
 Население по официалните преброявания в България.

 Самоопределяне по етническа принадлежност към 1.02.2011 г.

 Степен на завършено образование към 1 февруари 2011 г.

? – Данните са анонимизирани в съответствие с чл. 25 от Закона за статистиката.

 Население по възрастови групи към 7 септември 2021 г.

Културни и природни забележителности 
В края не селото (в пределите на обединеното с. Златен рог) има кино, което е в лошо състояние и не работи. Точно до киното се намира стадион Кутово. В селото има три магазина и три бара. Преди много години в Антимово е имало училище, в началото на селото има и ресторант който е изоставен, прилича на голяма шатра. Селският площад преди бил много по-голям и просторен и събирал всяка неделя и по големите празници населението и гостите на Антимово. Сега е облагороден, с люлки, нова трибуна, но поради обезлюдаването в Северозападна България няма оживление както в минали времена. Въпреки това, Антимовската духова музика е една от най-добрите и търсени в Северозападна България.

Бележки 

Села в област Видин
Населени места в община Видин
Антимово (област Силистра)

Антимово е село в Североизточна България. То се намира в община Тутракан, област Силистра.

География 
Село Антимово се намира на около 15 km на югоизток от общинския център град Тутракан и на около 50 km на югозапад от областния център град Силистра.

История 
„... От любов към народност напущат бащините си огнища и искат да се заселят в свободната им прадедова земя...“ Дневник на Константин Симеонов, учител в село Антимово.

Село Антимово е носело името Кузгун, Вискьойска община, Тутраканска околия. Преди Руско-турската война е било населено предимно с турци и черкези. След края на войната и Берлинския договор намиращите се в Беломорска Тракия българи тръгват към освободените български територии. От селата Кавакли и Ениджия, Лозенградска околия, Одрински вилает, на 3 март 1879 г. потеглят 100 бежанци в керван от тридесет коли с животни, покъщнина и хора. През Одрин, Свиленград, Харманли, Ямбол, Лозенец, Карнобат, Айтос, Провадия с няколкодневни престои и опити за заселване в различни села, керванът от седемдесетте фамилии за малко се установява в Новопазарско. Тук 30 фамилии решават да продължат към препоръчано, но непознато село Кузгун. След седемдневно пътуване се оказват в покрайнините на село Кузгун. Денят е 14 август 1879 г. Започва нов живот за преселилите се в Кузгун българи. Построяват си училище, създават Селска каса „Сърп“, а през 1906 г. преименават по законен път селото си на името на Екзарх Антим – Лозенградчанин. Документи се съхраняват в кметството на село Антимово, община Тутракан, област Силистра.

Събития 
Съборът на селото е на Спасовден. Винаги в четвъртък, но се празнува в първата събота след Спасовден.

Фотогалерия 

Села в област Силистра
Населени места в община Тутракан
Априлово (област Стара Загора)

Априлово е село в Южна България. То се намира в община Гълъбово, област Стара Загора.

География

Личности 
 Родени
 Янко Петров – народен музикант (гъдулар);
 Еню Тодоров (1943 – 2022) – български борец, олимпийски медалист.

 Други
 Красимир Вълчев – министър на образованието и науката

Села в област Стара Загора
Населени места в община Гълъбово
Баевци (област Велико Търново)

Баевци е село в Северна България. То се намира в община Елена, област Велико Търново.

География 
Село Баевци се намира в планински район.

Бележки

Външни препратки 
 Сайт на община Елена

Села в област Велико Търново
Населени места в община Елена
Баевци (област Габрово)

Бàевци е село в Северна България, община Габрово, област Габрово.

География 
Село Баевци се намира на около 8 km юг-югозападно от центъра на областния град Габрово и около 1,5 km на изток-югоизток от стената на язовир Христо Смирненски, изграден на река Паничарка – ляв приток на река Янтра. Селото е разположено в северните подножия на Шипченската планина, по долинните склонове на течащ на североизток малък местен приток на Козята река, която се влива в река Паничарка. Средната му надморска височина е около 690 m.

Общински път свързва Баевци през село Малуша със село Стоманеците и третокласния републикански път III-5006 (Габрово – курортен комплекс Узана).

Село Баевци наброява 171 души към 1934 г., а след постепенно намаляваща численост на населението, остава към 2011 г. без постоянни жители. Данните по текущата демографска статистика за населението сочат към 2019 г. население 7 души.

Културни и природни забележителности 
В селото има 3 големи чушми (чешми). Днес и от трите тече редовно вода.

Други 
От времето на турското владичество е запазена песен за Кольо и Деля,
които били лични (красиви):

 Какво се`й хоро люлнало
 на Баевци на могилата.
 Кольо си Деля отвлече
 и я в одая заключи.
 
 И си на Деля думаше:
 Защо ма Дельо не рачиш,
 дали съм грозен омразен
 или не мога хортува.
 
 Деля на Кольо думаше:
 Ази теб Кольо та рача,
 рача та Кольо и плача,
 ама ма мама не дава.

Източници и бележки

Външни препратки 

Села в област Габрово
Населени места в община Габрово
Балканци (област Велико Търново)

Балканци е село в Северна България. То се намира в община Стражица, област Велико Търново.

География 
Село Балканци е разположено на границата на Предбалкана с Дунавската равнина. Местността е хълмиста, част от която е покрита от широколистна гора. Поради специфичния терен тук се отглеждат предимно есенни и пролетни култури, технически култури и овощни дървета. През последните години се разви и ягодопроизводството. 

Флората в Балканци също е много богата. Запазени са естествени гори от видове дъб и бук. В някои землища има запазени единични вековни дървета. Изкуствено създадените гори са от дъб, бук, бял бор, липа, акация и др. Това е предпоставка за развитие на еко туризъм. 

Природни образувания няма с изключение на пещерата “Кочата дупка”, която не е проучена.

Климатът е умереноконтинентален.

Други 
В селото е възстановена църквата, която дълго време не функционира поради опасност от срутване. С усилията на местните хора тя е укрепена.

Близо до селото се намира и стар римски път.

Села в област Велико Търново
Населени места в община Стражица