alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Наум Шопов

Наум Христов Шопов е български филмов и театрален актьор.

Биография 
Роден е на 27 юли 1930 година в град Стара Загора, България, в семейство Мара Шопова (по баща Делчева) и Христо Шопов, бежанец от Смърдеш, Костурско. Завършва гимназия в Стара Загора. Играе в театрите в Стара Загора (1948 – 1950), Пловдив (1952 – 1958), Бургас (1967 – 1968) и София – Театър на Народната армия (1958 – 1975, с прекъсване) и Народния театър (от 1985).

Участва в няколко десетки филми и театрални постановки. Най-известните филми, в които се е снимал, са: „Цар и генерал“ (1966), „Случаят Пенлеве“ (1968), „Крадецът на праскови“, „Иконостасът“ (по романа на Димитър Талев „Железният светилник“, режисьори Тодор Динов и Христо Христов), „Инспекторът и нощта“, „Няма нищо по-хубаво от лошото време“ (1970), „Трета след слънцето“ (1975), „Топло“, „Вилна зона“, сериалът „Капитан Петко Войвода“ (1981), „Константин Философ“ (1983), „Граница“, и други.

През 2007 година получава награда за цялостно творчество на фестивала „Златен витяз“ в Москва. През 2010 година е удостоен и с Държавната награда „Св. Паисий Хилендарски“. На Стената на славата пред Театър 199 има пано с отпечатъците му.

Шопов умира на 81-годишна възраст на 18 април 2012 година след дълго боледуване. Погребан е в Централните софийски гробища.

Съпруг е на актрисата Невена Симеонова. Децата им Христо Шопов и Лиза Шопова също са актьори.

Награди и отличия 
 Награда за най-добро актьорско изпълнение на Международния кинофестивал в Карлови Вари (1966).
 Заслужил артист (1974).
 Димитровска награда (1980).
 Народен артист (1986)
 Държавната награда „Св. Паисий Хилендарски“ (2010).

Театрални роли 
 „Делото Дантон“ (1978) (Станислава Пшибишевска, реж. Анджей Вайда)
 „Дните на семейство Турбини“ (Михаил Булгаков) (1978) – Алексей Турбин
 „Напразни усилия на любовта“ (1975) (Уилям Шекспир)
 „Животът е сън“ (Калдерон де ла Барка), Театър на Армията, София – Кралят

Телевизионен театър 
 „Прерия“ (1992) (от Борис Априлов, реж. Петко Радилов) – Емил
 „Лисичета“ (1975) (Лилиан Хелман)
 „Убийство в библиотеката“ (1975) (Брягинский и Рязанов)
 „Малтийският евреин“ (1970) (Кристофър Марлоу)
 „Белият лъч“ (1970) (Олга Кръстева)
 „Щрихи от образа на Ленин“ (1970) (Максим Горки и С. Алексиев)
 „Искрици от огнището“ (1967) (Николай Хайтов)
 „Бягство в новогодишната нощ“ (1964) (Михаил Тонецки)

Филмография 

като режисьор:

като сценарист:

Родословие

Библиография 
 Георги Тошев. Наум Шопов: Личен разговор. Бележки от един живот. София: Сиела, 2010, 144 с.

Източници

Външни препратки 
 
  

Български актьори и актриси
Български театрални актьори и актриси
Български творци от Македония
Народни артисти (България)
Носители на Димитровска награда
Носители на Аскеер
Носители на държавна награда „Св. Паисий Хилендарски“
Почетни граждани на Стара Загора
По произход от Смърдеш
Родени в Стара Загора
Починали в София
Погребани в Централните софийски гробища
Христо Шопов

Христо Наумов Шопов е български актьор.

Биография 
Роден е на 4 януари 1964 г. в София, България. Произлиза от семейство на артисти – Баща му, Наум Шопов, е известен актьор, неговите майка и сестра – Невена Симеонова и Лиза Шопова, а също така и баба, са актриси. Дядо му е основател на театъра в Стара Загора.

През 1987 г. получава висшето си образование във ВИТИЗ „Кръстю Сарафов“ със специалност „Актьорско майсторство за драматичен театър“.

Участва в номинирания за три награди „Оскар“ филм „Страстите Христови“ на Мел Гибсън, в ролята на Пилат Понтийски. Известни български филми, в които участва – „Вчера“, „Любовното лято на един льохман“, „Индиански игри“ и „Маргарит и Маргарита“.
„Трафик“, „Славата на България“, „Следвай ме“.

Женен е за актрисата Мариана Станишева. Има дъщеря – Невена от първия си брак и син – Наум от втория.

Награди 
 Най-добър актъор за ролята си на доктор Филип Богатев в Love.net на Филмовия фестивал на Югоизточна Европа (South–East European Film Festival 15.05.2012)
 Най-добър актъор за ролята на Пилат Понтийски в „Страстите Христови“ на Филмовия фестивал в (Иркутск, Русия, 2004)

Театрални роли 
 „Не е за телефон“ /2021/ от Лиза Шопова и Елин Рахнев
 „Верига от думи“ (2019) (Жопди Галсеран)
 „Всяка година по същото време“ (2016) (Бърнард Слейд)
 „Всичко или нищо“ (2017) (Лиза Шопова)
 „Човекът от Земята“ (2014) (Джеръм Биксби) – университетския професор Джон Олдман
 „Скок в леглото“ (1992)
 „Котаракът“ (1992)

Филмография

Като актьор

Като режисьор

Като сценарист

Като продуцент

Родословие

Източници

Външни препратки 
  
  Христо Шопов в КиноПоиск
  Христо Шопов в Кино-Театр
 www.hristoshopov.com
 „Вчера“ е днес, Под Моста (интервю)

Български актьори и актриси
Възпитаници на НАТФИЗ
Родени в София
По произход от Смърдеш
Стокхолм

Стокхолм () е столицата на Швеция. Той е и първи по брой на население в Швеция. Стокхолм е община в лен Стокхолм, като населението на вътрешната част от града е 1 372 565 души, а заедно с покрайнините и окръга – 1 823 210 души.

В Стокхолм са разположени шведското правителство и шведският парламент. В града се намира и резиденцията на държавния глава, крал Карл XVI Густаф.

История 
Най-ранното споменаване на Стокхолм в писмен вид датира от 1252 г., когато градът е важно звено на търговията с желязо от мините в Берислаген.

Стокхолм е основан от Биргер Ярл с цел предпазване на Швеция от вражески морски набези, както и за да се прекрати грабежът в градове като Сигтюна на езерото Меларен. Първоначално Стокхолм представлява укрепление, чието предназначение било контролирането на търговията между Балтийско море и Меларен. Става столица на Швеция през 1419 г. Стокхолм е един от 133-те града на Швеция, които имат статут на исторически градове.

В началото на XVII век градът е сред по-големите в Швеция и в него може да се търгува във всеки ден от седмицата, докато в повечето градове това е позволено само в четвъртък. Заедно Калмар Стокхолм е длъжен да поддържа укрепленията и да плаща заплати на кралските войници.

География 
30% от площта на Стокхолм е покрита с вода. Балтийско море и езерото Меларен са разделени чрез шлюзове.

Население 
 1500 г.: 6000 до 7000 жители
 1580: 8000
 1620: 10 000
 1800: 75 500
 1830: 80 600
 1850: 93 000
 1880: 168 800
 1900: 300 600
 1925: 440 700

В Стокхолм има повече от 420 000 жилища. Около 10% от тях нямат собствена кухня.

Природа 
Градът е разположен на над 20 острова и на бреговете на архипелага там, където езеро Меларен се допира до Балтийско море. На практика центърът на града е разположен на вода. Географските координати на Стокхолм са 59°21' северна ширина и 18°4' източна дължина.

Култура 
В Стокхолм има около 80 кина, 70 театъра, 60 музея, 50 обществени библиотеки и десетки басейни.

Спорт 
В Стокхолм има два елитни футболни отбора. Техните имена са Юргорден ИФ и Хамарбю ИФ.

Вижте също 
 Известни личности, свързани със Стокхолм
 Стокхолмско метро

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт
Вихрен

Вѝхрен (до 29 юни 1942 г. Елтепе, Ел-тепе) е най-високият връх на Пирин. Със своите 2914 метра Вихрен е втори по височина в България след Мусала (2925,4 ) в Рила и трети на Балканския полуостров след Митикас (2917,727) в Олимп (Гърция).

Местоположение 
Намира се в северния дял на Пирин на главното било между връх Кутело (на северозапад) и Хвойнати връх (на югоизток). С тези два върха го свързват седловините Премката (2610 м) на север и Кабата (2535 м) на юг.

Име 
До 1942 г. върхът се нарича Елтепе (връх на бурите). В днешни дни това име носи малък заслон в подножието на Вихрен. Заслонът Елтепе се намира до постоянен снежник, покрай чието изучаване е построен и самия заслон.

География 
Гледан от Банско Вихрен прилича на пресечена пирамида, а от юг – на четиристенна пирамида. За този връх е характерно, че изглежда по много различен начин от различните посоки. Скалите, които изграждат Вихрен, са мрамори, които не задържат вода, поради което в целия район на върха няма реки и езера. Най-близките езера са Влахините на югозапад. Растителността по склоновете на Вихрен е бедна – трева и лишеи, докато животинският свят е по-богат – има птици, дребни гризачи, но най-вече диви кози, които обитават Казаните в подножието на върха. Цветето еделвайс се среща в изобилие по скалния ръб Джамджиеви скали.

Климат 
Средните годишни валежи са 1150 мм, а снежната покривка достига 3 м. Средният годишен абсолютен минимум на температурите е между -25° и -21 °C, а максималните температури са между 15° и 23 °C.

Туризъм 
 Връх Вихрен е и сред Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз. Печат има в музей „Никола Вапцаров“ в Банско и в хижа „Вихрен“.
 Връх Вихрен е включен в инициативата „Покорител на 10-те планински първенци“. Печат има в хижа "Вихрен“, в хижа "Бъндерица“ и в музей „Никола Вапцаров“ в Банско.

Маршрути 
 От страната на хижа „Вихрен“ върхът представлява стръмен купол, по който се качва основната пътека, известна като „Царската пътека“. Тя стига до Кабата и оттам атакува самата пирамида.
 От страната на Казаните се издига отвесна стена, висока до 300 м, по която има изградени няколко алпинистки маршрута. В подножието ѝ има вечен сняг – малък ледник с размери 90 на 40 м. Тази стена е изкачена за пръв път през 1934 г. от германските алпинисти В. Мозел и Ф. Ауер, а в зимно време през 1949 г. от Ал. Белковски и Вл. Лободин.
 От страната на Кутело и Премката Вихрен представлява остър купол, по който върви трудна и изсечена в скалите пътека, но това е най-лесното от психологическа гледна точка изкачване.
 Има и начин за изкачване на върха, който обаче се препоръчва само за туристи с опит в катеренето. Става дума за маршрута по ръба Джамджиеви скали, който отделя Казаните от долината на хижа „Вихрен“.

Галерия

Източници

Външни препратки 
 Връх Вихрен – 100-те Национални туристически обекта 

 Уебкамера от хижа Вихрен с изглед към връх Вихрен на сайта на „Българска организация на хижите с обсервация“

Върхове в Пирин
100 национални туристически обекта
Община Кресна
Община Банско
Герб на Хърватия

Гербът на Република Хърватия е исторически хърватски герб, който се намира върху хърватското знаме. Има формата на щит и е разделен както хоризонтално, така и вертикално на двадесет и пет червени и бели (сребристи) полета, като първото поле, разположено в най-горния ляв ъгъл, в червено на цвят. Над щита се намира корона с пет върха, която е под формата на лека дъга и се свързва с лявата и дясната горна част на щита.

Корона 
В короната са разположени пет по-малки щита с исторически хърватски гербове, които са подредени от ляво надясно както следва: най-старият известен герб на Хърватия, гербовете на Далмация, Дубровнишката република, Истрия и Славония. Съотношението между височината на полето на главния щит и височината на по-малките щитове в короната е 1: 4,5, а съотношението между широчината на полето на главния щит и широчината на по-малките щитове в короната е 1:2

Гербове в короната 
Най-старият известен герб на Хърватия съдържа в щита на син фон жълта (златна) илирийска звезда и бял (сребърен) месец в новолуние. Гербът на Далмация има в щита си на син (лазурен) фон три жълти (златна) леопардови глави с корони. Гербът на Дубровнишката република предтавлява 3 сини (лазурни) ивици и две червени. Гербът на Истрия съдържа в щита върху син (лазурен) фон жълта (златна) коза, обърната наляво, с червени копита и рога. Гербът на Славония съдържа в щита върху син (лазурен) фон две напречни бели (сребърни) ивици, а между тях е червено поле, в което е изобразена златка, която върви на дясна хералдическа страна. В горното синьо (лазурно) поле има жълта (златна) илирийска звезда. Гербът е очертан с червена линия.

Вижте също 
 Национално знаме на Хърватия

Национални символи на Хърватия
Хърватия
Национално знаме на Хърватия

Националното знаме на Хърватия се състои от три цвята: червен, бял и син, с герба на републиката в центъра.

Съотношението между широчината и дължината на знамето е 1:2. Цветовете на знамето са разположени хоризонтално в следната последователност (от горе надолу): червен, бял и син. Всеки цвят заема една трета от широчината на знамето.

Хърватският герб е разположен в центъра на знамето така, че горната част на герба (короната) навлиза в червеното поле на знамето, а долната част на герба навлиза в синьото поле на знамето. Централната точка на герба съвпада с точката, в която се пресичат диагоналите на знамето.

Знаме през годините 

Хърватия
Национални символи на Хърватия
Пирин (пояснение)

Пирин може да се отнася за:

 Пирин – планина в България
 Пирин – връх в Пирин
 „Пирин“ – национален парк в Пирин
 „Пирин“ – хижа в Пирин
 Пирин – село в България, област Благоевград, община Сандански
 Пирин – село в Босна и Херцеговина, Федерация Босна и Херцеговина, Среднобосненски кантон, община Крешево
 ДСО „Пирин“ – обединение от компании от кожаро-кожухарската и обувната промишленост в НРБ
 „Пирин“ – фолклорен ансамбъл от Благоевград

Периодика 
 „Пирин“ – български вестник, излизал от 1923 до 1924 г.
 „Пирин“ – български вестник, излизал в 1925 г.
 „Пирин“ – българско списание, излизало от 1929 до 1932 г.
 „Пирин“ – български вестник, местен орган на ВМРО, излизал в 1933 г.
 „Пирин“ – български вестник, излизал в 1934 г.

Спортни отбори 
 „Пирин“ – футболен клуб в „А“ футболна група от Благоевград
 „Пирин 2001“ – бивш футболен клуб от Благоевград
 „Пирин Благоевград“ – бивш футболен клуб от Благоевград
 „Пирин Гоце Делчев“ – футболен клуб от град Гоце Делчев
 „Пирин Разлог“ – футболен клуб от Разлог
 „Пирин“ – футболен клуб от град Банско

Вижте също 
 Гара Пирин – село в България, област Благоевград, през 1978 г. обявено за град и преименувано на Кресна, административен център на Община Кресна
 „Пирин-планина“ – български вестник, излизал в 1894 година
 „Пирин-планина“ – български вестник, излизал от 1912 до 1913 година
 „Пирински вести“ – български вестник, излизал от 1941 до 1944 година
 „Пирински глас“ – български вестник, излизал от 1937 до 1941 година
Абиджан

Абиджан () е най-големият град в Кот д'Ивоар, административен център на регион Лагюн в югоизточната част на страната. От 1934 до 1983 година е столица на Кот д'Ивоар. Населението му е около 4 707 000 души (2014).

География 
Абиджан е разположен в югоизточната част на Кот д'Ивоар, на брега на Гвинейския залив на Атлантическия океан и около лагуната Ебрие, която го разделя на две големи части – Северен и Южен Абиджан.

Климатът в Абиджан е тропичен саванен (Aw по Кьопен), с дълъг дъждовен сезон от май до юли, къс дъждовен сезон през септември-ноември и два сухи сезона, в които също се наблюдават известни валежи. През дъждовните сезони може да вали без прекъсване с дни или много интензивно в продължение на час и повече. Общото годишно количество на валежите е около 2000 mm, а месечното варира между 20 mm през януари и 500 mm през юни. Градът има висока влажност през цялата година, обикновено над 80%. Температурите са относително постоянни, около 27 °C. Най-високата температура е измерена на 27 февруари 1999 година – 43 °C, а най-ниската – на 11 септември 2000 година – 15 °C.

История 

Абиджан е основан през 1898 година като малко крайбрежно селище. Бързо се разраства след 1950 година, когато новопостроен канал свързва лагуната с океана и пристанището става достъпно за дълбоководни кораби, и през следващите години се превръща във финансовия център на Западна Африка.

Население

Управление 

Абиджан се разделя на 10 градски общини:
 Северен Абиджан
 Абобо – евтин жилищен район
 Аджаме – най-старата част на града с важен търговски квартал и градската автогара
 Йопугон – общината с най-голямо население, разположена частично и в Южен Абиджан и включваща жилищни и промишлени зони
 Плато – главният административен, търговски и финансов център на страната, със сградите на Президентството и Националното събрание
 Атекубе – основната част от общината е част от националния парк Банко
 Кокоди – луксозен жилищен район с резиденцията на президента, няколко университета и множество чужди посолства
 Южен Абиджан
 Кумаси – включва голяма промишлена зона
 Маркори – предимно жилищна с няколко луксозни квартала
 Пор Буе – активна промишлена зона на океанския бряг
 Трешвил – активен търговски район с главното пристанище на града и голям пазар

Икономика 

Развитите индустрии в града са хранителната промишленост, автомобилостроенето и производството на текстил, химикали и сапун.

Инфраструктура 

Начална жп гара е на линията Абиджан-Уагадугу. Има аерогара на 16 km край града. Абиджан е важно пристанище. Край Абиджан има електрическа централа, използваща разликата в температурите между повърхностните и дълбоките води на океана.

Култура

Известни личности 
 Родени в Абиджан
 Йохан Джуру (р.1987), футболист
 Дидие Дрогба (р.1979), футболист
 Еманюел Ебуе (р.1983), футболист
 Дидие Зокора (р.1980), футболист
 Бакари Коне (р.1981), футболист
 Яя Туре (р.1983), футболист
 Коло Туре (р.1981), футболист
 Ласина Траоре – футболист

Бележки 

 Цитирани източници
 
 

Градове в Кот д'Ивоар
Пристанищни градове на Атлантическия океан
Абу Даби

Абу̀ Да̀би (, „баща на газелата“) е столицата на Обединените арабски емирства, както и столицата и най-големият град на емирство Абу Даби и втория по големина в ОАЕ. Населението му е 1 807 000 души (2023).

Градът е разположен на 27 метра надморска височина на югоизточния бряг на Персийския залив, на 130 километра югозападно от Дубай. Селището е основано в средата на XVIII век и става седалище на емирите през 1795 година.

Наличието на сладководен извор на острова става причина за неговото населяване и построяването на форт. Островът придобива важност в по-късни години, главно след откриването на нефтени залежи. Въпреки че е столица, седалището на управляващото семейство Нахиян е Айн, намиращ се в едноименния оазис на около 160 км източно от Абу Даби.

Известни личности 

 Родени в Абу Даби
 Юсеф Отайба (р. 1974), дипломат

 Починали в Абу Даби
 Абдуллахи Юсуф Ахмед (1934-2012), сомалийски политик
 Халифа ибн Зайед ал-Нахаян (1948-2022), емир

Външни препратки 
 abudhabi.com
Акра

Акра () е столицата на африканската държава Гана. През 2001 г. населението на града е 1 661 400 души и това прави Акра най-големия град на страната. Акра е и център на комуникациите, икономиката и администрацията. Развити са хранителната и текстилната промишленост, както и производството на химикали.

През 1877 г. Акра заменя Кейп Кост като столица на британската колония Златен бряг. Акра става икономически център на Гана след изграждането на жп линия до миньорския и земеделски хинтерланд.

Замъкът Кристианборг, построен от датчаните през 17 век, е забележителност на града. В покрайнините на града се намира училището Ахимота, което може би предлага най-доброто средно образование.

География

История 
Акра възниква през XV век и първоначално е сравнително малко селище в земите на етническата група акани. В средата на XVII век в рамките на съвременния град свои фортове изграждат няколко европейски държави – Нидерландия, Португалия, Швеция, Англия, Франция и Дания. През следващите две столетия тези укрепления постепенно преминават под британски контрол.

Британците завземат целия град Акра през 1874 година, по време на Третата англо-ашантска война, а през 1877 година преместват там столицата на своята колония Златен бряг. До това решение се стига, тъй като климатът на Акра е по-сух от този на дотогавашната столица Кейп Кост.

Превръщането на Акра в столица предизвиква приток на британски заселници и градът започва да се разраства. В края на XIX век се образува Викторияборг, жилищен квартал за европейци на изток от дотогавашните граници на града. През 1908 година градът отново е разширен с нов жилищен квартал за африканци – Адабрака северно от тогавашния град – в опит на администрацията да намали пренаселеността на градския център. Британската администрация изисква всички нови сгради да се строят от камък или бетон, а до 1923 година е в сила и законово изискване за расова сегрегация в жилищните квартали.

Голямо значение за развитието на града изиграва решението за строителство на железопътната линия до Кумаси през 1908 година. Тя трябва да свърже Акра, главното пристанище на страната по това време, с основните области за производство на какао. Линията е завършена през 1923 година, а година по-късно какаото вече е най-значимият износен продукт на Гана. През 1923 година е построен мост през лагуната Корле, което дава възможност за разрастване на града на запад.

Население

Управление

Икономика

Инфраструктура

Култура

Известни личности 
Родени
 Квадво Асамоа (р. 1988), футболист
 Марсел Десаи (р. 1968), футболист
 Микаел Есиен (р. 1982), футболист
 Айзък Куоки (р. 1978), футболист
 Фред Суоникър (р. 1976), просветен деец
 Майкъл Тевия (р. 1991), футболист

Бележки

Външни препратки 
 Официален сайт
Аман

Това е статия за столицата на Йордания. За фантастичния континент Аман, описан от Джон Р. Р. Толкин, вижте Аман (Средна земя).

Аман () е столицата на Кралство Йордания.

В града живеят около 4 милиона души (по данни от 2015 г.). Той е търговският, промишлен и административен център на Йордания.

Градът е бил под властта на асирийци, перси и древни гърци, като последните наричат града Филаделфия (на гръцки: Φιλαδελϕια).

Днес Аман е съвременен град, в който мюсюлмани и християни живеят заедно. В града има както модерни сгради в западната част, така и стар сук (живописен традиционен открит арабски пазар) в центъра.

Градът се намира на 45 минути с кола от мястото, където Исус Христос се е кръстил в река Йордан.

Личности 
 Родени в Аман
 Хусейн I (1935 – 1999) – крал на Йордания (1952 – 1999)
 Абдула II (р. 1962) – крал на Йордания (от 1999)
 Починали в Аман
 Ахмад Шукейри (1908 – 1980), палестински дипломат и политик
 Хусейн I (1935 – 1999) – крал на Йордания (1952 – 1999)

Побратимени градове 
  Алжир, Алжир от 1998 г.
  Анкара, Турция от 1992 г.
  Багдад, Ирак
  Баку, Азербайджан
  Бейрут, Ливан от 2000 г.
  Бишкек, Киргизстан от 2006 г.
  Букурещ, Румъния от 1999 г.
  Джида, Саудитска Арабия
  Доха, Катар от 1995 г.
  Женева, Швейцария от 2005 г.
  Исламабад, Пакистан от 1989 г.
  Истанбул, Турция от 1997 г.
  Кайро, Египет от 1988 г.
  Калабрия, Италия от 2005 г.
  Маскат, Оман от 1986 г.
  Маями, САЩ от 1995 г.
  Милано, Италия от 2005 г.
  Москва, Русия от 2005 г.
  Налчик, Русия
  Нуакшот, Мавритания
  Пекин, Китай от 1990 г.
  Претория, ЮАР от 2002 г.
  Рабат, Мароко от 1988 г.
  Сана, Йемен от 1988 г.
  Сан Франциско, САЩ от 2010 г.
  Сао Пауло, Бразилия от 1997 г.
  Сараево, Босна и Херцеговина от 2005 г.
  София, България от 2000 г.
  Тегусигалпа, Хондурас от 2002 г.
  Тунис, Тунис
  Хартум, Судан от 1993 г.
  Централна провинция (Бахрейн), Бахрейн от 2006 г.
  Чикаго, САЩ от 2004 г.

Източници 

 
Арабски столици на културата
Антананариву

Антананарѝву ( – „Град на хиляда“) е столицата и най-големият град на Мадагаскар. Административен център е на провинция Антананариву.

География 
Намира се в централната част на острова, на надморска височина около 1500 м. Антананариву е най-големият град в страната с население 1 275 207 души (преброяване, 2018).

История 
Селището е основано около 1625 г. Става столица на царството на мерина през 1797 г. Завладените от цар Радама I територии правят Антананариву столица на почти цял Мадагаскар.

Войски на Франция завладяват града и той става част от протектората Мадагаскар през 1895 г.

Днес 
Антананариву е комуникационен, икономически и административен център на страната. В него се произвеждат хранителни продукти, цигари и текстилни изделия.

В града се намират Мадагаскарският университет и Колежът „Рурал Дамбатоб“.

Личности 
 Клод Симон (1913 – 2005), френски писател, Нобелов лауреат и роден в града

Бележки
Апия

Апия е столицата на Самоа от 1962 г. Апия е разположен на планинското северно крайбрежие на остров Уполу. Климатът е тропически - горещ и влажен. Има чести ураганни ветрове. Температурите през цялата година варират от +24 до +27 градуса. Валежите средно 3000 мм годишно.

През 2001 г. в града живеят 38 800 души. Апия е единственото пристанище в страната. Има аерогара.

Флората на Апия включва над 600 вида растения. Градът изнася най-вече банани, кокос и сушени ядки от кокосов орех. Внасят се най-вече памучни изделия, мотори, месо и захар.

География на Самоа
Столици в Океания
Градове на Тихия океан
Асмара

Асмара (на арабски أسمرا, правопис по Американската система BGN Asmara) е столицата на Еритрея.

География 
Асмара е разположена на 15°20' сев. ш. 38°55' изт. д. и надморска височина от около 2400 м. Това прави климатът ѝ по-приятен: температурите са положителни, но рядко превишават 30 °C. През 2006 г. в града живеят около 580 000 души.

История 
Асмара възниква от четири малки села през 12 век. До 80-те години на XIX век Асмара е малко село с население около 150 души, но после тя става етиопски районен административен център и населението се увеличава до 2000 души. През 1900 г. Асмара става столица на италианската колония Еритрея. В началото на ХХ век е създадена железопътна линия, свързваща града с морето. През 30-те години италианците променят облика на града, като построяват много сгради в италиански стил.

По време на войната за независимост Асмара е един от най-важните градове, тъй като етиопската армия използва летището за оръжейни доставки от други страни. Асмара е и последният град, който еритрейските бунтовници превземат.

Архитектура 
Асмара често е наричана Piccola Roma (Малкият Рим), заради множеството сгради и улици в италиански стил. Преобладават големите имения и вилите в колониален стил. Централната част е построена само за шест години – в периода 1935 – 41 година. Съвременният град Асмара е в голяма степен плод на усилията на италианския диктатор Бенито Мусолини за създаване на втора Римска Империя в Африка. Заради загубата на италианците във войната обаче тази идея пропада. Въпреки това много финансови средства вече са били вложени в Малкия Рим, и така се оформя съвременното лице на града.

Забележителни сгради в града са Еритрейският Национален Музей, голяма православна катедрала и две католически катедрали, няколко сгради в стил Кубизъм и много неокласически здания. Градът се отличава с широки озеленени булеварди и с много място за бъдещо развитие.

През 30-те години на ХХ век Асмара е разполагала с повече светофари дори от самия Рим. Макар да е модерен град, еритрейската столица не е проектирана и построена за африканците, а за самите италианци. След края на Втората световна война обаче градът попада в ръцете на местните.

Икономика 
Произвеждат се най-вече текстилни изделия, дрехи, бира, обувки и керамични изделия.

Еритрейските авиолинии са базирани в града.

Личности, родени в Асмара 
 Ремо Джироне (р.1948), италиански киноартист

Побратимени градове 
  Берген, Норвегия
  Флоренция, Италия
  Хартум, Судан

Бележки
Астана

Астана̀ (), в миналото Нур Султа̀н, Акмола̀, Целиногра̀д и Акмо̀линск, е столицата на Казахстан от 1998 г.

По данни към 2022 г., в града живеят 1 350 228 души, а самата столица е център на агломерация, в която живеят 1 400 000 души.

Става град-милионер през юни 2017 г., когато има 1 002 874 жители. Към началото на 2021 г. населението му е от 1 228 800 души, с които е на 2-ро място в Казахстан след Алмати – предишната столица на Казахска ССР от 1927 до 1991 г. и след това на независим Казахстан до 1997 г.

История

Имена 
На територията на града е имало предишни земеделски селища от VII – VIII, X – XI, XII – XIV векове.

Въз основа на казашки форпост, съществувал под името Ак Мола (в превод от казахски: „Бяла светиня“ или „Бял гроб“) от 1824 г., градът е основан като крепост Акмола от 1830 г. Получава статут на град на 7 май 1862 г.

Следващите му имена са: Акмолинск (1832 – 1961), Целиноград (1961 – 1992), Акмола (1992 – 1998). След обявяването на града за столица на Казахстан на 10 декември 1997 г. президентът и правителството на страната вземат решение да променят името на града на Астана, което в превод от казахски означава „столица“.

На 20 март 2019 г. новият президент Касъм-Жомарт Токаев във встъпителната си реч след полагането на клетвата предлага в чест на предишния държавен глава Нурсултан Назърбаев столицата да бъде преименувана по личното му име.

Предложено е името да се изписва полуслято (чрез дефис), като съставно от 2 арабски думи: „нур“ ( – светлина) и „султан“ ( – власт, авторитет). Това е подкрепено от парламента и депутати в градския маслихат (съвет). На 23 март президентът подписва указ за преименуването му на Нур-Султан.

През есента на 2022 година на града е върнато името Астана.

Развитие 
Разположен е на стар кервански път от Средна Азия за Западен Сибир, Акмола има голямо търговско значение, главно за търговията с добитък.

След построяването на възлови железопътни линии през 1930-те и поземлената реформа за усвояване на целинните земи на Северен Казахстан през 1950-те години градът бързо се развива, като се превръща в основен транспортен и селскостопански център в северната част на страната.

След избирането му (1998) за столица на независим Казахстан там се преместват парламентът, президентството и всички останали централни държавни институции. Градът е най-голямата строителна площадка в Средна Азия, в него е съсредоточена 1/4 от строителството в страната. В столицата с бързи темпове се издигат големи обществени, културни, жилищни и бизнес сгради, а заедно с това се наблюдава висок темп на растеж на населението на града и развитие на градската инфраструктура и икономика.

География 
Градът е разположен по бреговете на река Ишим.

Бързо расте населението му: от около 500 000 души през 2003 г., през 708 794 души през 2010 г. до 1 127 263 души към 1 ноември 2019 г.

Политика 
Алтай Кулгинов е аким (кмет) на града от 13 юни 2019 г.

Деление 
Казахстанската столица се дели на 4 района: Алмати (Алматы), Байконур (Байқоныр), Есил (Есіл), Сариарка (Сарыарка).

Побратимени градове

Галерия

Бележки и източници

Външни препратки 
 Официален сайт на град Астана
Черна гора (планина в България)

Черна гора (или Църна гора) е планина в Западна България, във физикогеографската област Краище, област Перник, част от Руйско-Верилската планинска редица. Черна гора е книжовното име на планината, докато името в местните диалекти е Църна гора.

Планината е част от Руйско-Верилската планинска редица. Разположена е между река Струма и десните ѝ притоци Конска (на североизток) и Светля (на запад). На северозапад чрез седловина висока 830 м се свързва с планината Любаш. На североизток полегатите ѝ склоновете постепенно потъват в Брезнишката котловина, а на юг стръмните ѝ склонове достигат до долината на река Струма и Радомирската котловина. На изток Чардакският пролом на Струма я отделя от планината Голо бърдо, а на запад долината на река Светля – от Рудина планина. В тези си граници дължината ѝ от северозапад на югоизток е 25 км, а ширината ѝ – от 2 км на юг до 10 км на север.

Билото на планината е плоско, над което стърчат заоблени, прилични на големи могили върхове. Най-висока точка е връх Тумба (1129,1 м), разположен в централната ѝ част. Други по-високи върхове са: Черногорска Китка (1117,7 м), Гарван (1100,1 м), Градище (Шиляв чукар) (968,8 м), Катински рид (916 м). изградена е от аргилити, пясъчници и мергели. Преобладаващите почви са кафявите и канелените горски. Обрасла е с редки широколистни гори и обширни пасища.

В планината и по нейните склонове са разположени 20 села: Беренде, Борнарево, Габровдол, Гигинци, Ковачевци, Копаница, Косача, Лесковец, Непразненци, Николаево, Ноевци, Планиница, Прибой, Поцърненци, Радибош, Светля, Слатино, Селищен дол, Чепино, Черна гора и Ярджиловци.

През планината и по нейните източни, северни и западни подножия преминават 2 пътя от Държавната пътна мрежа:
 През планината от изток на запад и по долината на река Светля, от град Радомир до село Еловдол, на протежение от 25 км – участък от третокласен път № 603 Радомир – Ковачевци – Еловдол;
 По източното и северното подножие на планината, от град Батановци до село Еловдол, на протежение от 25,2 – участък от третокласен път № 605 Батановци – Еловдол – Калотинци.

В северната и южната част на планината са разположени два православни манастира – Гигинският на север от връх Тумба и Радибошкия на юг при село Радибош.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта

Източници 

 

Руйско-Верилска планинска група
Релеф на област Перник
Планини в Краище
Черна гора (пояснение)

Черна гора може да се отнася за:

 Черна гора, държава на Балканския полуостров;
 Черна гора, планина в България;
 село Черна гора (Област Перник), България;
 село Черна гора (Област Стара Загора), България;
 Черна гора, планина в Гърция;
 Скопска Черна гора, планина в Република Македония и Сърбия.

Вижте също 
 Черногорци (пояснение)
Боховска планина

Боховска планина е планина в Западна България и Югоизточна Сърбия, в историко-географската област Краище.

Планината е част от Руйско-Верилската планинска група, като по билото ѝ от гранична пирамида 173 до гранична пирамида 185 преминава участък от държавната ни граница с Република Сърбия. От север на юг дължината ѝ е 10 km, а ширината ѝ – 6 km. На север достига до река Ерма при село Стрезимировци, която я отделя от Милославска планина, а на запад – до десния ѝ приток река Полевица и притокът ѝ Николица. На североизток склоновете ѝ затъват в Трънската котловина (Знеполе), а на изток долината на река Лешниковица (десен приток на Ерма) и седловината Вълча поляна (1105 m) я отделят от Еловишка планина. На юг чрез седловината Въргавица (1285 m) се свързва с планината Кървав камък. В южната ѝ част преминава участък от главния вододел на България между водосборните басейни на Черно и Егейско море.

Планината има прост орографски план, включващ централен рид с посока север-юг, по който върви държавната граница и странични къси ридове. Билото ѝ е плоско и е наклонено на север. То започва от Стрезимировци и се издига постепенно през върховете Бабина чука, Борина чука (1078), Яничева чука (1097), Локва (1167), Дебела дърма (1258), Огорелица (1318) и Разкръсье (1332), като достига до седловината Въргавица, през която някога е преминавала пътека от село Горна Мелна до село Кострошевци (днес в Сърбия). Към българска територия се спускат къси ридове, между които по-значителни са Попов дел (1229), отделящ се от връх Огорелица на югоизток, и Боинске ливаде (1268) южно от село Бохова.

Изградена е от кристалинни шисти. Климатът е умерено-континентален и е характерен с продължителна и снежна зима и хладно лято. Реките са къси и с непостоянен отток. Под връх Огорелица извира Треклянска река (десен приток на Струма). Редица имена на местности обаче свидетелстват за повече води в миналото. В миналото нейните източни български склонове са били опороени, но сега са залесени с букови гори, тук-там с иглолистни култури, а по-рядко се срещат цер и габър. Обширните пасища и поляни, съществували до средата на миналия век, днес са превзети отново от горската растителност и особено от самозалесили се иглолистни видове. Западните ѝ сръбски склонове са обезлесени. От животинския свят са представени дивата свиня, лисицата, вълкът, множество птици.

През последните петдесет години населението на планината е намаляло десет пъти и днес тя е практически без постоянно население. По източната ѝ периферия, на българска територия, са разположени селата Бохова, Горна Мелна, Джинчовци, Реяновци, Стайчовци, Стрезимировци и Цегриловци, а на сръбска – село Кострошевци.

В полите ѝ, над село Реяновци е разположен малкият манастир „Света Богородица“.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта

Източници 
 

Планини в Сърбия
Релеф на област Перник
Планини в Краище
Еловишка планина

Еловишка планина е планина в Западна България, във физикогеографската област Краище, област Перник, част от Руйско-Верилска планинска редица.

Планината има форма на равнобедрен триъгълник, обърнат с върха си на северозапад. Дължината ѝ (основата на триъгълника) е около 16 км, а максималната ширина (височината на триъгълника) – 7 км. На север долината на река Лешниковица (десен приток на Ерма) я отделя от Лешниковска планина, а на запад най-горното течение на същата река и седловината Вълча поляна (1105 м) – от Боховска планина. На изток долините на реките Мраморска (десен приток на Лешниковица) и Явор (Пенкьовска, от басейна на Струма) и седловината Пътни дел (1025 м) я отделят от Ерулска планина, а на юг седловина висока 1049 м в района на махала Кошарци (част от село Лева река) – от Пенкьовска планина.

Най-високата ѝ точка връх Плоча(1329,4 м) e най-северния от 3-те в дългия само около 1 км в най-виксоката си част хребет Куровица, село Горочевци е в източения му̀ склон, в подножието на неговите върхове Голема  Куровица (средния връх 1314 m), изглеждащ на-внушително от селото, и Мала Куровица (южния връх 1309 m). От селото е и изходния пункт за изкачването на върха, прехода е към 2 км при денивелация към 350 м и отнема при добър темп около час в едната посока има и по лек, но над 1,5 пъти по-дълъг маршрут от махлата Тършевина на селото по билото през връх Голема Куровица за любители планинари.

Планината е от кристалинни скали и кварцити. През най-високата ѝ точка, от запад на изток, в южната ѝ част преминава участък от главния вододел на България между водосборните басейни на Черно и Егейско море. Преобладаващите почви са кафяви горски, върху които са разпространени обширни букови гори.

Във вътрешността на планината е разположено малкото селце Еловица, което е дало името на планината, а по нейните склонове са пръснати махалите на още 7 села: Видрар, Вукан, Горочевци, Костуринци, Лева река, Мрамор и Стайчовци.

От север на юг, по източното подножие на планината, през седловината Пътни дел, между селата Вукан и Видрар, на протежение от 16,9 км преминава участък от третокласен път № 637 от Държавната пътна мрежа Трън – Трекляно – Драговищица.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта

Източници 

Релеф на област Перник
Планини в Краище
Ерулска планина

Ерулска планина е планина в Западна България, във физикогеографската област Краище, област Перник.

Планината заема централно място във физикогеографската област Краище, като границите ѝ са следните:
 на север – склоновете ѝ постепенно затъват в Трънската котловина. Тази граница се отнася за планинския рид Люляк планина, приеман за най-северната част на Ерулска планина.
 на изток – седловина, висока 1028 м, и най-горното течение на река Светля (десен приток на Струма) я отделят от планината Стража. Тази граница също се отнася за планинския рид Люляк планина.

За самата Ерулска планина границите са следните:
 на север – в района на село Ерул чрез седловина, висока 1223 м, и с изворната област на река Светля се свързва с Люляк планина.
 на изток – средното течение на река Светля я отделя от планината Любаш.
 на югоизток – долината на река Селска (ляв приток на Пенкьовска река, от басейна на Струма) я отделя от Рудина планина.
 на юг и югозапад – долината на Пенкьовска река (ляв приток на Треклянска река, от басейна на Струма) я отделя от Пенкьовска планина.
 на запад долините на реките Мраморска (десен приток на Лешниковица) и най-горното течение на Пенкьовска и седловината Пътни дел (1025 м) я отделят от Еловишка планина.

В тези си граници от север на юг дължината ѝ е около 25 км, а ширината – до 12 км. Северната част на планината, заключена между Трънската котловина на север, планината Стража на изток и изворната област на река Светля на юг носи името Люляк (Люцкан планина). Билото на планината е плоско с форма на дъга, отворена на югоизток. На юг от него се спускат дълги ридове, а на север към Трънската котловина, ридовете са по къси и ниски. Изградена е от кристалинни шисти, гранити, варовици и флиш. През северната ѝ част, от запад на изток, преминава участък от главния вододел на България между водосборните басейни на Черно и Егейско море. Преобладаващите почви са кафяви горски и рендзини, върху които са разпространени широколистни гори.

Във вътрешността на планината и по нейните склонове са разположени 23 села: Банище, Бусинци, Велиново, Вукан, Видрар, Глоговица, Горна Глоговица, Горна Секирна, Горочевци, Дивля, Докьовци, Долна Секирна, Душинци, Ерул, Кожинци, Милкьовци, Мрамор, Мурено, Одраница, Падине, Пенкьовци, Ръжавец, Станьовци

По западното и югоизточното подножие на планината преминават участъци от два пътя от Държавната пътна мрежа на България:
 По югоизточното ѝ подножие, между селата Мурено и Дивля, на протежение от 8,1 км – участък от третокласен път № 605 Батановци – Еловдол – Калотинци.
 От север на юг, по западното ѝ подножие, през седловината Пътни дел, между селата Вукан и Пенкьовци, на протежение от 31,1 км – участък от третокласен път № 637 Трън – Трекляно – Драговищица.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографски карти

Източници 
 

Релеф на област Перник
Планини в Краище
Кобилска планина

Кобилска планина е планина в Западна България, част от Милевско-Конявската планинска група, в историко-географската област Краище, в Област Кюстендил.

Планината е част от Милевско-Конявската планинска група и е разположена между долината на Треклянска река (десен приток на Струма) на североизток, която я отделя от Пенкьовска планина. На югоизток долината на Добридолска река (десен приток на Треклянска река) я отделя от Земенска планина, а на север и северозапад долината на Бъзовичка река (също десен приток на Треклянска река) – от Милевска планина. На запад в района на село Уши чрез седловина висока 1148 м се свързва с Изворска планина. Дължината ѝ от север на юг е около 10 км, а ширината – 6 км. Най-високата ѝ точка връх Бели камък (1356,2 м) е разположен на около 2 км западно от село Габрешевци.

По склоновете ѝ са разположени 7 села: Брест, Габрешевци, Горни Коритен, Долни Коритен, Сушица, Трекляно, Уши. Носи името си от село Долно Кобиле.

По цялото ѝ източно подножие, между селата Трекляно и Сушица, на протежение от 11,8 км преминава участък от третокласен път № 637 от Държавната пътна мрежа Трън – Трекляно – Драговищица.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта 
 

Планини в Сърбия
Планини в Краище
Релеф на област Кюстендил
Кървав камък

Кървав камък е планина в Западна България и Югоизточна Сърбия, в историко-географската област Краище, част от Руйско-Верилската планинска редица.

Планината е част от Руйско-Верилската планинска група, като по билото ѝ от гранична пирамида 163 до гранична пирамида 173 преминава участък от държавната ни граница с Република Сърбия. От север на юг дължината ѝ е около 18 – 19 km, а ширината – до 10 km. На север чрез седловината Въргавица (1285 m) се свързва с Боховска планина, а на юг чрез седловина, висока 1605 m – с Царичка планина. На запад в Сърбия се простира до долините на реките Ерма и Божичка (ляв приток на Драговищица, от басейна на Струма), а на изток долината на Треклянска река (десен приток на Струма) я отделя от Пенкьовска планина.

Билото на планината е с посока от север на юг и е силно навълнено със средна надморска височина 1500 – 1700 m, като на югоизток силно се понижава. Най-високата точка на планината е връх Било (Бигло) (1737,1 m), разположен при гранична пирамида 167, който е най-високият връх на цялото българско Краище.

Изградена е от палеозойски нискометаморфни скали – амфиболити, шисти, филити. По билото в северната ѝ част преминава част от главния вододел на Балканския полуостров между водосборните басейни на Черно и Егейско море, като северозападните ѝ части принадлежат към първия, а останалите – към втория водосборен басейн. От нея извират реките Ерма (от басейна на Дунав) и Треклянска река (десен приток на Струма), заедно с десния си приток Бъзовичка река. Климатът е умереноконтинентален и преобладават най-вече западните и северозападните ветрове. Основните почви са кафявите горски и канелените горски. В по-голямата си част планината е обрасла с редки широколистни гори – бук, дъб, габър, явор, а по билата ѝ има обширни пасища.

Животински свят 
В планината може да се видят сърни, диви зайци, глигани, катерици, лалугери и др. От птиците се срещат гарвани, сойки, чинки, бели стършиопашки, обикновени мишелови, както и редките сокерици. От влечугите е регистрирана усойница. Срещат се и горски гущери. 

В планината и по нейните склонове общо в Сърбия и България са разположени 13 села:
 В България – 10 села: Бъзовица, Горна Мелна, Долна Мелна, Драгойчинци, Дълга Лука, Косово, Къшле, Средорек, Чешлянци и Шипковица;
 В Сърбия – 3 села: Клисура, Кострошевци и Паля.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта

Източници 

 

Планини в Сърбия
Релеф на област Кюстендил
Релеф на област Перник
Планини в Краище
Лешниковска планина

Лешниковска планина е планина в Западна България, във физикогеографската област Краище, област Перник, част от Руйско-Верилската планинска група.

Планината има яйцевидна форма, като дължината ѝ ют югозапад на североизток е около 6 км, а максималната ширина в средата – до 5 км. На запад, север и изток склоновете ѝ се спускат стръмно към Трънската котловина, а на юг долината на река Лешниковица (десен приток на Ерма) я отделя от Еловишка планина. Най-високата ѝ точка връх Златарица (1085,5 м) се издига в средната ѝ част, западно от село Студен извор. отводнява се от десните притоци на река Ерма.

За разлика от повечето планини в Краището Лешниковска планина е силно залесена с ниски широколистни гори.

В подножията на планината са разположени 7 села: Берайнци, Костуринци, Лешниковци, Радово, Стайчовци, Студен извор и Ярловци.

В планината се намират и останките от Берайнската каменна кариера Гарваница, Мала гарваница – Берайнското скално светилище, късноантичната крепост Земун, останки от римска баня между селата Ярловци и Берайнци, крепостта Градище, и Берайнската късноантична църква при оброчището „Св. Георги“.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта

Бележки 

Релеф на област Перник
Планини в Краище
Милевска планина

Милевска е планина в Западна България и Югоизточна Сърбия, в историко-географската област Краище, част от Милевско-Конявската планинска редица.

Планината е разположена в най-западната част на Милевско-Конявската планинска група, като по билото ѝ от гранична пирамида 144 до гранична пирамида 160 преминава участък от държавната ни граница с Република Сърбия. От север на юг дължината ѝ е около 15 – 16 км, а ширината – 10 – 12 км. На север чрез седловина висока 1573 м се свързва с Царичка планина, а на изток долината на Бъзовичка река (десен приток на Треклянска река) я отделя от Кобилска планина. На юг чрез седловината Славчето (960 м) се свързва с Изворска планина, а на запад, на територията на Сърбия, долината на Божичка река (ляв приток на Драговищица) я отделя от планината Варденик.

Най-високата точка на планината е връх Милевец (1732,6 m), разположен на сръбска територия, на 50 м от държавната ни граница, при гранична пирамида № 151.

Изградена е от разнообразни скали – нискокристалинни шисти, гранити, варовици и други. Преобладаващите почви са канелени, светлокафяви и планинско-ливадни. Като цяло планината е обезлесена, но тук-таме са запазени смесени гори, а билните ѝ части са заети от пасища.

В планината и по нейните склонове общо в Сърбия и България са разположени 1 град и 12 села:
 В България – 7 села: Горно Кобиле, Долно Кобиле, Драгойчинци, Киселица, Метохия, Побит камък и Чешлянци
 В Сърбия – 1 град и 5 села: Божица, Босилеград, Горна Лисина, Груинци, Долна Лисина и Милевци.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта

Източници 
 

Планини в Сърбия
Планини в Краище
Релеф на област Кюстендил
Царичка планина

Царичка планина е планина в Западна България и в Югоизточна Сърбия, във физикогеографската област Краище, част от Милевско-Конявската планинска група, в Кюстендилска и Пернишка област.

Планината е разположена от двете страни на границата ни със Сърбия, между гранични пирамиди с №№ от 160 до 163. На север чрез седловина висока 1605 м се свързва с планината Кървав камък, а на юг седловина висока 1573 м я свързва с Милевска планина. Най-високата ѝ точка е връх Острика (1670,9 м), разположен на самата граница при гранична пирамида № 161 ().

На североизточния склон на планината се намира махала Средни дел на село Шипковица, община Трън, а на югоизточния ѝ — махала Средно усое на село Драгойчинци, община Трекляно. На югозападния ѝ склон в Сърбия се намира махала Горна Царица на село Божица, по името на която е кръстена и планината.

Вижте също 
 Списък на планините в България

Топографска карта 
 

Планини в Сърбия
Планини в Краище
Релеф на област Кюстендил
Релеф на област Перник