alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Теория на графите

Теорията на графите е клон от математиката, който изучава свойствата на графите.

Графът е абстрактна структура, която представя връзките между отделните елементи на дадено множество. Всеки член на това множество се нарича връх (на двете схеми е изобразено с число в кръг), а връзката между два върха се нарича ребро. Наименованията връх и ребро идват от най-често използваното визуално представяне на графа. Когато реброто е изобразено със стрелка (независимо едно- или двупосочна) графът е ориентиран; когато е само свързваща линия графът е неориентиран, а значението е същото като всички ребра да са с двупосочна стрелка.

История 
Първата работа по теория на графите е статията на Ойлер за Кьонигсбергските мостове (1736). Тя обаче остава единствена в течение на 100 години. Интересът към този клон от математиката и към частния случай – дърветата, се възражда около средата на 19 век и е съсредоточен главно в Англия. Върху развитието на Теорията на графите оказват забележимо влияние естествените науки, тъй като тя има приложения в различни области – при изследването на електрическите вериги, моделите на кристалите, структурата на молекулите, в теорията на игрите и програмирането, в биологията и психологията и т.н.

Терминът е употребен най-напред в статия на Кьониг, а след това и в монографията му „Theorie der endlichen und unendlichen Graphen“ („Теория на крайните и безкрайните графи“, 1936), но самият Кьониг го е заимствал от статия на Шур (1912), в която граф се нарича фигура, състояща се от няколко числа или точки, някои двойки от които са съединени помежду си.

Дефиниции 
Видове графи:
 ориентиран – ребрата са насочени, изобразяват се чрез стрелки. Две ребра, свързващи еднакви върхове, но различно ориентирани, за по-голяма прегледност се изобразяват с една двупосочна стрелка.
 неориентиран;
 претеглен (тегловен) – на всяко ребро е присвоена някаква стойност – тегло;
 мултиграф – възможно е повече от едно ребро да свързва два върха (при ориентиран граф – възможно е тези ребра освен това да са ориентирани еднакво).

Приложения на графите 

В практическите задачи графите представляват модел на реален обект. Ето няколко класически примера за реални обекти представяни чрез граф:
 транспортна мрежа – може да се представи чрез претеглен граф, където върховете изобразяват селищата, а свързващите ги ребра – пътищата между тях. Теглото на всяко ребро ще представлява дължината на пътя.
 родословно дърво – насочен граф, в който хората се представят чрез върхове. Насочените ребра свързват родителите с децата им. Така към всеки връх ще сочат две ребра (всеки човек има двама родители), с изключение на върховете на родоначалниците, и от всеки връх ще излизат толкова ребра колкото деца има съответният човек.
 компютърна мрежа – компютрите (върхове) и свързващите ги информационни канали (ребра).
 графови бази от данни (виж схемата за „Neo4j“).

Вижте също 
 Граф (математика)
 Граф (структура от данни)
Имена на числата

Имената на числата е система за наименуването на числа в речта, за да бъдат те по-лесни за изговаряне. Малките числа от 1 до 19 се използват най-често в ежедневието и затова имат собствени имена. Имената на по-големите числа се дават през три разреда (хиляда за 103, милион за 106, милиард за 109 и т.н.), затова често числата се изписват с малко разстояние между всяка тройка цифри (ето така: 32 064 256), което спомага за по-лесния им прочит. Имената на числата, които нямат собствено име, се образуват чрез „събиране“ на тези, които имат: 1024 – хиляда двадесет и четири (1000 + 20 + 4).

Малки числа 
Тази таблица показа имената на някои числа до сто милиона в българския език, както и някои алтернативни имена.

Големи числа 
Съществуват две основни скали за именуване на големите числа – къса и дълга. Двете скали са еднакви до 106 – милион.

 Къса скала всеки следващ n-илион е хиляда пъти по-голям от предходния.
 Дълга скала всеки следващ n-илион е един милион пъти по-голям от предходния. Всеки n-илиард е милион пъти по-голям от предходния n-илиард и хиляда пъти по-голям от предходния n-илион.

В България, Русия, Турция, бившите съветски републики и др. се използва разновидност на късата скала, която се различава от стандартната къса само по това, че 109 се нарича милиард (или подобна дума) вместо билион.

Виж Употреба на късата и дългата скала по света.

* Името на мрежовата търсачка Google произлиза от английското название на числото гугол – googol.
 Окончанието -(и)лион се дава на числата 103n+3, където n е латинско число (за Франция – 103n).

Латинското число показва броя на „лионите“ (000) преди хилядите.

 Окончанието -(и)лиард се дава на числата 106n+3, където n е латинско число

Латинското число показва броя на „лиардите“ (000 000) преди хилядите.

Окончанието -лиард се използва в дългата скала, докато в късата се използва само -лион, с изключение на милиард вместо билион в някои езици (напр. български). В други езици правилата се различават, затова е най-удачно числата да се изписват като степени на 10. Названията на числата, по-големи от милиард, почти не се използват, а в математиката – никога, заради посочената двузначност.

Употреба на късата и дългата скала по света

Източници 

Числа
Коалиция

Коалиция се нарича такова сдружение, по време на което участниците действат заедно за постигане на дадена цел, но водени всеки от собствения си интерес. Такова сдружаване може да е временно и е въпрос на удобство за участващите страни.

Математика 
В математиката форми на коалицията се изучават от т.нар. теория на игрите на Джон Неш. Тя показва как в определени условия най-благоприятният изход за страни с иначе противоположни интереси е именно обединяването в коалиция.

Политика 
В политиката коалицията намира широко приложение. Например Отечественият фронт в България е използван от БКП за обединяване на широк кръг от политически партии, включително некомунистически, за борба с фашизма и завземане на властта.

В днешно време коалиционните правителства са популярна практика. Така например в България водещите партии често се нуждаят от подкрепата на други партии в страната, за да създадат стабилни правителства. Но има и примери за обратното – първото правителство на ГЕРБ е правителство на малцинството, след като не влиза в коалиция с друга политическа партия.

Теория на игрите
 
Политическа терминология
Електрохимия

Електрохимията е дял от физикохимията. Тя изследва връзката между електричеството и химичните процеси, в по-тесен смисъл равновесието на електролити в разтвори, електропроводимостта им, галванични вериги, електродните процеси и др. Електрохимията има голямо значение за практиката.

Вижте също 
 Галванотехника
 Електроанализ
 Електролиза
 Електрометалургия
Електроанализ

Електроанализът е физичен метод в аналитичната химия, основан на претеглянето на веществата, отлагащи се на електрода в свободно състояние или като окиси при електролиза.

Чрез електроанализа се определят мед, олово и други тежки метали.
Електроанализът е метод в количествения анализ, при който определяния компонент се отделя върху един от електродите под действие на електричен ток, след което се измерва тегловно. За целта е необходима подходяща електрохимична или електролизна клетка. Електрохимичната клетка се състои от двойка електроди потопени в разтвор на електролит и свързани с проводник, по който преминават свободно електрони. Двата електрода може да са потопени в един общ електролит или в два различни разтвора, свързани със солев мост, през който става обмен на йони. Разликата между потенциалите на двата електрода води до протичане на електрически ток. Химичната енергия се превръща в електрична. Процесите протичат спонтанно и на електрода, на който се извършва редукция (отдаване на електрони), се отделя даденият метал. При електролизната клетка трябва да се приложи външна ЕДС, която е по-голяма от електродвижещата сила на електрохимичната клетка, за да се получи обратимост на процесите. 

Химия
Геохимия

Геохимията е наука за състава, законите за разпространението и миграцията на химичните елементи на Земята. Използва химични, физикохимични и физични методи. Има голямо значение за практиката – разкрива закономерностите в разпределението на полезните изкопаеми.

Терминът е въведен през 1838 г. от Кристиан Шьонбайн.

Вижте също 
 Геохимични методи на проучване
 Металогения

Източници
Геохимични методи на проучване

Геохимичните методи на проучване представляват методи за търсене на полезни изкопаеми чрез определяне на химичните елементи, съдържащи се в почвите, скалите, водите, растенията и приземната атмосфера. В близост до месторождението се образуват полета с повишено съдържание на търсени или придружаващи търсените елементи („ореол на разсейване“). Геохимичните методи за проучване биват:

 биогеохимични;
 газови;
 металометрически;
 хидрохимични.

Вижте също 
 Геохимия

Геохимия
Анук Еме

Ану̀к Емѐ () е артистичен псевдоним на френската актриса Франсоаз Жюдит Сория Дрейфюс ().

Биография 
Родена е на 27 април 1932 г. в Париж.

През 1967 г. е носителка на Златен глобус за най-добра актриса в драматичен филм.

Била е омъжена и разведена четири пъти: немския журналист и тв водещ Едуард Цимерман (февруари 1949 – октомври 1950), режисьора Нико Папатакис (август 1951 – октомври 1955), актьора и музикален продуцент Пиер Барух (април 1966 – март 1969) и актьора Албърт Фини (август 1970 – юни 1978). Има дъщеря, Мануела Папатакис (родена 1951), от втория си брак.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Френски актриси
Френски театрални актьори и актриси
Носители на Златен глобус
Носители на награда BAFTA
Носители на награда Сезар
Родени в Париж
Изветряне

Изветрянето е природен процес, при който се осъществява промяна във физичната структура или химичния състав на скалите и минералите от земната кора. В зависимост от действащия фактор изветрянето се поделя на:
 Физично изветряне (механично изветряне)
 Инсолационно изветряне
 Десквамативно изветряне
 Хидростатично изветряне
 Глациостатично изветряне
 Биофизично изветряне
 Химично изветряне
 Хидролиза
 Хидратация и дехидратация
 Окисление
 Биохимично изветряне

Процесът на изветряне се извършва в зоната на хипергенеза и е предхождан от процеса на дилатация. Преструктурираните скали образуват изветрителна кора – която е основен субстрат за процесите на почвообразуване. В зависимост от химичния състав на почвообразуващата скала се определят редица физични и химични характеристики на образуваната почва върху изветрителната кора, като най-важното е плодородието.

Вижте също 
 Дилатация
 Почва
 Почвообразуване
 Хипергенеза

Почвознание
Геоморфология
Геоложки процеси
Почвообразуване

Почвообразуването започва със заселването на живи организми върху почвообразуващата скала. Първоначално се заселват най-нисшите (микроорганизмите), които имат способността да разлагат минералите от скалата, а някои от тях използват атмосферния азот.

Умирайки, микроорганизмите постепенно натрупват хранителни вещества и осигуряват условия за заселване на нисши растения (лишеи, мъхове и др.). От разлагането на натрупаното органично вещество от нисшите растения се създават условия за заселване на висшите растения и низши животински видове.

От разлагането на остатъците от естествената тревиста растителност се образуват хуминови киселини, които влизат в съединения с магнезия и калция и образуват разтворими във вода хумати. От разлагането на остатъците от дървесните видове се образуват фулвокиселини и техни производни соли — фулвати.

Хуматите и фулватите са в основата на една от най-важните съставки на почвата, наречена хумус, който е важен елемент от синтетичното качество на почвата — почвеното плодородие.

Вижте също 
 Почва
 Списък на земеделски теми

Почвознание
Механичен състав на почвата

Почвата е съставена от различни по големина агрегати, наречени още механични елементи, които не могат да се раздробяват по механичен път. Агрегатите с близки размери имат подобни свойства, поради което е възприето да се обединяват в механични фракции.

Възприета е класификация на почвените агрегати в 4 фракции:

 с размер > 1 mm – камъни (слелет)
 с размер 1 – 0,05 mm – пясък
 с размер 0,05 – 0,001 mm – прах
 с размер < 0,001 mm – ил (глина)

За практически цели при класификация на почвите по механичен състав се използват 2 по-общи фракции:
 физичен пясък – агрегати > 0,01 mm
 физична глина – агрегати < 0,01 mm

Съгласно съотношението между тези 2 фракции (по отношение на дела на физината глина), почвите се разделят на 4 групи, както следва:

 0 – 10 % – песъчливи
 10 – 20 % – глинесто-песъчливи
 20 – 60 % – песъчливо-глинести
 над 60 % – глинести

Вижте също 
 Почва

Почвознание
Органичен състав на почвата

Органичният състав на почвата се състои от:

 неразложена мъртва органична материя от: следжътвените растителни остатъци от предшественика, загинали животински видове;
 полуразложена мъртва органична материя;
 разложена мъртва органична материя, голяма част от която влиза в състава на органичното вещество хумус.

Вредна органична част в състава на почвата са полимерните промишлени отпадъци и опаковки, попаднали случайно или по немарливост, които са замърсители на почвата.

Вижте също 
 Хумус
 Почва

Почвознание
Хумус

Хумусът е много важна органична част на почвата, която до голяма степен определя естественото почвено плодородие. Хумусът е хранителната съставка на почвите. Образува се от разлагането на органичните остатъци в почвата — умрели растения, животни и микроорганизми. 

Най-голямо количество органична материя в почвата постъпва от многогодишната тревиста растителност — 700–1500 kg/дка годишно, следвана от горската растителност — 300–700 kg/дка годишно. Останките от живелите в почвата животни са 20–50 kg/дка, а от микроорганизмите — около 7 kg/дка годишно.

Образуването на хумуса е сложен биохимичен процес и протича под влияние на микроорганизмите.

Роля и значение на хумуса 
Хумусът не се усвоява пряко от растенията, но при минерализирането му се освобождават редица необходими за храненето на растенията вещества. По тази причина почвите с по-голямо съдържание на хумус са по-плодородни. От състава на хумуса зависят до голяма степен свойствата на почвата. Хуматите създават водоустойчива структура, с което се подобрява водния и въздушния режим на почвата и се повишава поглъщателната ѝ способност. Почвите, които съдържат повече хумус, имат по-добри агрофизични свойства – рохкав строеж, по-слаба пластичност, лесно се обработват и не се напукват силно при изсъхване.

Хумус в българските почви 
Съдържанието на хумус в българските почви е както следва:

Вижте също 
 Почва
 Списък на земеделски теми

Източници 

Почвознание
Общи физични свойства на почвата

Към общите физични свойства на почвата се отнасят:

 Обемна плътност (обемно тегло) на почвата — маса на единица обем (1 см3) суха почва в естествено (ненарушено) състояние, измерва се в грамове (г). Колкото по-глинеста е почвата, толкова по-високо е обемното ѝ тегло. Този показател се колебае от 1 – 1,1 г/см3 за леките до 1,6 г/см3 за тежките глинести почви.
 Относителна плътност на почвата – отношение между масата на определен обем почва към масата на същия обем вода. Варира в границите 2,4 – 2,8. Колкото по-богата на хумус е почвата, толкова по-нисък е този показател. Използва се за изчисляване на порьозността на почвата.
 Порьозност на почвата – отношение между общия обем на порите в почвата към общия обем на почвата. Изчислява се по формулата: Р = (D-Do)/D*100, където Р е порьозността в %; D и Do са, съответно относителната и обемната плътност на почвата. Показателят варира между 25 и 80%, най-често в диапазона 40 – 60%.

Вижте също 
 Почва

Почвознание
Физико-механични свойства на почвата

Основните физико-механични свойства на почвата са:

 Пластичност – свойство на почвата да променя формата си във влажно състояние под влияние на външни механични сили и да я запазва след прекратяване действието на тези сили. Пластичността е отрицателно свойство на почвата, тъй като влошава качеството на обработката – такива почви не се раздробяват, а се обръщат на ленти.

 Лепливост – свойство на влажната почва да полепва към различни предмети. Това е отрицателно свойство на почвата, което се проявява при глинестите почви. Полепването на почвата към оръдията за обработка увеличава съпротивлението, респективно разходите за извършване на обработка, и влошава качеството. Полепването по сеещите апарати влошава качеството на сеитбата.

 Набъбване и свиване – свойство на почвата да увеличава обема си при навлажняване и да го намалява при изсъхване. Това са негативни качества, които най-силно се проявяват при глинестите почви. При свиване тези почви образуват пукнатини, които причиняват разкъсване на корените на растенията и допълнително просушаване.

 Свързаност – способност на почвата да се съпротивлява на външни сили, които се стремят да разединят агрегатите ѝ. Най-голяма свързаност проявяват глинестите и безструктурните почви.

 Съпротивление при обработка – съпротивлението, което почвата оказва на почвообработващите оръдия, което е равно на теглителната сила, необходима за извършване на обработката. Измерва се в кг/кв.см, а измерването му е необходимо за правилно изчисляване на натоварването на тракторите. По-голямо съпротивление оказват влажните, много сухите, глинестите и безструктурните почви. Оптималната влажност за отделните почви се нарича „физическа зрялост“ на почвата за извършване на обработка.

Вижте също 
 Почва

Почвознание
Почвена вода

Водата постъпва в почвата главно чрез валежите и по-малко от подземни води. Тя се задържа от почвените агрегати с различна сила, преминава в различни форми и е различно достъпна за растенията.

В зависимост от силата на задържане почвената вода е 3 вида:

 Парообразна вода. Тя постъпва от атмосферата или се образува от изпаряването на почвената вода. Подвижна е и се придвижва от по-влажните към по-сухите слоеве, както и от по-топлите към по-хладните. При охлаждане преминава в подземна роса, която се ползва от растенията.

 Свързана вода. Задържа се по повърхността на почвените агрегати от молекулните сили и е недостъпна за растенията. Бива:
 здраво свързана (хигроскопична) – тънък слой молекули
 слабо свързана (молекулна) – по-дебел слой водни молекули

 Свободна вода. Заема капилярните и некапилярните пори на почвата и е достъпна за растенията. Разделя се на 2 вида:
 Капилярна вода. Образува т. нар. продуктивен воден запас на почвата. Заема капилярните пори, задържа се от капилярните сили и се движи подобно на парообразната вода.
 Гравитационна вода. Заема големите капилярни пори между почвените агрегати, не се задържа в почвата от никакви сили, затова се движи по законите на гравитацията. Тази вода понякога е вредна — когато се задържи по-продължително, защото растенията започват да страдат от недостиг на кислород.

Вижте също 
 Водни свойства на почвата
 Значение на валежите за аграрното производство

Почвознание
Вода
Водни свойства на почвата

Основните водни свойства на почвата са влагоемност и водопропускливост.

Влагоемност или Влагозадържане 
Свойството на почвата да поема и да задържа вода в себе си се нарича влагоемност. Влагоемността бива:

 Пълна влагоемност (ПВ) – максималното количество вода, което почвата може да поеме. Повечето култури се равиват добре при влажност на почвата, която е 50-60% от ПВ и страдат от липса на въздух при влажност над 70% от ПВ.
 Пределна полска влагоемност (ППВ) – максималното количество вода, което почвата може да поеме при запълване на всички пори, преди да настъпи оттичане. Оптималното овлажняване на почвата за развитие на културите е 75% от ППВ.
 Максимална хигрископична влагоемност (МХВ) – максималното количество вода, което може да поеме абсолютно сухата почва от водните пари. Тя отговаря на здраво свързаната вода, поради което е недостъпна за растенията.

При намаляване на влажността на почвата под ППВ настъпва момент, когато в почвата има още капилярна вода, но тя е трудно подвижна и трудно достъпна за растенията. Съдържанието на влага, при което растенията започват да страдат се нарича влажност на забавяне на растежа (ВЗР), а влажността, която е недостъпна за растенията и те започват да загиват се нарича влажност на завяхване (ВЗ).

Водопропускливост 
Водопропускливостта е способността на почвата да пропуска вода през себе си.

Най-голяма водопропускливост имат леките песъчливи почви, а най-малка – тежките глинести почви.

От агрономическа гледна точка голямата и малката водопропускливост са нежелателни – при първата почвите са склонни към преовлажняване, а при втората – към просъхване. В това отношение най-добри са песъчливо-глинестите почви, каквито са черноземите на Северна България.

Вижте също 
 Почвена вода
 Почва

Почвознание
Стереохимия

Стереохимията е раздел от теоретичната химия, който изучава пространствения строеж на молекулите на химичните съединения. Според стереохимията свойствата на химичните съединения зависят не само от вида, броя и реда на свързване на атомите и молекулите им, но и от пространственото им разположение на атомите един спрямо друг в отделните молекули.

Стереохимията представя пряко допълнение на структурната теория. Тя се развива главно във връзка с изучаването на някои главни класове природни продукти, като захари, хидрокси- и аминокиселини, стероидни съединения, сескитерпени, алкалоиди и други и е спомогнала много за тяхното по-задълбочено опознаване.

Основоположници на стереохимията са Якоб Вант Хоф и А. льо Бел. Към съвременната стереохимия спадат стереоизомерията, учението за връзката между пространствения строеж на молекулите и хода на химичните реакции, теорията за напрежението на валенциите и конформационният анализ.

Вижте също 
 Строеж на химическите съединения
 Изомерия
Строеж на почвата

Строежът на почвата представлява вертикалното разположение на генетичните ѝ хоризонти (слоеве).

Генетичен хоризонт е еднороден слой почва, заграждащ почвения профил с подобни морфологични белези, състав, свойства и плодородие.

Преминаването от един хоризонт в друг става постепенно при почвите, образувани под тревиста постеля и по-рязко при почвите, образувани под горска растителност.

Най-общо се различават 3 почвени хоризонта: А – хумусен; В – преходен и С – почвообразуваща скала.

Хумусен хоризонт (А) 
Най-често става дума за хумусно-акумулативен хоризонт, който при различните почвени типове има различна мощност (дълбочина в см), различно съдържание на хумус в орницата. В този хоризонт става натрупване на органичното вещество, той има по-тъмен цвят, троховидно-зърнеста структура и добри водно-физични свойства.

За горските почви е характерна разновидността хумусно-елувиален хоризонт, тъй като при тях става механично изнасяне на глината с филтриращата се вода към по-долните хоризонти и този хоризонт е по-богат на силициев диоксид и по-беден на карбонати, железни и алуминиеви оксиди, а също така има по-рохкав строеж.

В редица случаи се отделят и подхоризонтите: А орн. – орница, Ао – горска постеля, А т – торфен и др.

Преходен хоризонт (В) 
Този хоризонт осъществява връзката между хумусния хоризонт и почвообразуващата скала. Той има сравнително добри физични свойства, а в сравнение с А-хоризонта – по-малко съдържание на хумус и по-голямо съдържание на карбонати. Характерен е за почви, образувани върху тревиста растителност.

За почвите, образувани върху гори, е характерен илувиалния хоризонт (Вт), в който става акумулирането на изнесените от А-хоризонта карбонати, глина и съединения на алуминия и желязото. Поради тази си особеност, този хоризонт се отличава с тежък механичен състав, ниска водопропускливост и е силно уплътнен.

Почвообразуваща скала (С) 
Тя е рохкав материал, получен в процеса на изветрянето. С натрупване на глина, този материал придобива свойството да задържа вода, без да има свойството плодородие. От свойствата на почвообразуващата скала, обаче, зависят физичните и химичните свойства на почвения тип.

Вижте също 
 Почва
 Списък на земеделски теми

Почвознание
Йонс Берцелиус

Йонс Якоб Берцелиус () е шведски химик, един от основателите на съвременната химия. 

Берцелиус разработва системата от химични обозначения на елементите, в която те, като съставляващи всяко химично съединение, са зададени с прости писмени етикети – като H за водород, O за кислород или Fe за желязо, заедно с техните пропорции в химическото съединение, което е обозначено с числа към химичните му елементи. По този начин Берцелиус изобретява системата за химическо обозначение, която все още се използва днес, като основната разлика е, че вместо използваните днес индексни числа (напр. H2O или Fe2O3), Берцелиус използва горни индекси (H2O или Fe2O3).

Берцелиус става член на Шведската академия на науките през 1808 г.

Биография 
Роден е на 20 август 1779 г. в малкото селище Веверсунда, близо до източния бряг на езерото Ветерн.

Шведският химик Йонс Берцелиус определил относителните атомни маси на 45 елемента, почти всички от открити тогава. За някои от тях успял да го направи с висока точност. Развива атомно учение, създава през 1812 – 1819 г. дуалистична електрохимична теория на химичната връзка и дава класификация на елементи, съединения и минерали, таблици за атомната теория; въвежда съвременните химични знаци. Открива церия (1803 г.), селена (1817 г.) и тория (1828 г.). Образуването на органични вещества обяснява с „жизнена сила“. Изолира силиция (1823 г.), циркония (1824 г.) и титана (1825 г.).

Умира на 7 август 1848 г. в Стокхолм на 68-годишна възраст.

Източници 

Шведски химици
Упсалски университет
Членове на Кралската шведска академия на науките
Членове на Френската академия на науките
Чуждестранни членове на Британското кралско научно дружество
Шведска аристокрация
Починали в Стокхолм
Фридрих Вьолер

Фридрих Вьолер () е германски химик.

Биография 
Роден е на 31 юли 1800 г. в Ешерсхайм, близо до Франкфурт. Завършва Гьотингенския университет. Ученик е на Йонс Якоб Берцелиус. През 1824 година синтезира първото органично съединение, идентифицирано през 1828 с карбамида, с което опровергава витализма. Разработва получаването на ацетилен от калциев карбид.

Умира на 23 септември 1882 година в Гьотинген.

Библиография 
 Lehrbuch der Chemie, Dresden, 1825, 4 vols.
 Grundriss der Anorganischen Chemie, Berlin, 1830
 Grundriss der Chemie, Berlin, 1837–1858
 Grundriss der Organischen Chemie, Berlin, 1840
 Praktische Übungen in der Chemischen Analyse, Berlin, 1854

Германски химици
Гьотингенски университет
Хайделбергски университет
Членове на Националната академия на науките на САЩ
Членове на Кралската шведска академия на науките
Чуждестранни членове на Британското кралско научно дружество
Членове на Унгарската академия на науките
Академици на РАН
Доктор хонорис кауза
Почетни граждани в Германия
Орден на Почетния легион
Родени във Франкфурт на Майн
Юстус фон Либих

Юстус фон Либих () е германски химик.

Биография 
Роден е на 12 май 1803 година в Дармщат, Германия. През 1824 става професор, а от 1860 е председател на Баварската академия на науките.

Умира на 18 април 1873 година в Мюнхен.

Научна дейност 
През 1823 година Либих открива изомерията. Автор е на теории за радикалите, за минералното хранене на растенията и други. Способства за развитието на агрохимията и за използването на минералните торове в селското стопанство.

Библиография 
 Einige Bemerkungen über die Bereitung und Zusammensetzung des Brugnatellischen und Howardschen Knallsilbers. In: Repertorium für die Pharmacie. Band 12. Nürnberg 1822, S. 412–426.
 Ueber die Verbindungen, welche durch die Einwirkung des Chlors auf Alkohol, Aether, ölbildendes Gas und Essiggeist entstehen. In: Justus Liebigs Annalen der Chemie Band 1, 1832, S. 182–230.
 Anleitung zur Analyse organischer Körper 1837, Verlag Vieweg, Braunschweig, 2. Aufl. 1853.
 Die organische Chemie in ihrer Anwendung auf Physiologie und Pathologie. Braunschweig 1842.
 Die Chemie in ihrer Anwendung auf Agricultur und Physiologie 1840, Verlag Vieweg Braunschweig; 5. korr. und sehr vermehrte Aufl. 1843.
  Ueber das Studium der Naturwissenschaften und über den Zustand der Chemie in Preußen. Vieweg, Braunschweig 1840.
 Die Thierchemie, oder die organische Chemie in ihrer Anwendung auf Physiologie und Pathologie 1842, Verlag Vieweg Braunschweig; 2. Aufl. 1843.
 Liebig, Geiger: Handbuch der Organischen Chemie – mit Rücksicht auf Pharmacie 1843, Verlag Winter, Leipzig und Heidelberg.
 Ueber einige Harnstoffverbindungen und eine neue Methode zur Bestimmung von Kochsalz und Harnstoff im Harn. In: Ann. Pharm. Band 85, 1853, S. 289–328.
 Liebig, Poggendorff, Wöhler: Handwörterbuch der reinen und angewandten Chemie Verlag Vieweg Braunschweig, 1. Band, 1842; 2. Band, 2. Aufl. 1858; 3. Band, 1848.
 Ueber Theorie und Praxis in der Landwirtschaft. Braunschweig 1856.
 Über das Verhalten der Ackerkrume zu den in Wasser löslichen Nahrungsstoffen der Pflanzen. München, Cotta, 1858.
 Chemische Briefe (Nr. 1–33) Leipzig und Heidelberg, 3. Aufl. 1851 und Chemische Briefe (Nr. 1–50) 1865 – wohlfeile Ausgabe 1865, Verlag Winter, Leipzig und Heidelberg.
 Ueber Gährung, über Quelle der Muskelkraft und Ernährung. Leipzig 1870.
 Suppe für Säuglinge. 3. Auflage. Braunschweig 1877.

Германски химици
Мюнхенски университет
Членове на Унгарската академия на науките
Академици на РАН
Членове на Националната академия на науките на САЩ
Почетни граждани на Мюнхен
Родени в Дармщат
Починали в Мюнхен
Агрохимия

Агрохимията е наука за взаимодействието между растенията, почвата и торовете в процеса на отглеждане на селскостопански култури; за кръговрата на веществата в земеделието и за целесъобразното използване на торовете в производствения процес. агрохимията като наука заема централно място сред агрономическите науки, защото торенето е един от най-ефективните фактори за повишаване на добивите и подобряване на качеството на растителната продукция. Значението на науката е свързано от една страна с комплекса от фактори свързани с продуктивността и състоянието на отглежданите растения и от друга- с факторите оказващи влияние върху плодородието на почвите.
главна задача на агрохимията е изучаването и управляването на баланса на химичните елементи в системата почва- растение, като се имат предвид спецификите на местоотглеждане и конкретната култура. съвременната агрохимична наука е съсредоточена върху начините за въздействие върху физикохимичните, химичните и биологичните процеси в почвата, които могат да предпоставка за повишаване количеството и качеството на растениевъдната продукция.

Изучава промените в растенията, почвите, пестицидите и торовете при взаимодействието им.

Разработва научни методи:
 за установяване торопотребността на почвите;
 за употреба на торове и нормите, сроковете и начините за внасянето им в почвата;
 за борба с вредителите по селскостопанските животни и растения;
 за осигуряване на по-високи добиви.

Селско стопанство
Химия
Аграрни науки
Шарл Жерар

Шарл Фредерик Жерар () е химик от Елзас и франция.

Учи в Карлсруе, Лайпциг, Гисен и Дрезден. През 1838 г. отива в Париж. Професор (1841), член-кореспондент на Френската академия на науките (1856).

Той е сред създателите на теорията на типовете. Основоположник на унитаризма — схващането, че молекулите представляват качествено нови единни образувания, в които не могат да се открият свойствата на изходните вещества. Налага признанието на закона Авогадро и неговата приложимост за определяне на молекулните тегла.

Френски химици
Френска академия на науките
Член-кореспонденти
Родени в Страсбург
Починали в Страсбург
Морфологични признаци на почвата

Основните морфологични признаци, които характеризират почвените условия, са:

 Мощност на почвените хоризонти Определя се в см, а зависи най-вече от растителността, под влияние на която са образувани. Пример: При черноземните почви мощността на хоризонт А обикновено е 40–80 см, а на хоризонт В – 50–70 см.
 Мощност на почвата (на почвения профил) Обхваща сумарната мощност на хоризонтите А и В и най-често варира между 40 и 200 см.
 Цвят на почвата Зависи от съдържанието на химичните съединения и водата. Количественото съотношение на наличните съединения дава оттенъци на основния цвят, което също се отбелязва, а по-влажните почви изглеждат винаги по тъмни. По отношение на химическия състав се различават три основни цвята:
 черен – обуславя се от хумуса;
 кафяв (червен, ръждив – обуславя се от железните съединения;
 сив (белезникав) – обуславя се от карбонатите и силиция.
 Влажност на почвата Отбелязва се степента на влажност към момента на описанието. Възприети са следните степени на влажност:
 суха почва – при пипане с ръка се разпрашава и не мокри попивателна хартия;
 свежа почва – при пипане с ръка е малко студена, но не мокри попивателна хартия;
 влажна почва – при стискане в дланта образува топка и навлажнява попивателната хартия;
 мокра почва – при стискане в дланта изпуска вода и се лепи.
 Плътност на почвата При описание се определя с помощта на нож и се отбелязват следните степени:
 много плътна – ножът не влиза в почвата;
 плътна – ножът влиза трудно в почвата;
 уплътнена – ножът влиза сравнително лесно в почвата;
 рохкава – почвата се разпада лесно.
 Механичен състав на почвата Изразява се като съотношение между основните агрегати.
 Новообразувания Представляват локални натрупвания на вещества, различаващи се от основната маса на почвените хоризонти – гипс, карбонати, оксиди, диоксиди или такива от биологичен характер (къртичини и др.).
 Включения Става дума за случайно попаднали в почвата тела – остатъци от животни, растения, такива от антропогенен произход (камъни, керемиди, тухли, въглени и пр.) или каменисти нехарактерни материали (скали и пр.).
 Наличие на карбонати Установяват се с 10-процентен разтвор на солна киселина.

Вижте също 
 Механичен състав на почвата
 Водни свойства на почвата
 Почва

Почвознание
Черноземни почви

Чернозѐмите са най-плодородни и обработваеми почви. В България те са разпространени в Северна България, граничат на север с Дунав, а на юг със сивите горски почви. Общата им площ в страната е около 23 млн. дка, от които около 85% са обработваеми.

Черноземните почви са образувани в условията на умерения климат, главно на тревиста степна растителност, с изключение на отделни места в Добруджа и в близост до сивите горски почви (на тези места – върху широколистни горски видове). Черноземни почви се намират и в Югоизточна България, по поречието на река Тунджа и цялата Ямболска област.

Имат мощен хумусен хоризонт, добре развит преходен, който преминава направо в почвообразуваща скала. Различават се 5 основни разновидности – карбонатни, типични, излужени, деградирани и тежки глинести черноземи.

Излужени черноземи 
 Заемат ок. 11 млн. дка в по-южните и по-високите части на Дунавската равнина и почти цяла Добруджа.
 Имат мощен (80 – 100 см) тъмно оцветен хумусен хоризонт и преходен хоризонт с мощност 40 – 50 см. Карбонатите са измити на дълбочина след 60 – 80 см.
 Реакцията на почвения разтвор е неутрална; съдържанието на хумус е 3 – 4 %, като намалява в дълбочина; средно запасени са с подвижен фосфор и азот и добре запасени с калий.
 Имат по-тежък механичен състав от карбонатните черноземи, но имат и по-добра водозадържаща способност от тях. Излужените черноземи са почви с високо естествено плодородие и при правилна обработка при тях се получават най-високите добиви от полските култури

Тежки глинести черноземи 
 Разпространени са на площ от 1 млн. дка в Северозападна България и в Югоизточна Добруджа.
 Имат мощен хумусен хоризонт (60 – 70 см) и са разположени на места с високи подпочвени води.
 Съдържанието на хумус е високо (3 – 5 %), а на основните макроелементи – добро.
 Поради тежкия си механичен състав тези почви имат неблагоприятни водно-физични свойства – висока плътност, ниска порьозност, силно набъбват и се свиват, преовлажняват се и трудно изсъхват, което предполага закъсняване с пролетните практики. Имат високо естествено плодородие, което може да даде високи резултати, ако се спазват всички изисквания за работа върху тези почви.

Мерки за съхранение и подобряване на почвеното плодородие 
Всички черноземни почви се отличават с високо естествено плодородие, за поддържането и повишаването на което следва да се прилагат следните мероприятия:
 правилно редуване на културите и оптимално азотно-фосфорно торене;
 обработката на почвата да става във физическа зрялост;
 прилагане на противоерозионни обработки на откритите равнинни и на наклонените терени;
 варуване на деградираните терени при вкисляване;
 дълбоко разрохкване, торене с органични торове и дрениране на тежките глинести черноземи.

Източници

Вижте също 
 Почва
 Referatite, Черноземни почви 

Почви
Почвено плодородие

Почвеното плодородие е това свойство на почвата да осигурява хранителни вещества, вода, въздух и топлина на растенията, безусловно необходими за растежа, развитието и продуктивността им. Почвеното плодородие е резултат от едновременното протичане на две големи групи от процеси: изветряне и почвообразуване.

Вижте също 
 Почва
 Тор
 Замърсяване на почвата

Почвознание
Либих

Либих може да се отнася за:

 Емил Либих (1882 – 1962) – български фотограф от австрийски произход;
 Рудолф Либих (? – 1912) – австрийски фотограф;
 Ото Либих (1912 – 1960) – български пианист;
 Юстус фон Либих (1803 – 1873) – германски химик.
Йон

Йоните са електрически заредени частици, образувани при отделяне или приемане на електрони от атоми или молекули. Броят на електроните не е равен на броя на протоните и положително заредените йони са катиони, а отрицателно заредените – аниони. Те се означават със знак „+“ или „-“ (H+, Cl-), или с точка и щрихи (H., Cl'). От йони са изградени кристалните решетки на много вещества. Името им е избрано от физика Майкъл Фарадей и се използва за вещества, които позволяват през тях да протича ток между електродите им поставени в разтвор, когато имаме електрическо поле. Произлиза от гръцката дума ιον, означаваща „отива“.

Йон, състоящ се от един атом, е атомен или монатомен йон; ако има два или повече атома, се нарича молекулярен или полиатомен йон.

Многоатомните йони представляват най-често аниони на кислородосъдържащи киселини, органични съединения или комплексни съединения.

Йоните не могат да съществуват самостоятелно и винаги имат електричен заряд (положителен или отрицателен).

Видове йони 
 Анион
 Катион

Бележки

Вижте също 
 Цвитерион – молекула, която макар като цяло да е електронеутрална, има отделни структурни части с отрицателен или положителен заряд
 Дипол – съвкупност от два равни по абсолютна големина разноименни точкови заряда, разположени на разстояние един от друг
Якоб Вант Хоф

Якоб Хендрих Вант Хоф () е нидерландски химик, който е сред основателите на съвременната физикохимия и стереохимия.

Той е първият носител на Нобелова награда за химия (1901), получена за работата му върху скоростта на реакциите, химичното равновесие и осмотичното налягане. Въвежда пространствения модел на въглеродния атом, основател на стериохимичната хипотеза.

Биография 
Роден е на 30 август 1852 година в Ротердам, Нидерландия. Учи в родния си град, след което работи за кратко при Фридрих Кекуле (1829 – 96) в Бон, а после – в парижката лаборатория на Шарл Адолф Вюрц, където се запознава с Льо Бел. През 1874 той и Льо Бел, независимо един от друг, въвеждат концепция, оказала се крайъгълен камък за изучаването на триизмерната структура (стереохимията) на органичните съединения: четирите химични връзки, които въглеродът може да образува, са насочени към върховете на правилен тетраедър. Тази концепция помага за изясняването на свойството оптична активност.

През 1878 година става професор в Амстердам и в Берлин през 1896. През 1884 г. установява основните уравнения на химическата кинетика и термодинамика в книгата „Очерк за химичната динамика“. През 1885 г. основава теория на химичното равновесие, както и теорията на разредените разтвори.

През 1901 г. получава първата Нобелова награда за химия.

Якоб Вант Хоф почива в Берлин на 1 март 1911 година.

Бележки 

Членове на Националната академия на науките на САЩ
Чуждестранни членове на Британското кралско научно дружество
Носители на Нобелова награда за химия
Член-кореспонденти на РАН
Нидерландски химици
Физикохимици
Родени в Ротердам
Маркиращ език

Маркиращият език (езици за маркиране, Markup languages) е система от анотации на документ, която е синтактично различна от текста и указва какво да бъде оформлението на страницата, най-вече при електронно предаване на данни или изобразяване. Служи за описване на сложни данни с помощта на обикновени текстови файлове. При тях отделни пасажи текст се „маркират“ (отбелязват) чрез синтактични конструкции. Най-често това става с помощта на етикети които ограждат маркирания текст. Така маркиран или отделен, към текста могат да бъдат приложени разнообразни атрибути.

Видове 
Значението на информацията (атрибутите), асоциирана с маркирания текст, варира много при различните езици. Според нейния характер се различават три основни вида маркиращи езици:

Презентационни маркиращи езици 
Тук асоциираната с маркирания текст информация указва как трябва да се представи (изобрази) той. Например следният фрагмент от HTML код указва, че текстът трябва да бъде изобразен с получер шрифт:

<b>Получер текст.</b>

Ключовата дума на етикета е b (от англ. bold – получер). HTML представлява смесица от семантични и презентационни маркери.

Семантични маркиращи езици 
При тях се описва естеството на маркирания текст. Неговите атрибути представляват метаданни по отношение на маркирания текст. Например може да се укаже, че текстът представлява заглавие, препратка, цитат и т.н. Следващият пример показва текст, маркиран като препратка в езика XHTML:

<a href="http://bg.wikipedia.org">Българска Уикипедия</a>

Текстът „Българска Уикипедия“ е маркиран чрез етикета . В случая семантичната информация се асоциира към текста по два начина – чрез ключовата дума на етикета (в случая просто a от англ. anchor – котва) и чрез атрибута href. Ключовата дума показва, че текстът представлява препратка, а href атрибутът асоциира с текста определен уеб адрес.

Водени от идеята за семантичен уеб, Уеб Консорциумът (World Wide Web Consortium или W3C) създава наследника на HTML – езикът XHTML, който е изцяло семантичен. Като предимство се изтъква неговата машинна приветливост – програми като Интернет търсачките могат да извлекат повече информация за същността на текста и по този начин да връщат по-добри резултати при търсене. Друго предимство на XHTML е, че отделя структурата на документа от неговата презентация, която може да се зададе например чрез CSS. Така теоретически е възможно презентацията да се променя, без да се променя структурата на документа.

Процедурни маркиращи езици 
Тези езици указват процедури, които да се изпълнят върху маркирания текст. Популярни примери са troff, LaTeX, и PostScript.

Смесени 
Много от езиците добавят както семантична, така и презентационна или процедурна информация към текста. Такъв е например HTML, в който има както семантични, така и презентационни маркери (етикети).

Източници

Вижте също 
 XML
 LaTeX

Софтуер
 
Изобретения в САЩ
Шах

Шах (пер. šāh 'цар') може да се отнася до:

 шах, персийска (иранска) монархическа титла
 Шахѝншах – Титла на ирански шах; шах на шаховете.
 В Индия и други източни страни – управител или владетел на област
 Играта шахмат (името произлиза от персийската титла).
 шах, ситуация в играта шахмат
 Шах, известен диамант.
 Шах, руска метъл група

„Обявявам (давам) шах“ – предупреждавам противника, че шахът му е застрашен.

„Държа някого в шах“ – държа го в напрегнато положение.

Вижте също 
 Шехерезада
Пал Бенкьо

Пал Бенкьо (Benkő Pál) е унгарски шахматист.

Роден е на 15 юли 1928 г. в Амиен, Франция, но израства в Унгария. Научава се да играе шах от своя баща когато е на 12 години и започва да се състезава сериозно на 17 години. Когато е на 20 г., Бенкьо печели унгарското първенство.

Скоро след това отива да живее в Съединените американски щати. След падането на Желязната завеса Бенкьо прекарва времето си в Унгария и САЩ. Бил е треньор на известните сестри Полгар (Юдит, Жужа и София).

Източници 
 Личная карточка Пала Бенко на сайте 365chess.com
 Личная карточка Пала Бенко на сайте OlimpBase.org

Унгарски шахматисти
Американски шахматисти
Американски треньори по шахмат
Родени в Амиен
Починали в Будапеща
Анион

Анионът представлява йон, натоварен с отрицателен заряд. Получава се, когато електронеутрален атом приеме електрон(и) в електронната си обвивка. Анионите се отделят на противоположно заредения електрод – катода. Съдържа се заедно с катиони (положително натоварени йони) в разтворите на всички електролити, в полярните разтворители, а също и в стопилките и в кристалните решетки на съединенията с йонна връзка.

Вижте също 
 Химия
Вилхелм Щайниц

Вилхелм Щайниц () е австро-американски шахматист и първият официален световен шампион по шах (1886–1894).

Роден е на 17 май 1836 г. в Прага, Австро-Унгария (днес в Чехия).

Получава американско гражданство на 23 ноември 1888 г.

Обявен е за първия световен шампион по шах, след като през 1886 г. побеждава в мач основния си конкурент Йохан Цукерторт. Той пръв е формулирал принципите на позиционната игра, които лежат в основата на съвременния шах.

Губи титлата през 1894 г. също в мач от Емануел Ласкер.

Умира в бедност на 12 август 1900 г. в Ню Йорк.

Външни препратки 
  35 критични ситуации
 Биография на Щайниц

Австрийски шахматисти
Американски шахматисти
Родени в Прага
Починали в Ню Йорк
Цялото президентско войнство

„Цялото президентско войнство“ () е името на американски филм от 1976 г., политически трилър, режисиран от Алън Пакула. Базиран е на книга със същото заглавие, написана от Боб Уудуърт и Карл Бернщайн през 1974 г.

Сюжет 
Двама журналисти разследват скандала Уотъргейт от името на „Вашингтон Пост“. В ролите на двамата журналисти са Дъстин Хофман и Робърт Редфорд.

В ролите

Награди и номинации 
Печели 4 „Оскара“ (от общо 8 номинации). Номиниран е също за награди „БАФТА“ и „Златен глобус“.

Източници

Външни препратки 
 
 
 „Цялото президентско войнство“ в Rotten Tomatoes

Филми на Алън Пакула
Филми от 1976 година
Американски исторически филми
Филми за журналистика
Филми, носители на „Оскар“ за най-добър адаптиран сценарий
Отьой

Отьой () е 61-вият квартал на Париж, част от 16-и район.

До 1860 г. е самостоятелно селище.

Разположен е между Булонския лес и река Сена в западната част на града. Площта му е 303 km², а населението – около 68 хил. души (1999).

Квартали на Париж
Константа

Константите в различни науки като математика, физика и химия са числа и величини, които не променят стойностите си, за разлика от променливите. Характерът на повечето математически константи (т.е. вида на числото — ирационално например) обаче не позволява стойността им да се узнае точно, но със съвременната изчислителна мощ това може да стане с достатъчно добро приближение за всички нужди.

В някои модели за константа се приемат и величини, за които се смята, че не се променят съществено или промяната им няма да окаже съществено влияние на даден процес или задача.

Таблица на някои константи

Вижте също 
 Променлива величина (математика)
 Математическа константа
 Физическа константа

Външни препратки 
  Пълен списък на фундаменталните физически константи
  John Baez, Колко са на брой фундаменталните константи?

Математически обекти
Физични величини
Джордж Буш

Джордж Буш е името на двама президенти на САЩ:

 Джордж Хърбърт Уокър Буш, 41-вият президент на САЩ (1989-93).
 Джордж Уокър Буш, 43-тият президент на САЩ (2001-09), син на Джордж Хърбърт Уокър Буш.