alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Любаш

Любаш (среща се и вариант Любата) е планина в Западна България, във физикогеографската област Краище, област Перник, част от Руйско-Верилската планинска редица.

Планината е част от Руйско-Верилската планинска редица, като на югоизток склоновете и потъват в Брезнишката котловина. На север и североизток долината на река Ябланица (десен приток на Ерма) я отделят съответно от планините Стража и Завалска, а на запад долината на река Светля (десен приток на Струма) – от Ерулска планина. На югоизток чрез седловина висока 830 м се свързва с планината Черна гора.

В тези си граници от северозапад на югоизток дължината ѝ е около 15 км, а ширината – до 7 км. Билото на планината не е непрекъснато, а представлява отделно стърчащи куполообразни върхове, най-висок от които е връх Любаш (Момин двор, Плешивец, 1398,8 м), издигащ се в най-северната ѝ част. На юг от него височината ѝ постепенно намалява и на юг завършва с къси и ниски ридове. Изградена е от юрски варовици, които на повърхността са силно окарстени. През северната ѝ част, от запад на изток, преминава участък от главния вододел на България между водосборните басейни на Черно и Егейско море. Преобладаващите почви са канелените и светлокафявите горски. Част от склоновете ѝ са обрасли с петна от широколистна гора, а между горските масиви има обширни пасища.

В планината и по нейните склонове са разположени 12 села: Банище, Бегуновци, Брезнишки извор, Гигинци, Долна Секирна, Кошарево, Кривонос, Лялинци, Ребро, Ръжавец, Садовик, Станьовци.

По североизточното ѝ подножие, на протежение от 2,9 км преминава участък от второкласен път № 63 от Държавната пътна мрежа Перник – Брезник – Трън – ГКПП „Стрезимировци“.

Изкачване на вр. Любаш 
Има два изходни пункта за изкачването на първенеца на планината - едноименният вр. Любаш - от с. Лялинци и от съседното му с. Ребро. Маркировката по първия маршрит е в червено, а във втория - в синьо. Изкачването от с. Лялинци е за 1,5-2 часа и е по-лесно от това от с. Ребро. Там пътеката е по-стръмна и минава през по-каменисти участъци. Усилието си заслужава. При добра видимост се виждат София, Витоша, Вискяр, Рила, Стара планина, съседните Стража (Парамун), Завалска планина и др.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта

Външни препратки 
 Изкачване на връх Любаш

Източници 

 

Руйско-Верилска планинска група
Релеф на област Перник
Планини в Краище
Руй (пояснение)

Руй може да означава три неща:

 Руй е планина в Западна България;
 Руй e най-високият връх в едноименната планина;
 Руй е името на хижа в едноименната планина.
Верила

Верила е планина в Западна България, част от Руйско-Верилската планинска редица. Разположена е на територията на 3 области: Софийска, Пернишка и Кюстендилска.

Планината се простира от северозапад на югоизток на около 20 km, широка е около 12 km. Представлява орографска връзка между Витоша на север, с която се свързва чрез Букапреслапската седловина (1090 m), и Рила на юг – свързани чрез Клисурската седловина (1025 m). На северозапад се спуска към Радомирската, на югозапад – към Дупнишката котловина (Горно Дупнишко поле), а на североизток – към историко-географската област Палакария (западната горна част на Самоковската котловина).

Билото на планината е заравнено, а склоновете ѝ са къси, но дълбоко разчленени. Най-високата ѝ точка е връх Голям Дебелец (1414,5 m), издигащ се източно от село Яребковица. Изградена е от кристалинни скали – гнайси и шисти. Климатът е континентален със студена зима и сравнително хладно лято. По билото на планината преминава главният вододел на България между водосборните басейни на Черно и Егейско море. Водите по североизточните ѝ склонове се оттичат към река Палакария (ляв приток на Искър), а тези по югозападните – към реките Арката, Тополница и Джубрена от басейна на Струма. Реките Арката и Тополница водят началото си от планината. Преобладават канелените и светлокафявите горски почви. Обрасла е с редки широколистни гори от бук, дъб, габър и др., но югозападните ѝ склонове са силно обезлесени и опороени.

В подножието на планината са разположени 7 села: Белчин, Клисура, Лисец и Яребковица в Софийска област, Горна Диканя и Дрен в Област Перник и Тополница в Област Кюстендил.

Планината е малко известна на туристите. Няма хижи освен „Белчински рай“. По билото ѝ минава туристически маршрут Е4, който свързва Витоша, Верила, Рила, Пирин и Славянка. Включена е в системата от защитени зони „НАТУРА 2000“.

По южното ѝ подножие, през Клисурската седловина, на протежение от 8,2 km преминава участък от второкласен път № 62 Кюстендил – Дупница – Самоков от Държавната пътна мрежа.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта

Източници
Странджа (село)

Странджа е село в Югоизточна България. То се намира в община Болярово, област Ямбол. До 1934 година името на селото е Кайбиляре, Кайбалар или Къмбиляр.

География 
Село Странджа е разположено в планински район на границата с Турция. Намира се на 9 km от Воден и на 18 km от Крайново, на 16 km от Малко Шарково, на 25 km от общинския център Болярово и на 78 km от областния център Ямбол. Хълмовете около селото са обрасли с дива детелина, драка, мащерка и други билки. Част от землището на селото е зад пограничните заграждения, почти изцяло в полите на Странджа. Има изключително добри условия за лов, а особено успешен е ловът на дивя свиня.

Природата е завзела обратно селото. Рядкост е да срещнеш някой по улиците.

История 
До 1906 г. Странджа е било турско село, което турците постепенно напускат, като продават имотите си на българите. Село Странджа е заселено през 1906 г. от бежанци от Източна Тракия. Първоначално е носело името Кайбилар, но впоследствие Борис III с указ го преименува на Странджа. Изоставяйки имотите си в Одринско и Лозенградско, много български семейства предпочитат да останат да живеят в близост до турската граница, с надеждата, че един ден отново ще се върнат по домовете си, ще обработват земите си. Преди 9 септември 1944 г. селото е наброявало 1400 души. Имало е силно развито земеделие и животновъдство – овце, кози, крави, биволи. По време на социализма, за нуждите на промишлеността и строителството, е имало нужда от работна ръка. Много младежи по това време напускат селото, устройват се по градовете и остават там. Политиката е била насочена към развитие на градовете, а селата западат. Цели семейства се изселват поради липса на поминък. Земеделието е унищожено, животновъдството също. През 70-те години в селото остават около 150 души, а към днешна дата в село Странджа живеят около целогодишно 10 – 15 души, на възраст над 70 години.

Религии 
В селото живеят само българи християни.

Личности 
В село Странджа е роден българският професор по Съобщителна техника и комуникации Петър Михов Тодоров (1922 – 2000 г.).

Галерия

Бележки 

Села в област Ямбол
Населени места в община Болярово
Странджа
Вискяр

Вискяр е планина в Западна България, на границата между Софийска и Пернишка област, част от Завалско-Планската планинска редица на Средногорието.

Планината е разположена между Бурелската котловина на север и Софийската котловина на североизток, а на юг склоновете ѝ постепенно потъват в Брезнишката котловина. На югозапад чрез Ярославската седловина (964 m) се свързва със Завалска планина, а на югоизток чрез Радуйската седловина (830 m) – с планината Люлин. Дължината ѝ от северозапад на югоизток е около 15 km, а максималната ѝ ширина е около 5 – 6 km.

Вискяр е ниска планина, с централен рид с плоско било и къси, силно разчленени склонове. Най-високата точка е връх Чеканска бука (1136 m), разположен на 4 – 5 km северно от село Брусник. Изградена е предимно от горнокредни андезити, пясъчници, туфи и туфити. Тя е слабо залесена – по североизточните ѝ склонове има малки широколистни гори от бук и дъб, а югозападните ѝ са обезлесени. По билото на планината преминава главният вододел на България между водосборните басейни на Черно и Егейско море. От нея водят началото си реките Габерска (ляв приток на Нишава) и Сливнишка (от басейна на Искър), а югозападните и южните и склонове се отводняват от малките, леви притоци на река Конска (десен приток на Струма).

В планината и по нейните склонове са разположени 1 град и 30 села.
 Софийска област – 18 села: Братушково, Бърложница, Горно село, Гургулят, Гълъбовци, Делян, Драготинци, Дреатин, Златуша, Начево, Пищане, Повалиръж, Радуловци, Ракита, Храбърско, Цацаровци, Чеканец и Ялботина;
 Област Перник – 1 град и 13 села: Арзан, Бабица, Брезник, Брусник, Вискяр, Гоз, Горни Романци, Долни Романци, Завала, Красава, Озърновци, Радуй, Расник и Ярославци.

В южната си част планината се пресича от два пътя от Държавната пътна мрежа:
 От град Брезник до село Златуша, на протежение от 13,2 km – участък от третокласен път № 638 Брезник – Златуша – Божурище.
 От село Гълъбовци до град Брезник, на протежение от 13,5 km – участък от третокласен път № 811 Беладие хан – Сливница – Брезник.

По югоизточното ѝ подножие, през Радуйската седловина преминава участък от трасето на жп линията Перник – Волуяк.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта

Източници 
 

Завалско-Планска планинска група
Релеф на Софийска област
Релеф на област Перник
Средногорие
Родопи (пояснение)

Родопи може да означава:

 Царица Родопа, древнотракийска и гръцка митология
 Родопи - планина в България и Гърция;
 Родопа – късноримска и византийска провинция oк. 293 – 640-тe г.
 Родопа (астероид);
 Родопи – село в Южна България;
 Община Родопи - една от съставните общини на Област Пловдив с административен център Пловдив (но без да го включва);
 Родопи (ном) - ном в Гърция с административен център Гюмюрджина;
 Родопи (списание) – българско списание;
 Родопа (Смолян) – български футболен отбор.
 Родопа (месокомбинат)
 Родопи (цигари), марка цигари
Родопи (село)

Родопи е село в Южна България. То се намира в община Хасково, област Хасково.

Население 
 Численост
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Редовни събития 
Всяка година през втората седмица на август се провежда ежегоден събор.

Източници 

Села в област Хасково
Населени места в община Хасково
Огражден (село)

Огражден е село в Североизточна България. То се намира в община Генерал-Тошево, област Добрич.

История 
През 2000 г. местен овчар се натъква на фрагментирана мраморна статуя на Юпитер Долихен между две суходолия в южната периферия на поселение от римския период.

През османския период селото се нарича Хасърлък.

Източници 

Села в област Добрич
Населени места в община Генерал Тошево
Колоидна химия

Колоидната химия е дял от физикохимията за дисперсните системи и повърхностните явления на междуфазовата граница. Изучава колоидните разтвори на твърдите вещества, твърдите колоидни системи, емулсии, аерозоли и много други.

Има значение за биохимията, електрохимията, физиката на атмосферата, металургията, химията на полимерите, екологията.

Смята се, че бащата на колоидната химия е Томас Греъм.

Вижте също 
 Химия
Лисец

Лисец може да се отнася за:

Планини и върхове 
 Лисец, планина в Западна България;
 Лисец, дял от Централния Предбалкан, България;
 Лисец, най-високият връх (1073 m) на рида Лисец;
 Лисец, връх (1386 m) в Средна гора;
 Лисец, планина в Гърция на границата между дем Лерин и дем Костур, Гърция;
 Лисец, най-високият връх на планината Плачковица в Северна Македония;
 Лисец, най-високият връх на планината Голешница в Северна Македония.

Села 
 Лисец, село в Област Кюстендил, България;
 Лисец, село в Област Ловеч, България;
 Лисец, село в Софийска област, България;
 Лисец, село в Община Тетово, Северна Македония.
Дамско сърце

Дамското сърце (Lamprocapnos spectabilis) е вид покритосеменно многогодишно цвете от семейство Макови. Обикновено достига до 70 cm височина, цветовете му са бели, розови или червени с формата на сърце и висят на дълги дръжки подобно на гроздове.

Галерия

Вижте също 
 Дамско сърце (род)

Външни препрати 
 Coeur de Marie rose  – на френски.
 Herzblumen  – на немски.

Росопасови
Цветя
Брунко Илиев

Брунко Илиев е волейболен състезател и треньор. Баща е на известния волейболен национал Ивайло Гаврилов.

Състезател 
Започва волейболната си кариера като войник в Строителните войски, където е забелязан от Тодор Пиперков и привлечен в Славия. С този отбор печели сребърни медали през 1970 година и титлите на България през 1974 и 1975 година.

През 1980 година продължава кариерата си в Истанбул, Турция и достига до трето място за купата на Европа.

Член е на националния състав, спечелил сребърните медали на световното първенство в София през 1970 г. Участва в Олимпиадата в Мюнхен, където българският национален отбор достига до полуфинали.

Треньор

Национални отбори 
Тренъор на младежкия национален отбор по волейбол, станал европейски шампион за младежи -1986 г.

Води българския национален отбор по волейбол 3 пъти (през 1994 г. – като дебютант в Световната лига достига 4-то място, 1999 и 2004)

Клубни отбори 
Води мъжкия отбор на Левски с които постига 3 златни медала.

Известно време е треньор на юношеските отбори на „Славия“. През 2012 година поема мъжкия отбор на „Славия“.

Награди

Състезател 
 Сребърен медал от първенството на България (1970 г.)
 Шампион на България със Славия (1974 г. и 1975 г.)
 Сребърен медал от СП за мъже в София (1970 г.)

Треньор 
 Европейски шампион с младежкия национален отбор на България през 1986 г.
 Шампион на България начело с Левски (София) 1999 г., 2000 г. и 2009 г.

Източници 

Треньори на националния отбор по волейбол на България
Български волейболисти
Родени в Трънчовица
Национално знаме на Гърция

Националното знаме на Гърция има правоъгълна форма и се състои от девет еднакво широки хоризонтални ивици в синьо и бяло. В горната лява част на знамето е разположен квадрат. В него на син фон е изобразен бял кръст с равни рамене. Съотношението между широчина и дължина е 2:3. Знамето се монтира на бяла дръжка, в горния край на която, при определени случаи, се монтира кръст от бял метал.

Денят на гръцкото знаме се празнува на 27 октомври, навечерието на националния празник на Гърция.

Символика 
Синият цвят символизира сините води на Егейско море, а белият – вълните му. Кръстът символизира православното християнство, което е и държавна религия на Република Гърция. Деветте сини и бели ивици символизират всяка една от деветте срички на националния девиз „Свобода или смърт“ – „Ελευθερία ή Θάνατος“ (Ε-λευ-θε-ρί-α ή Θά-να-τος).

История 

Първото гръцко знаме в сегашния му вид е създадено, осветено и издигнато през 1807 г. в манастира „Евангелистрия“ в Скиатос. Именно пред него полагат клетва водачите на Гръцката революция – Теодорос Колокотронис, Андреас Миаулис, Папатимиос Влахавас, Янис Статас, Стефанос Димитриадис и др.

През 1822 г., една година след обявяването на независимостта на Гърция, в Епидаврос е свикано първото заседание на тогавашния гръцки парламент – Националното събрание. На заседанието се приема първата гръцка Конституция, където между другото е записан и текст за гръцкия национален флаг. Събранието задължава изпълнителната власт да приложи на дело разпоредбите относно националния флаг. На 15 март 1822 г. с решение № 540 гръцкото правителство одобрява националният флаг на Гърция, който за първи път е издигнат в Калврита. Според непотвърдени данни „бащите“ на гръцката Конституция не са одобрили предложенията в знамето да се съдържат червения и зеления цвят, заради използването им от Отоманската империя в националните ѝ символи. Според други твърдения синьото и бялото са използвани, за да се изобрази символично Егейско море и неговите вълни, а деветте сини и бели ивици символизират всяка една от деветте срички на националния девиз „Свобода или смърт“ – „Ελευθερία ή Θάνατος“ (Ε-λευ-θε-ρί-α ή Θά-να-τος). Според познавачи и двете твърдения не отговарят изцяло на истината.

Дизайн 

Знамето на Гърция е съставено от девет еднакво широки хоризонтални ивици в синьо и бяло. В горната лява част на знамето е разположен квадрат. В него на син фон е изобразен бял кръст с равни рамене. Има правоъгълна форма с отношение ширина към дължина 2:3. Описанието е записано в закона за националното знаме (Закон ̩№ 851/1978).

Гръцкото законодателство не определя точните цветови характеристики за изработка на знамето на Гърция. Затова при производството се използват различни отсенки на синьо, като варират от светло- до тъмносиньо.

Знаме през годините

Източници 

Национални символи на Гърция
Гърция
Аменхотеп

Аменхотеп (буквално „Амон умиротворен“) е древноегипетско име. Може да се отнася до някоя от следните известни личности - фараони и високопоставени (държавни и религиозни) лица от Древен Египет.

Фараони 
 Аменхотеп I (управление 1525 – 1504 г. пр.н.е.)
 Аменхотеп II (управление 1428 – 1397 г. пр.н.е.)
 Аменхотеп III (управление 1388 – 1351 г. пр.н.е.)
 Аменхотеп IV (управление 1353 – 1336 г. пр.н.е.), известен като Ехнатон

Други 
 Аменхотеп – сановник и архитект
Джордж Хърбърт Карнарвън

Джордж Едуард Станхоуп Молиню Хърбърт, пети граф на Карнарвън (, 26 юни 1866 – 5 април 1923), пети граф Порчестър и пети граф на Карнарвън, е британски египтолог, патрон и помощник на археолога Хауърд Картър в разкриването на гробницата на Тутанкамон. Завършва Итънския колеж и Тринити Колидж в Оксфордския университет.

Започва разкопки в Тива през 1906 г., но понеже е аматьор, скоро изпитва нужда от професионалист и търси помощта на Картър. Заедно публикуват труд, който е обобщение на работата им – „Пет години изследване на Тива“. Разкопките продължават след Първата световна война и през 1922 г. Картър открива гроба на Тутанкамон.

Жени се на 26 юни 1895 г. за Олмина Виктория Мария Александра Умуел.

Карнарвън умира в болница в Кайро от усложнение и инфекция, вследствие ухапване от комар.

Източници 

Британски археолози
Починали в Кайро
Роберт Просинечки

Роберт Просинечки () е бивш хърватски футболист. Роден е на 12 януари 1969 г. в Швенинген, Германия. Висок е 182 см и играе като халф.

Просинечки е участник на световните първенства по футбол през 1990, 1998 и 2002 г. и е отбелязал общо 3 гола за националния отбор на Хърватия в тях.

Хърватски футболисти
Югославски футболисти
Футболисти на Реал Мадрид
Футболисти на ФК Барселона
Футболисти на ФК Севиля
Футболисти на Динамо Загреб
Футболисти на Цървена звезда
Футболисти на ФК Портсмут
Футболисти на Олимпия Любляна
Роберт Ярни

Роберт Ярни () е бивш хърватски футболист. Роден е на 26 октомври 1968 г. в Чаковец.

Състезателна кариера 
 1987–91 НК Хайдук Сплит
 1991–93 АС Бари (Италия)
 1993–94 ФК Торино (Италия)
 1994–95 Ювентус Торино (Италия)
 1995–98 Реал Бетис (Испания)
 1998–99 Реал Мадрид (Испания)
 1999–01 Лас Палмас (Испания)
 2001–02 Панатинайкос (Гърция)

Ярни е играл 11 мача на световните първенства по футбол през 1990, 1998 и 2002 г. На тези първенства Ярни има отбелязан един гол.

Югославски футболисти
Хърватски футболисти
Футболисти на Реал Мадрид
Футболисти на Ювентус
Футболисти на Реал Бетис
Футболисти на ФК Торино
Футболисти на Хайдук Сплит
Футболисти на Панатинайкос
Марио Станич

Марио Станич (на хърв: Mario Stanić) е хърватски футболист.

Роден е на 10 април 1972 г. в Сараево, Босна и Херцеговина.

Играл е в:
 1993-1994: Спортинг Хихон
 1994-1995: Бенфика (Лисабон)
 1995-1996: Брюж (Брюге)
 1997-2000: ФК Парма (Парма)
 2000-2003: Ф.К. Челси (Лондон)

Югославски футболисти
Хърватски футболисти
Футболисти на Динамо Загреб
Футболисти на Спортинг Хихон
Футболисти на Парма
Футболисти на Челси
Футболисти на Бенфика Лисабон
Родени в Сараево
Звонимир Бобан

Звонимир Бобан () е хърватски футболист, роден на 8 октомври 1968 г. в Имотски. Бобан е бронзов медалист от СП 1998 във Франция, а през 1987 г. става световен шампион до 20 г. с отбора на Югославия.

Клубна кариера 
Бобан започва професионалната си кариера в Динамо Загреб през 1985 г. Още при дебюта си срещу НК Радник на 12 декември отбелязва два гола. Едва на 18 години той вече носи капитанската лента. Не играе през сезон 1988/1989, защото отбива военна служба. Бобан се превръща в национален герой за хорватите, особено сред националистите и сепаратистите, след като на 13 май 1990 г. по време на домакинската среща срещу Цървена звезда изритва югославски полицай, който преди това е набил фен на Динамо (видео от Youtube). За това си деяние е наказан от Югославската футболна федерация за осем месеца. Ритникът на Бобан се превръща в символ на противопоставянето срещу белградския режим.

През 1991 г. Бобан подписва договор с Милан, но веднага след това е даден под наем за един сезон на Бари, за да не заема място на един от разрешените по това време трима чужденци докато се аклиматизира. За девет години в Милан Бобан става четири пъти шампион на Италия, а през 1994 г. печели Шампионската лига. През 2001 г. отива под наем в испанския Селта Виго, но не се налага като титуляр и решава да сложи край на кариерата си още преди края на сезона.

Национален отбор 
Звонимир Бобан е основен футболист на югославския национален отбор до 20 г. при спечелването на световната титла през 1987 г. Пропуска СП 1990 в Италия заради гореспоменатия инцидент и последвалото наказание. Преди Хърватия да обяви независимост, Бобан изиграва осем мача за „А“ отбора на Югославия. След това е основната фигура в Хърватия и извежда отбора като капитан на Евро 1996 в Англия и СП 1998. На това световно първенство Хърватия печели третото място, но Бобан няма добри спомени от полуфиналния мач срещу Франция, защото след негова грешка французите успяват да изравнят резултата минута след като хърватите повеждат (впоследствие печелят с 2:1), а освен това Бобан играе с контузия през второто полувреме.

Кариера след отказването от футбола 
След като прекратява активната си футболна кариера, Бобан завършва история в Загребския университет. След това започва работа като главен редактор на всекидневника Спортске новости, футболен коментатор в хърватския телевизионен канал RTL Телевизия и италианския SKY Италия и колумнист в италианския спортен всекидневникГазета дело Спорт. Освен това Бобан е собственик на бар, носещ неговото име, в Загреб.

Успехи 
 Югославия

 1х Световен шампион за младежи до 20 г.: 1987

 Хърватия

 1х Бронзов медалист от Световно първенство по футбол: Франция 1998

 Милан

 1х Носител на Суперкупата на Европа: 1994
 1х Шампионска лига: 1994
 1х Финалист в Шампионската лига: 1995
 4х Шампион на Италия: 1993, 1994, 1996 и 1999
 3х Носител на Суперкупата на Италия: 1992, 1993 и 1994

Югославски футболисти
Хърватски футболисти
Футболисти на Динамо Загреб
Футболисти на Милан
Футболисти на ФК Селта
Възпитаници на Загребския университет
Дарио Шимич

Дарио Шимич (, []) е бивш хърватски футболист, роден на 12 ноември 1975 г. Играл е в миланските отбори Интер (1999–2002) и Милан (2002–2003), както и за френския Монако. Има 100 мача за хърватския национален отбор.

Хърватски футболисти
Футболисти на Динамо Загреб
Футболисти на Интер Милано
Футболисти на Милан
Футболисти на АС Монако
Родени в Загреб
Давор Шукер

Давор Шукер (на хърватски Davor Šuker) е хърватски футболист, роден на 1 януари 1968 г. в Осиек.Най-добрия период във кариерата му е от 1998 до 2000.

От 1991 до 1996 г. играе в испанския отбор Севиля, а от 1996 до 1999 – в Реал Мадрид. В Арсенал играе през сезон 1999/00, в Уест Хем – през сезон 2000/01, а от 2001 до 2003 е в Мюнхен 1860. С Националния отбор на Хърватия печели бронзов медал от Световното първенство през 1998 г., като става голмайстор на турнира с 6 гола.

Постижения

Отборни 
Реал Мадрид
Ла Лига:1996-97
Суперкупа на Испания:1997
Шампионска лига:1997-98
Интерконтинентална купа:1998
Арсенал
Второ място в Лига Европа:1999-2000
Хърватия
Трето място на Световно първенство:1998

Индивидуални 
1998 Световно първенство:Златна обувка
1998 Световно първенство:Сребърна топка
1998 Световно първенство:All-star team
Onze de Bronze:1998
Второ място за златната топка:1998
FIFA 100:2004
Футболистът със най-много голове за националния отбор на Хърватия

Източници 
 Биография на sports.ru
 Профиль на uefa.org

Югославски футболисти
Хърватски футболисти
Футболисти на Динамо Загреб
Футболисти на ФК Севиля
Футболисти на Арсенал
Футболисти на Реал Мадрид
ФИФА 100
Почетни граждани на Осиек
Родени в Осиек
Альоша Асанович

Альоша Асанович () е хърватски футболист, роден на 14 декември 1965 г. в Сплит.

Играл е във френския отбор ФК Мец (1990 – 1991), АС Кан (1991 – 1992), Монпелие (1992 – 1994), Хайдук Сплит (1994 – 1995, 1996, 2001), Валядолид (1995), Дарби Каунти (1996 – 1997), Наполи (1998), Панатинайкос (1998 – 2000), Аустрия Виена (2000).

Югославски футболисти
Хърватски футболисти
Футболисти на Хайдук Сплит
Футболисти на ССК Наполи
Родени през 1965 година
Футболисти на Панатинайкос
Футболисти на Дарби Каунти
Родени в Сплит
Игор Тудор

Игор Тудор () е хърватски футболист, роден на 16 април 1978 г. в Сплит. Висок е 193 см, тежи 90 кг. Бронзов медалист от СП 1998 във Франция. Считан е за един от най-добрите хърватски защитници. През 2002 г. е избран за футболист №1 на Хърватия. От 2016 г. е старши треньор на турския Карабюкспор.

Кариера

Клубна кариера 
Тудор започва професионалната си кариера в Хайдук Сплит през 1995 г. След три сезона преминава в Ювентус, където се налага като основен футболист и печели две шампионски титли, а третата е отнета заради скандала Калчополи. По средата на сезон 2004/2005 отива под наем в Сиена, а когато се връща в Ювентус през лятото на 2006, отборът е изхвърлен в Серия Б заради Калчополи. По време на предсезонната подготовка се контузва тежко. Тудор страда и от мистериозна бактериална инфекция на глезена и заради тези проблеми не изиграва нито един мач през сезона. Обмисля варианта да се откаже от футбола, но все пак решава да продължи и след като договорът му с Ювентус изтича се завръща в Хайдук. По това време все още се бори с контузиите и повторният му дебют за Хайдук се състои едва през месец октомври. Това е първият му официален двубой от над 16 месеца. Прекратява кариерата си поради честите си контузии.

Национален отбор 
Тудор играе за Хърватия в периода 1997 - 2002. Участник е на световните първенства във Франция (трето място) и Германия (отпадане след трето място в група F). Пропуска СП 2002 заради контузия. Също така играе и на 2004 (отпадане след трето място в група В), където отбелязва гол на Англия, но също така си вкарва и автогол в мача срещу Франция.

Успехи 
 с Хърватия

 1х Бронзов медалист от Световно първенство по футбол: Франция 1998

 с Ювентус

 1х Финалист в Шампионската лига: 2003
 2х Шампион на Италия: 2002 и 2003 (титлата от 2005 е отнета)
 1х Шампион на Серия Б: 2007
 3х Носител на Суперкупата на Италия: 2002 и 2003
 3х Носител на Купа Интертото: 1999

Тудор, Игор
Футболисти на Хайдук Сплит
Футболисти на Ювентус
Родени в Сплит
Звонимир Солдо

Звонимир Солдо () е бивш хърватски футболист. Роден на 2 ноември 1967 г. в Загреб. От 1997 до 2006 г. играе в немския отбор ФФБ Щутгарт, за който има над 300 мача.

Югославски футболисти
Хърватски футболисти
Футболисти на Динамо Загреб
Футболисти на ФФБ Щутгарт
Хърватски треньори по футбол
Родени в Загреб
Ален Бокшич

Ален Бокшич () е хърватски футболист, роден на 21 януари 1970 г. в Макарска. Играе в Хайдук Сплит (1987 – 1991), СМ Кан (1991 – 1992), Олимпик Марсилия (1992 – 1993), Лацио (1994 – 1996, 1997 – 2000), Ювентус (1996 – 1997), Мидълзбро (2000 – 2002). През сезон 1992/93 става голмайстор на френската Лига 1. Има 40 мача и 10 гола за хърватския национален отбор.

Югославски футболисти
Хърватски футболисти
Футболисти на Олимпик Марсилия
Футболисти на Ювентус
Футболисти на Лацио
Футболисти на Хайдук Сплит
Футболисти на ФК Мидълзбро
Личности (Макарска)
Родени в Хърватия
Нико Ковач

Нико Ковач () е бивш хърватски футболист, роден на 15 октомври 1971 г. в Берлин. Брат му Роберт също е футболист.

От 1991 до 1996 г. играе в Херта, от 1996 до 1999 г. — в Байер Леверкузен, от 1999 до 2001 г. в Хамбургер, след това преминава през Байерн Мюнхен и отново Херта. През 2006 г. отива да играе в Австрия за Ред Бул Залцбург, където и завършва кариерата си през 2009 г.

От 2009 до 2012 работи като треньор в Ред Бул Залцбург, като първоначално е треньор на младежкия отбор, а по-късно - помощник-треньор в първия отбор. От 2013 до 2015 е старши треньор на националния отбор на Хърватия. На 8 март 2016 е обявен за старши треньор на германския Айнтрахт Франкфурт.

Хърватски футболисти
Хърватски треньори по футбол
Футболисти на Байерн Мюнхен
Футболисти на Хамбургер ШФ
Футболисти на Байер Леверкузен
Футболисти на Херта Берлин
Футболисти на Ред Бул Залцбург
Берлинчани
Роберт Ковач

Роберт Ковач () е бивш хърватски футболист, роден на 6 април 1974 г. в Берлин. Играл е в 1. ФК Нюрнберг, Байер Леверкузен, Байерн Мюнхен, ФК Ювентус и Борусия Дортмунд. От 2009 до 2010 г. играе за Динамо Загреб. Брат му Нико също е бивш футболист, а по-късно е старши треньор на Хърватия.

Хърватски футболисти
Футболисти на Байерн Мюнхен
Футболисти на Борусия Дортмунд
Футболисти на Байер Леверкузен
Футболисти на Ювентус
Футболисти на Динамо Загреб
Берлинчани
Дебора Шелтън

Дебора Шелтън () е американска актриса.

Биография 
Родена е на 21 ноември 1952 в Норфолк, щата Вирджиния. Една от най-запомнящите си роли играе в хитовия сериал „Далас“, като играе там три сезона. През 1984 участва във филм на Брайън Де Палма заедно с Мелани Грифит. Заедно с бившия си съпруг, който е един от собствениците на компанията „Събан“ – част от FOX, пише текстовете и музиката за много детски филмчета, които имат голям успех през 80-те и 90-те години.

През 1970 печели титлата Мис Америка, а по-късно заема второ място в конкурса Мис Вселена. През 1991 и 1992 е и коментатор на тези конкурси.

Външни препратки 
 Официалната страница на Дебора Шелтън
 

Американски актьори и актриси
Родени в Норфолк (Вирджиния)
Мис Америка
Виктория Принсипал

Виктория Рий Принсипал () е актриса от американски произход, въпреки че е родена в Япония на 3 януари 1950 г. Сменила е 17 различни училища по целия свят поради работата на родителите си. Най-известна е с ролята си на Памела Юинг в дългогодишния сериал „Далас“, където играе от 1978 до 1987 година.

Притежава своя собствена козметична линия, а освен това е и продуцент. Има написани три книги за грижите за красотата и външния вид, последната от която издава през 2001. Виктория е била Мис Маями през 1969 година.

Била е омъжена за Кристофър Скинер, а сега е съпруга на пластичния хирург Хари Гласмън. Имала е връзки с Франк Синатра и Анди Гиб през 70-те и 90-те години.

Избрана филмография

Книги 
 
 The Beauty Principal. New York: Simon and Schuster, 1984; .
 The Diet Principal. New York: Simon and Schuster, 1987; .
 Living Principal: Looking and Feeling your Best at Every Age. New York: Villard, 2001; .

Външни препратки 
 Официалната страница на Виктория Принсипал 
 

Американски актриси
Американски бизнесдами
Родени във Фукуока
Зад решетките

„Зад решетките“ () е американски филм от 1989 г., режисиран от Джон Флин, с участието на Силвестър Сталоун и Доналд Съдърланд. Филмът излиза на екран от 4 август 1989 г.

Времетраенето на Зад решетките е 115 минути.

Актьорски състав

В България

Източници

Външни препратки 
 
 

Филми от 1989 година
Американски екшъни
Затворнически филми
Боян Лечев

Професор Боян Лечев е изтъкнат български цигулар, педагог и общественик. Роден е в София и започва да учи цигулка при баща си Тодор Лечев, който е дългогодишен оркестрант в Народната опера. На 10 години той става ученик на проф. Владимир Аврамов и учи при него до края на висшето си образование в Държавната музикална академия в София. След това специализира 3 години в Московската консерватория при Давид Ойстрах (1947-1950 г.). След завръщането си в България той работи като доцент, а по-късно и като професор по цигулка в Българската държавна консерватория. Неговите педагогически постижения са очевидни от факта, че повечето му ученици се реализират като концертмайстори на най-престижни оркестри по света и в България, като солисти и камерни музиканти и като професори в Музикални академии в Европа и Америка. Проф. Лечев допринася значително за развитието на Консерваторията и като неин заместник-ректор, а също и като дългогодишен ръководител на цигулковата катедра. Той работи продължително време и като концертмайстор на Софийската филхармония, както и на новата Японска филхармония за една година под диригентството на Сейджи Озава. Като солист Б. Лечев свири с всички оркестри в България и с редица оркестри в чужбина. Освен стандартния репертоар Лечев ревностно популяризира и новата българска музика като става първи изпълнител на значителен брой цигулкови концерти, част от които са му посветени и редактирани от него. Направил е многобройни записи за Българското национално радио и за грамофонни плочи като солист, а също в партньорство със съпругата си бележитата пианистка Снежина Гълъбова и с други видни музиканти.

Носител е на значителни отличия като орден Св. св. Кирил и Методий, Златна лира и други. През 1998 г. е избран за доктор хонорис кауза на ДМА „Панчо Владигеров“. Боян Лечев почива на 17 юни 2004 г. на 78-годишна възраст. Китаристът, цигулар и композитор Иван Лечев е син на Боян Лечев.

Български цигулари
Носители на орден „Св. св. Кирил и Методий“
Възпитаници на Националната музикална академия
Тодор Иванчов

Тодор Иванчов е български политик от Либералната партия. Той е министър-председател на България между 13 октомври 1899 г. и 25 януари 1901 година.

Иванчов е народен представител в III велико народно събрание (1886 – 1887 г.) и в V (1887 – 1889 г.) и X (1899 – 1900 г.) Обикновено народно събрание.

Биография

Произход, образование и работа 
Роден в Търново, Тодор Иванчов завършва Робърт колеж в Цариград и учи три години медицина в Монпелие. След Освобождението се завръща в България е учител в Дряново (1878 – 1879), директор на Педагогическото училище в Кюстендил (1880 – 1883), а след това – директор на Статистическото бюро в София.

Политическа кариера (1899 – 1901) 
Активен деятел на Либералната партия, Тодор Иванчов участва в първото правителство на Васил Радославов (1886 – 1887) и в правителството на Димитър Греков (1899). След това сам оглавява 19 и 20 правителство на България (1899 – 1901). При неговото управление е възстановен натуралният десятък, което предизвиква селски бунтове, потушени със сила (1899). През 1903 г. Иванчов е осъден от Първия държавен съд за финансови злоупотреби, но е помилван няколко месеца по-късно.

Като министър на народното просвещение през 1899 г. Иванчов публикува първия официален правопис на българския език.

Смърт 
Тодор Иванчов умира на 1 януари 1905 в Париж, Франция. Не е известно къде е погребан.

Източници

Бележки 

Родени през 1858 година
Починали през 1905 година
Български политици (1878 – 1918)
Министър-председатели на България
Министри на финансите на България
Министри на външните работи на България
Министри на просветата на България
Родени във Велико Търново
Починали в Париж
Българи във Франция
Възпитаници на Робърт колеж
Възпитаници на Университета на Монпелие
Хора с архиви в Централния държавен архив
Директори на училища
Учители в Гимназия „Неофит Рилски“ (Кюстендил)
Димитър Станчов

Димитър Янев Станчов е български дипломат и политик, оглавявал 28-ото правителство на България (1907).

Биография 
Димитър Станчов е роден в Свищов. Син е на Яни Станчооглу и Ефросина Паница. Родът му е преселен от района на Берат в края на ХVІІІ век. Завършва Терезианска академия във Виена, а след това става доктор по право на Виенския университет. На 29 март 1887 г. постъпва като стажант в губернаторството на Виена. Завръща се в България заедно с княз Фердинанд Сакс-Кобург-Гота, към когото е аташиран като секретар в периода 1887 – 1889 г. и е началник на неговия Таен кабинет (1889 – 1894). Жени се за графиня Анна дьо Грено, дъщеря на хофмаршала на княз Фердинанд граф дьо Грено и придворна дама на княгиня Мария-Луиза.

Станчов е дипломатически агент на България в Румъния (1894 – 1895), Австро-Унгария (1895 – 1897) и Русия (1896 – 1906). От 1906 до 1908 е външен министър в правителствата на Димитър Петков и Петър Гудев, а след убийството на Димитър Петков за няколко дни оглавява правителството. През следващите години е посланик във Великобритания (1908), Франция (1908 – 1915), Белгия (1910 – 1915) и Италия (1915). Той се противопоставя на включването на България в Първата световна война и е отстранен от служба.

След Първата световна война Димитър Станчов е главен секретар на делегацията, сключила Ньойския договор (1919). След това е посланик във Великобритания (1920 – 1921), Белгия (1921 – 1922) и Холандия (1922 – 1924). През 1924 подава оставка, несъгласен с политиката на правителството на Александър Цанков.

Част от архивите му се съхраняват във фонд №13 на Българския исторически архив в Националната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“.

Семейство 
Димитър Станчов е женен през 1889 за Анна Александрова дьо Сен Кристоф, графиня дьо Грено (1861 – 1955), имат пет деца:
 Александър Станчов (1890 – 1891)
 Надежда Станчова (1894 – 1957)
 Феодора Станчова (1895 – 1969)
 Иван Станчов (1897 – 1972)
 Елена Станчова (1901 – 1966)
Внук на Димитър Станчов е дипломатът Иван Станчов (1929 – 2021).

Награди и отличия 

 Орден „За граждански заслуги“ (1894)
 Орден на Белия орел (Русия, 1907)
 Орден Франц Йосиф
 Орден и звезда на „Свети Хуберт“, Велик кръст на Бавария

Бележки

Източници 
 
 Граф Робер дьо Бурбулон, „Български дневници“. София 1995, ИК „Колибри“
 Анна Станчова, род. Графиня де Грено, „Дворцови и дипломатически спомени 1887 – 1915“. София, 1934

Български политици (1878 – 1918)
Министри на външните работи на България
Министър-председатели на България
Посланици на България във Франция
Посланици на България във Великобритания
Посланици на България в Белгия
Посланици на България в Нидерландия
Посланици на България в Италия
Председатели на БОК
Родени в Свищов
Починали в София
Хора с архиви в Централния държавен архив
Петър Гудев

Петър Тодоров Гудев е български политик от Народнолибералната партия. Той е министър-председател на България в 29-ото правителство (16 март 1907 – 29 януари 1908, нов стил).

Биография 
Петър Гудев е роден през 1862 година в село Градец (област Сливен). Учи право в Париж и завършва в Брюксел. След завръщането си в България е чиновник в министерство на правосъдието, а от 1893 г. в министерство на обществените сгради, пътищата и съоръженията. Активен деец на Народнолибералната партия, по време на нейното управление той е председател на Народното събрание (1905 – 1907), а след убийството на Димитър Петков оглавява правителството, като същевременно е министър на вътрешните работи.

Проведена през 1910 година парламентарна анкета установява, че за продължилото по-малко от година участие в правителството Петър Гудев изтегля над 400 хиляди лева от различни държавни фондове, които използва за свои лични цели. Освен от лихвите по вложена в банки част от сумата, той си присвоява и доходи от множество спекулации с валута и ценни книжа, които извършва с държавни пари. В състояние на конфликт на интереси влага значителни суми в облигации по българските държавни заеми. Почти лишен от собствени средства в началото на мандата, в края му той разполага с почти 190 хиляди лева. Подобни злоупотреби, макар и в по-малък мащаб, са обичайни за министрите през този период.

От 1899 до 1919 година Гудев е редактор на вестник „Нов век“ и след участието си в правителството се занимава активно с публицистична дейност. След войните се оттегля от обществения живот.

Петър Гудев умира на 8 май 1932 година в София.

Библиография 
 Време е да видим Русия освободи ли ни (1887)
 Социализъм. Общи понятия (1905)
 История на Източния въпрос преди освобождението на България (1908)
 Против пропорционалната система (1909)
 Руската политика спрямо България и българския народ от 1878 до 1914 г. (1915)
 Памят и знания (1928)
 Нашите подбуждения или искания и желания (1929)
 Политически строй (1930)
 Работата (физиологически изследвания) (1932)

Бележки 

 Други източници
 Д-р Петър Гудев – политик и държавник от Борислав Гърдев

Външни препратки 
 Петвеков, Б. (П. Гудев) Историята на Източния въпрос преди Освобождението на България. София, 1908

Министър-председатели на България
Министри на вътрешните работи на България
Български политици (1878 – 1918)
Корупция в България
Хора от област Сливен
Председатели на Народното събрание на България
Хора с архиви в Централния държавен архив
Александър Малинов

Александър Павлов Малинов е виден български политик и юрист, дългогодишен лидер на Демократическата партия. Той е министър-председател на България в 30-ото (1908 – 1910), 31-вото (1910 – 1911), 36-ото (1918), 37-ото (1918) и 47-ото (1931) правителство. Той е председател на XXIII обикновено народно събрание (1931 – 1934).

Биография

Произход и образование 
Роден в Пандъкли, Бесарабия. Александър Малинов е възпитаник на Южнославянския пансион на Тодор Минков в Николаев. Завършва право в Киев през 1891.

Професионална и политическа кариера 

След идването си в България работи като съдия, прокурор и адвокат в Пловдив.

Активен деец на Демократическата партия, той става неин водач след смъртта на Петко Каравелов през 1903. Малинов е начело на правителството на Демократическата партия (1908 – 1911), при което е обявена независимостта на България (22 септември 1908) и са подготвени измененията в Търновската конституция от 1911, увеличаващи дипломатическите правомощия на цар Фердинанд I.

В края на Първата световна война Александър Малинов оглавява две коалиционни правителства (1918), които сключват Солунското примирие и потушават Войнишкото въстание. По време на управлението на Александър Стамболийски е изпратен в затвора (1922), заедно с много други водачи на опозицията. След Деветоюнския преврат е освободен и се включва в новосъздадения Демократически сговор, но през 1924 г. го напуска и преминава в опозиция.

Като водач на Демократическата партия Александър Малинов е сред инициаторите за създаването на коалицията Народен блок, която печели изборите през 1931 г. Той е за кратко министър-председател, но се оттегля и става председател на парламента. В това качество става кръстник на княгиня Мария Луиза. Малинов умира по време на предизборно събрание в София.

Семейство 
Александър Малинов е женен за Юлия Малинова, имат три дъщери и двама синове: Ана, Вера, Мария, Павел и Александър.

Литература 
 Гамза, В. Подготовка болгарских элит в Южнославянском пансионе Тодора Минкова. Bulgarian Historical Review, 2017, Vol. 43, no. 3 – 4, pp. 24 – 52. ISSN 0204 – 8906
 Георгиева, С. Промените в конституцията, наложени от обявяването на Независимостта на България на 22 септември 1908 г. Научни трудове на Русенския университет, 2008, Т. 47, серия 5.2, с. 157 – 158
 Ташев, Т. Министрите на България 1879 – 1999. София: АИ „Проф. Марин Дринов“ / Изд. на МО, 1999. ISBN 978-954-430-603-8 / ISBN 978-954-509-191-9

Източници

Външни препратки 
 „150 години от рождението на Александър Малинов“, БНТ, История.bg, 15 май 2017

Български юристи
Български политици (1878 – 1918)
Български политици (1918 – 1945)
Български политици от Първата световна война
Министри на външните работи на България
Министри на правосъдието на България
Министър-председатели на България
Председатели на Народното събрание на България
Носители на орден „Свети Александър“
Възпитаници на Южнославянския пансион
Възпитаници на Киевския университет
Български политици от Бесарабия
Хора от Болградски район
Починали в София
Никола Мушанов

Никола Стойков Мушанов е адвокат и виден български политик, един от водачите на Демократическата партия през първата половина на XX век. Той е министър-председател на България начело на три правителства (1931 – 1934 г.). Неговият племенник Стойчо Мошанов е също известен български политик.

Биография 
Никола Мушанов е роден на 2 април 1872 г. в Дряново. Неговите родители са Стойчо Колев Мушанов и Йона Станева.

Никола Мушанов завършва право в Екс ан Прованс, Франция, през 1893 година. През следващите години е съдия и прокурор в Стара Загора и Варна (1893 – 1896) и адвокат в Русе (1897 – 1908). Включва се в Демократическата партия и е министър на народното просвещение (1908 – 1910) и министър на вътрешните работи (1910 – 1911) в първото и второто правителство на Александър Малинов.

В края и след Първата световна война, между 21 юни 1918 и 7 май 1919 година, е последователно министър на обществените сгради, пътищата и благоустройството, министър на железниците, пощите и телеграфите и министър на вътрешните работи и народното здраве в правителствата на Александър Малинов и Теодор Теодоров. Заедно с много други водачи на опозицията срещу правителството на Българския земеделски народен съюз, той е изпратен в затвора през 1922 г. След освобождаването му остава в крилото на Демократическата партия, което не се включва в Демократическия сговор.

През 1931 г. влиза в правителството на Народния блок като министър на вътрешните работи и народното здраве, като на 12 октомври същата година оглавява правителството и изпълнява тази длъжност до Деветнадесетомайския преврат през 1934 г. Обявява се против присъединяването на България към Тристранния пакт. Мушанов участва в кампанията за спасяването на българските евреи.

Мушанов участва в правителството на Константин Муравиев, което прави последен опит да избегне настъплението на Съветския съюз срещу България, за което е осъден от т.нар. „Народен съд“ на 1 г. затвор. Помилван и освободен в навечерието на изборите през есента на 1945 година, той възстановява Демократическата партия. През 1947 г. е интерниран в Търново, а през 1949 г. – в село Заград.

В началото на май 1951 г. е арестуван и разследван за връзки със забранените опозиционни партии и последователи на Трайчо Костов. Умира на 21 май в кабинета на лекаря на следствието на Държавна сигурност, като официалната диагноза е „разрив на сърцето“.

Никола Мушанов е женен за Райна Мушанова.

Бележки 

Министър-председатели на България
Министри на вътрешните работи на България
Министри на външните работи на България
Министри на просветата на България
Председатели на Народното събрание на България
Български политици от Първата световна война
Български политици (1918 – 1945)
Български политици (1878 – 1918)
Български юристи
Дейци на ВМОК
Осъдени от Народния съд
Родени в Дряново
Починали в София
Жертви на политически убийства в България
Министри на правосъдието на България
Погребани в Централните софийски гробища
Хора с архиви в Централния държавен архив
Подсъдими по процеса на Първи състав на Народния съд