alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Шофьор на такси

„Шофьор на такси“ () е американски филм от 1976 г. на режисьора Мартин Скорсезе по сценарий на Пол Шродър, а главната роля се изпълнява от Робърт Де Ниро.

Сюжет 

Робърт Де Ниро играе ролята на Травис Бикъл, 26-годишен младеж от Средния Запад, който по-рано е служил в Морската пехота на САЩ. Страдайки от хронично безсъние, той започва работа като таксиметров шофьор в Ню Йорк. В свободното си време или гледа порнофилми в кината, или кръжи безцелно с колата си из Манхатън. Случайността го среща с жена на име Бетси (Сибил Шепърд), която е помощничка в щаба на нюйоркския сенатор Чарлз Палантайн. Той я кани на кино, но когато разбира, че е отишла да гледа порнофилм, тя избягва веднага. Травис се чувства изгубен и изхвърлен от живота.

Веднъж в таксито се качва невръстната проститутка Айрис (Джоди Фостър), бягаща от сутеньора си. Той се опитва да я „спаси“, като я придумва да се върне при родителите си и да продължи да учи в училище, но тя не се вслушва в думите му и се връща обратно при сутеньора (Харви Кайтел). В таксито по-рано се качва и откачен бизнесмен (Мартин Скорсезе), който казва на Травис, че желае да убие жена си.

Травис си купува няколко пистолета, а по-късно става случаен свидетел на опит за ограбване на магазин. Той прострелва крадеца, а магазинерът довършва жертвата с бухалка. Травис решава да убие сенатора. Виждайки бодигардовете и хората от секретните служби, той бяга. Отива в бордея, застрелва сутеньора и още един негов служител, но самият той също е ранен от огнестрелни рани. Въпреки всичко това, той оцелява и е обявен от пресата за спасител на Айрис.

Актьорски състав

Оценки 
„Шофьор на такси“ е може би един от филмите, с които най-ярко е запомнен Скорсезе като режисьор и творец. Това е така, понеже в този филм той навлиза най-дълбоко и с най-голяма критичност в социалните пластове на съвременна Америка и кинематографски успява да въздейства на публиката. Жесток, безкомпромисен, яростен, но и по човешки нежен едновременно, филмът дължи голяма част от убедителността си на яркото присъствие на Де Ниро. Това е може би най-култовата роля на актьора, въпреки че Скорсезе го снима отново и отново в следващите си филми.

Награди и номинации 
 Златна палма - кинофестовала в Кан
 Оскар – номинации: най-добър филм, най-добра главна мъжка роля, най-добра музика и най-добра поддържаща женска роля.

Източници

Външни препратки 
 
 
 „Шофьор на такси“ в Rotten Tomatoes
 „Шофьор на такси“ movies-bg.org

Филми на Мартин Скорсезе
Филми от 1976 година
Американски криминални филми
Филми носители на Златна палма
Филми за Ню Йорк
Доситей Обрадович

Димитър Обрадович, приел по-късно монашеското име Доситей Обрадович () е сръбски писател, поет, философ рационалист, педагог, книжовник и народен будител.

Първата българка, превела Обрадович на български, е Станка Николица-Спасо-Еленина.

Биография 

Роден е ок. 1739 или 1742 г. в Чаково, (в Банат) дн. Румъния. Приема монашеството през 1757 г. Посещава много страни на Балканите и Мала Азия, Италия, Германия, Франция, Англия, Австрия и Русия. Ходил е във Видин и Букурещ. В Хале, Германия се записва студент и захвърля расото.

В края на 18 век обявява, че ще пише на простонароден език, който да бъде разбиран не само от образовани хора, но и от необразованите селяни и пастири. Въпреки това езикът на Обрадович представлява славяносръбска смесица, но не и народен език.

Печата като свое второ книжовно дело автобиографията си – „Живот и приключения на Димитри Обрадович, наречен в калугерство Доситей“.

През 1808 г. основава гимназия в Белград, която по-късно се преобразува в първия сръбски университет. Обрадович основава и богословска семинария.

Доситей Обрадович е първият сръбски министър на просвещението.

Умира в Белград на 28 март 1811 г.

Библиография 
 Живот и приключения (1783)
 Съвети за здрав разум (1784)
 Събрание на нравоучителни неща
 За славните жени

Допълнителна литература 
 Йован Деретич, „Върху творчеството и поетиката на Доситей Обрадович, печатано последователно в сп. „Књижевна историја“, 1970-1972.
 Боян Пенев, „Доситей Обрадович и българите“ (на сръбски )

Външни препратки 
  ОБРАДОВИЧ, Досифей, free-time.ru
  П. Э. П. ДОСИФЕЙ // Православная энциклопедия. М.: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия», 2007, Т. XVI, с. 65—66. ISBN 978-5-89572-028-8.
  Saveti zdravoga razuma
  Život i priključenija
  Pismo Haralampiju (1783)

Сръбски писатели
Сръбски поети
Сръбски мемоаристи
Сръбски преводачи
Слависти
Автобиографи
Християнски философи
Философи на Просвещението
Сръбски масони
Белградчани
Телефонен код

Телефонният код е вид код - поредица от цифри, които се избират в началото на телефонен номер с цел смяна на населено място и/или съобщителна мрежа.

В мрежите за телефония с фиксирани по място абонати той отговаря на населено място или район, а в мрежи за телефония за мобилни абонати телефонният код е свързан главно с мрежата на конкретния телефонен оператор.

В повечето страни се използва префикс (набор от цифри) за излизане от локалната (селищната) мрежа и влизане в националната (в България – 0), следван от кода на населеното място и номера на абоната. Например Копривщица се избира от Варна с 0 7184 ХХ ХХ, като 0 е префиксът за свързване с националната мрежа, 7184 е кодът на Копривщица, а ХХ ХХ е номерът на абоната. Когато се избира телефонен номер в друга страна, първо се избира префикс за международната мрежа (в България например той е 00, в Обединеното кралство е 009), следван от кода на страната, кода на населеното място и номера на абоната.

Кодът на България за избиране от чужбина е 359, което означава, че за набирането на абонат в Копривщица от чужбина трябва да се избере съответен префикс за международната мрежа (в Русия – 7), след него 359 (за България), 7184 (за Копривщица) и ХХ ХХ (за конкретния абонат). Прието е префиксът за изход от местната мрежа и вход в международната мрежа (различен при разните оператори) да се означава с „+“, при което горният пример би изглеждал като „+ 359 7184 ХХ ХХ“.

В някои страни, например Франция, Швейцария, Дания, България и Италия, телефонният номер на абоната е национален (т.е. обединява номера на абоната в селището и неговия код) и се избира по еднакъв начин от цялата страна, дори когато става въпрос за разговор в рамките на едно и също населено място. В други страни телефонният код е задължителен само при избиране на телефонен номер в друго населено място.

Мобилните телефони също имат телефонни кодове за достъп в зависимост от оператора.

В Съединените американски щати под телефонен код се имат предвид първите 3 цифри на телефонния номер. Номерата в САЩ са във формат XXX XXX XXXX, където първата тройка XXX е телефонният код. Например 650 123 4567 е телефонен номер с код 650 в Калифорния за градовете Бърлингейм, Сан Матео, Пало Алто, Редуд Сити, Менло Парк, Маунтин Вю и южни предградия на Сан Франциско.

Вижте също 
 Списък на градовете в България по телефонен код
 Списък на страните по телефонен код
 Списък на телефонни кодове в Северна Америка

Системи за кодиране
Телефония
География на Лихтенщайн

Природата на Лихтенщайн дължи красотата си изключително и само на 2 компонента, свързани неразделно — Алпите и долината на Рейн.

Над Вадуц се намире връх Три сестри, познат със своята красота.

Малките селца и ферми, сгушени в ръкавите на Рейн и стоящи под достолепни планински върхове, са като визитна картичка на Лихтенщайн.
Държавно устройство на Лихтенщайн

Лихтенщайн е конституционна монархия. Управлява се от княз Ханс-Адам II.

Това е единствената държава в Европа, в която жените все още нямат право да гласуват.

Законодателна власт 
Парламентът се състои от 25 депутати, избирани на всеки 4 години.

Външни препратки 

Политика на Лихтенщайн
Лихтенщайн
Никола Станчев

Никола Станчев Николов (бай Кольо) е български борец и първият българин, спечелил олимпийска титла в историята на българския спорт.

Биография 

Роден е на 11 септември 1930 г. в с. Твърдица, Бургаско. Състезател по борба в свободния и класическия стил.

Спортната си кариера започва като на летните олимпийски игри в Мелбърн през 1956 г. става олимпийски шампион по свободна борба в категория до 79 кг. Побеждава Георгий Схиртладзе (СССР). Губи от Кацурамото (Япония). Събира 5 наказателни точки и трябва да побеждава само с туш съперниците си. Печели с туш срещу Щер (Германия) и Линдбланд (Швеция), а на финала отново с туш срещу Ходж (САЩ).

Той е първият олимпийски шампион на България и светът изслушва за пръв път българския химн на олимпийски игри. Златният медал му връчва председателя на БОК генерал-полковник Владимир Стойчев.

Печели сребърен медал от турнира за световната купа в Истанбул (1956). Балкански шампион през в Истанбул (1956). През кариерата си е 11 пъти шампион на България, 8 пъти в свободния стил и 3 пъти в класическия стил.

Въпреки славата и успехите на тепиха, животът на Никола Станчев след прекратяване на спортната кариера не е лек. Работи като треньор. Живее със скромна пенсия от 1990 г. Подпомаган е от известни български борци и треньори.

В бургаски комплекс „Меден рудник“ спортна зала е наименувана „Никола Станчев“. Треньора Райко Петров го нарича „Гагарин на българския спорт“, а колегата и приятеля му Боян Радев „Патриарх на големия български спорт“.
Никола Станчев умира на 13 юли 2009 година. Негов паметник в с. Твърдица е открит през 2011 г.

Източници 

Български борци
Български олимпийски шампиони
Български треньори по борба
Хора от област Бургас
Списък на страните по телефонен код

Следва списък на телефонни кодове (префикси) за достъп до вътрешните телефонни мрежи на страните (независими държави с техни части и зависими територии) в света, както и до международни спътникови системи („Инмарсат“, „Иридиум“, „Турая“).

Източници 

 Телефонни кодове на градове и държави 

Списъци на страни
Телефония
Слободан Йованович

Слободан Йованович () е сръбски политически и държавен деец, учен (професор, юрист, историк), книжовник и общественик. Бил е председател на Сръбската кралска академия.

Роден е на 3 декември (стар стил 21 ноември) 1869 г. в Нови Сад в семейството на политика Владимир Йованович и Йелена. През лятото на 1872 г. той и семейството му се местят в Белград. През 1879 г. постъпва в Първа белградска гимназия.

След като на 29 септември 1890 г. завършва право в Женева, Йованович постъпва на дипломатическа служба през 1892 г. Служи няколко години като аташе в сръбската дипломатическа мисия в Константинопол от 1893 г., след което се отдава на научна дейност. От 1897 до 1939 г. е професор в Белградския университет, дългогодишен декан на Юридическия факултет, 2 пъти е бил заместник-ректор.

През Втората световна война Йованович е член на югославското правителство в изгнание. От 27 март 1941 до 9 януари 1942 г. е вицепремиер на Югославия. От 1941 до 1942 г. е министър на правосъдието на Югославия. От 11 януари 1942 до 26 юни 1943 г. е министър-председател на югославското емигрантско правителство в Лондон, както и министър на вътрешните работи и представител на министъра на външните работи на Югославия. Той е министър-председател, министър на вътрешните работи и представител на министъра на армията, военноморския флот и военновъздушните сили на Югославия от 9 януари 1942 до 2 януари 1943 г. Втори заместник-председател е на Министерския съвет от 26 юни до 10 август 1943 г.

Осъден е задочно на 20 години затвор след края на Втората световна война през юли 1946 г.

Почива на 12 декември 1958 г. в 6:30 сутринта в Лондон.

Някои трудове 
 „Светозар Маркович“, 1903
 „Макиавели“
 „Политически и правни изследвания“
 „Водачи на Френската революция“
 „Сръбско-българска война“, 1901

Външни препратки 
 Биография на английски 

Академици на Сръбската академия на науките и изкуствата
Юридически факултет (Белградски университет)
Възпитаници на Белградския университет
Възпитаници на Женевския университет
Министър-председатели на Югославия
Вицепремиери на Югославия
Министри на вътрешните работи
Министри на правосъдието
Югославски министри
Сръбски дипломати
Сръбски историци
Сръбски юристи
Родени в Нови Сад
Починали в Лондон
Сърби във Великобритания
Джеси Джексън

Джеси Луис Джексън-старши () е американски активист за граждански права и баптистки пастор.

Кандидатира се за президентската номинация на Демократическата партия през 1984 и 1988 г., а в периода 1991-1997 е „сенатор в сянка“ на Вашингтон, окръг Колумбия.

Джексън е основател на People United to Save Humanity (PUSH) и National Rainbow Coalition, като и двете са организации с нестопанска цел, които се сливат през 1996 г. Баща е на Джеси Джексън-младши (р. 1965), който се занимава с политика.

Роден е на 8 октомври 1941 г. в бедно семейство в Грийнвил, Южна Каролина.

Защитници на граждански права на афроамериканците
Членове на Демократическата партия (САЩ)
Американски духовници
Американски политици
Афроамериканци
Баптисти от САЩ
Родени в Южна Каролина
Нона Гаприндашвили

Нона Гаприндашвили () е грузинска и съветска шахматистка.

Тя е 5-и световен шампион по шахмат за жени от 1962 до 1978 г. По продължително владеене на световната титла за жени заема второ място – с 1 година по-малко от Вера Менчик. Родена е в Зугдиди, Грузинска ССР на 5 март 1941 г.

Гаприндашвили е първият гросмайстор при жените (1976 г.) и първата шахматистка, получила званието гросмайстор при мъжете (1978 г.). Печели първенството по шахмат на СССР за жени пет пъти, два пъти купата на европейските шампиони за жени, десет шахматни олимпиади с отбора на СССР. Тя е първата носителка на наградата „Шахматен Оскар“ (1982 г.).

Източници

Литература 
 Гаприндашвили, Н. Т. Предпочитаю риск. М., 1977.

Грузински шахматистки
Съветски шахматистки
Драматургия

Драматургия се нарича изкуството на театралната композиция и представянето на основните драматични елементи на сцена. Някои автори работят както върху сценария, така и върху драматургията. Други работят съвместно със специалисти, наречени драматурзи, при адаптирането на даден сценарий за сцената. Съществува както театрална драматургия, така и филмово и телевизионно адаптиране на даден сценарий за филм, реклама или телевизионно предаване в киното и телевизията от специалиста драматург.

Вижте също 
 Театър, Пиеса
 Сценография, Сценична архитектура
 Хореография

Театър
Засаждане

Ако със сеитбата се създава посев чрез заравяне (инкорпориране) на семето в почвата на определена дълбочина, то чрез засаждането се създава посев или насаждение чрез заравяне на клубени, кореноплоди, предварително произведен разсад или посадъчен материал. Ето защо, еднакво погрешно е да се каже „засадих пшеницата“ и „засях ябълки“ (освен ако не става дума за сеитба на семена от ябълки, от които ще се произведат подложки).

Засаждане на клубени 
Клубени са вегетативни части на растението, които както за ядене така стават и за размножаване. Видове клубени са картофи, лук, цвекло, джинджифил и др. Засаждането на картоф в промишлени посеви обикновено е редово, а в малки – гнездово. Първият начин позволява механизирано отглеждане и прибиране на културата. Обикновено се засаждат клубени с маса 50–60 грама и необходимото количество за 1 дка е 200–250 кг. За големи площи се използва картофосадачна машина.

Засаждане на разсад 
Чрез разсад се отглеждат редица зеленчукови култури – домати, пипер, патладжан, зеле и др., а от полските култури чрез разсад се отглежда тютюна.
Производството на разсад става най-често в култивационни съоръжения, а след достигане на определен размер и фаза, разсадът се изнася и засажда на полето. Едновременно с разсаждането става и поливане на засадените растения. За засаждането на големи площи се използват разсадосадачни машини.

Засаждане на щеклинги 
Това е единственият начин за семепроизводство на някои култури – цвекло, моркови, зеле и др.

При цвеклото и морковите, след изваждане на кореноплодите наесен се запазват елитни кореноплоди, които се съхраняват в специални траншеи (ровници). Елитни глави от зеле се съхраняват в тъмни и сухи помещения. Засаждането става от края на ноември до февруари. Полето се засаждането им се маркира, изкопават се бразди, в които се заравят щеклингите.

Засаждане на трайни насаждения 
За засаждане на овощни градини и лозя се използва присаден върху дива подложка културен сорт и вкоренен посадъчен материал. Посадъчният материал се произвежда в специализирани разсадници.

Създаването на трайни насаждения е сложна дейност и е свързана с големи инвестиции, поради което ще бъде разгледана отделно.

Вижте също 
 Сеитба
 Общо земеделие
 Списък на земеделски теми

Земеделие
Култивационни съоръжения

Култивационните съоръжения са такива съоръжения, в които се постига контрол върху някои или много метеорологични елементи. Отглеждането на култури в култивационни съоръжения е необходимост, от една страна за разсадопроизводство, а от друга – за преодоляване на сезонността при производството и консумацията на прясна растителна продукция.

Ниски култивационни съоръжения 
При тези култивационни съоръжения хората извършващи манипулации са извън съоръжението.

 Прости защитни съоръжения
 Защитен тунел. Най-често има дължина 10–15 м, ширина 1 м и височина 80 см. Състои се от метални, дървени или пластмасови полуобръчи, покрити с фолио. Използва се за производство на листни зеленчуци или на разсади.
 Защитена леха. Представлява леха с размер на защитения тунел, от двете страни на която се издигат 20–30 см тирове, върху които се поставят рамки с фолио.
 Топла леха. Това е вариант на защитената леха, при която под почвения пласт се поставя 20–30 см пласт от биотопливо (оборски тор).
 Тунел с водно отопление. Има размерите и формата на защитения тунел, но при него се използва допълнително отопляване чрез топла вода.

 Парници. Това са отопляеми с биотопливо, прости култивационни съоръжения, изградени на постоянно място. Състоят се от парников трап, парникова каса и парникова рамка. Биват:
 Едноскатни – рамката се повдига само от едната страна
 Двускатни – има 2 рамки, за повдигане и работа в парника от двете страни

 Парници с техническо отопление. При тези парници освен биотопливо се използва парно или водно отопление

Оранжерии 
При тези култивационни съоръжения са защитени както растенията, така и работещите в тях хора.

 Студени полиетиленови оранжерии. При тях се използва защитният ефект на защитените тунели.
 Топли полиетиленови оранжерии. При тях се използват отоплени с биотопливо лехи или техническо отопление – вода или пара.
 Стоманено-стъклени оранжерии. Този тип оранжерии се изграждат най-често в комплекс със значително по-голяма площ и се извършва контрол върху няколко фактора:
 На топлината – чрез техническо отопление
 На топлината и светлината – чрез техническо отопление и допълнително осветление за удължаване на дължината на деня през зимата
 На топлината, светлината и влажността на въздуха – чрез допълнително оросяване.

Вегетационни къщи 
Този вид култивационни съоръжения обикновено се използват в научните институти за максимален контрол върху няколко климатични фактори – топлината, влагата, светлината и пр.

Вижте също 
 Списък на земеделски теми
 Аграрни науки

Земеделие
Агрометеорология
Български туристически съюз

Българският туристически съюз (съкратено БТС) е независимо, доброволно, непартийно и неправителствено сдружение с идеална цел, основано на 27-28 август 1895 г. на Черни връх във Витоша под ръководството на писателя Алеко Константинов (Щастливеца), който е считан за патрон на съюза.

Членство, дейност 
Членове на съюза могат да бъдат физически и български юридически лица. Макар че е известен като организация главно за пешеходен туризъм, съюзът насърчава развитието и на други форми на туризъм и отдих, както и родолюбива, природолюбива и екологична дейност. Стимулира специфични спортове като алпинизъм, спортно ориентиране, спелеология (пещернячество).

Сред инициативите на съюза е Движение 100 национални туристически обекта, водещо началото си от 1966 г. БТС е организатор на движението „Опознай България – Стоте национални туристически обекта“. От 1 януари 2005 г. БТС стартира Движението „Покорител на десетте планински първенци“.

БТС разполага общо с 410 обекта за подслон, включително: 219 хижи с 13 062 легла, 26 заслони с 283 легла, 33 дома с 2394 легла, 33 туристически спални с 1296 легла, 13 къмпинга с 383 легла.

Печатни органи: вестник „Ехо“ и списание „Български турист“.

Официалният празник на организацията се чества в последната неделя на август.

Европейски маршрути 

БТС съвместно с Федерацията на европейските пешеходни асоциации поддържа т.нар. европейски пешеходни маршрути, като 3 от тях преминават през България:
 Е-3: Ардени – Ерцгебирге – Карпати – Стара планина – Черно море, с дължина около 8250 км. Част от него е българският маршрут Ком-Емине.
 Е-4: Гибралтар – Пиренеи – Алпи – Карпати – Рила – Пирин – Олимп – Кипър, с дължина около 10 000 км. Българската му част, известна като „Четирите планини“, включва Витоша – Верила – Рила – Пирин – Славянка.
 Е-8: Атлантически океан – Северно море – Рейн – Майн – Дунав – Карпати – Рила – Родопи – Босфор. В България маршрутът е с дължина около 600 км.

Известни деятели 
 Алеко Константинов (1863 – 1897), писател и общественик
 Димитър Пешев (1894 – 1973), юрист и общественик
 Кирил Вазов (1855 – 1943), медик и общественик

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт на БТС

 
туристически
Организации в София
Основани в България през 1895 година
Тора

Тора (, „учение“, „закон“) е понятие в юдаизма, обхващащо традиционното религиозно право.

В тесен смисъл Тора съответства на Петокнижието, първите пет книги на Библията. Освен тях равинистичният юдаизъм отнася към Тора и Устния закон, смятан за традиция с авторитета и древността на Петокнижието, която обаче в продължение на столетия е предавана само в устна форма от поколение на поколение, докато е фиксирана в писмените текстове на Талмуд и Мидраш.

Бележки 

Юдаизъм
800



Събития 
 25 декември – Карл Велики е коронован за император на Свещената Римска империя от папа Лъв III.

Родени

Починали
Андре Бретон

Андре Бретон () e френски писател и поет, един от основоположниците на сюрреализма.

Биография 
Роден е на 19 февруари 1896 г. в Теншбре (Орн), Нормандия в скромно семейство.

По желание на родителите си започва да учи медицина. През 1916 г. е мобилизиран в Нант, където се запознава с Жак Ваше, млад мъж, който смята живота си за произведение на изкуството и се самоубива на 24-годишна възраст. Ваше оказва значително влияние върху Бретон, независимо, че не оставя след себе си нищо друго освен военновременните си писма.

През 1919 г. Андре Бретон, Луи Арагон и Филип Супо основават обзорното списание „Литература“ (Littérature). Поддържа близки контакти с дадаиста Тристан Цара. В „Магнитни полета“, написани съвместно със Супо, той осъществява на практика принципа на автоматичното писане.

През 1924 г. публикува „Първи манифест на сюрреализма“, който става теоретичната основа на движението, обхванало по-късно цяла Европа и всички области на изкуството. Около Бретон се сформира група, съставена от Филип Супо, Луи Арагон, Пол Елюар, Рене Кревел, Мишел Лерис, Робер Десно и др.

През 1927 г. влиза в Комунистическата партия, от която е изключен през 1933 г. Негов основен източник на доходи е продажбата на картини в художествената галерия, която основава.

Обезпокоен от политиката на вишисткото правителство, Бретон емигрира в САЩ през 1941 г. и се завръща в Париж след края на Втората световна война, през 1946 г. До края на живота си стимулира развитието на втора група сюрреалисти, наречена „Ла Бреш“ (1961 – 1965).

Умира в Париж на 28 септември 1966 г.

Произведения 
 Два манифеста на сюрреализма, София: ЛИК, 2009, ISBN 954-607-301-6

Външни препратки 

 

Френски поети
Френски писатели
Френски есеисти
Френски публицисти
Дадаизъм
Сюрреализъм
Френски комунисти
Троцкисти
Нормандци
Починали в Париж
Катовице

Катовѝце (; ; ) е полски град, разположен на бреговете на реките Клодница и Рава, в южната част на Полша. Това е столицата на Силезкото войводство от създаването ѝ през 1999 г. Населението на града е 307 233 жители (за 2012 г.), докато метрополията и предградията наброяват 3 500 000 жители (според данните за 2007 г.). Градът е обособен в отделен окръг (повят) с градска площ 164,64 км2. Катовице е център на Горносилезката Метрополия.

География 

Катовице е разположен в източната част на Горна Силезия, на Катовицките възвишения, които са част от Силезийските възвишения. През града протичат реките Рава и Клодница.

История 

Мястото, където днес се намира Катовице, е завладяно от Полша през 10 век. Катовице е основан през 19 век. През 1865 г., докато е под пруска власт, получава статут на град.

От 1953 до 1956 г. носи името Сталиногрод.

Население 

Според данни от полската Централна статистическа служба, към 1 януари 2014 г. населението на града възлиза на 304 362 души. Гъстотата е 1 849 души/км2.

Демография по-години:

 1783 – 294 души
 1845 – 1326 души
 1870 – 6780 души
 1910 – 43 173 души
 1924 – 112 822 души
 1939 – 134 000 души
 1945 – 107 735 души
 1950 – 175 496 души
 1960 – 269 926 души
 1970 – 305 000 души
 1980 – 355 117 души
 1987 – 368 621 души
 1997 – 348 974 души
 2008 – 309 621 души

Икономика 

Катовице е един от най-важните градове в икономическо отношение в Полша, център на миннодобивната промишленост. В Катовице се намира централата на една от най-големите банки в Полша „ИНГ Банк“ (ING Bank Śląski)

Туризъм 

Катовице не е сред развитите в туристическо отношение градове в Полша. Сред забележителностите на града са:
 Спортната и концертна зала „Сподек“
 Най-голямата в Полша зоологическа градина
 Катедралата „Христос крал“
 Паметникът на силезийските въстаници

Известни личности

Родени в Катовице 
 Курт Голдщайн (1878 – 1965 г.), невролог
 Мария Гьоперт-Майер (1906 – 1972 г.), физичка
 Роман Огаза (1952 – 2006 г.), полски футболист
 Ян Фурток (родена 1962 г.), полски футболист
 Йежи Кукучка (роден 24 март 1948 – починал 24 октомври 1989), полски алпинист

Починали в Катовице 
 Феликс Нец (1939 – 2015 г.), полски поет и драматург

Други 
 Калуди Калудов (роден 1953 г.), български оперен певец, преподава в града от 2003
 Войчех Киляр (1932 – 2014 г.), полски композитор, учи и преподава в града през 1948 – 1959

Фотогалерия

Побратимени градове 
  Кьолн (Германия)
  Гронинген (Холандия)
  Мишколц (Унгария)
  Мобил (САЩ)
  Оденсе (Дания)
  Острава (Чехия)
  Сент Етиен (Франция)
  Сейнт Франсис (САЩ)

Бележки

Външни препратки 
 Portal Katowice
 Katowice 

 
Градски окръзи в Силезко войводство
Носители на орден „Знаме на труда“
Бялисток

Бялѝсток (; ; ) е град в Североизточна Полша, столица на Подляското войводство. Административно е обособен в отделен окръг (повят) с площ 102,13 км2.
Също така е административен център на Бялистошки окръг, без да е част от него.

География 
Градът е главен център на историческата област Подлясия. Разположен е във физикогеографската област Североподляска низина.

Население 
Населението на града възлиза на 294 298 души (2010). Гъстотата е 2882 души/км2.

Демографско развитие:

История 
Бялисток е основан през 14 век. Според легендата, точната година е 1320. От 1796 г., след третата подялба на Полша, е в състава на Прусия, от 1806 до 1918 – част от Руската империя, от 1918 до 1939 г. е в състава на Полската държава, между 1939 и 1941 е присъединен към СССР, а през 1941 година от Германия в хода на Втората световна война. След отвоюването му от съветските войски на 20 септември 1944 е върнат на Полша.

При избухването на Балканската война един човек от Бялисток е доброволец в Македоно-одринското опълчение.
Градът е бил столица на Бялистошкото войводство в периода (1921-98).

Спорт 
Градът е дом на футболния клуб Ягельоня Бялисток.

Личности

Родени в Бялисток 
 Евгений Аниско, македоно-одрински опълченец, 19-годишен, ученик, 3 рота на 10 прилепска дружина, медал
 Дзига Вертов (1896 – 1954), режисьор
 Александра Екстер (1882 – 1949), художничка
 Людвик Заменхоф (1859 – 1917), езиковед, създател на езика есперанто
 Борис Кауфман (1897 – 1980), оператор
 Максим Литвинов (1876 – 1951), политик
 Яков Перелман (1882 – 1942), писател
 Кшищоф Ниткевич, римокатолически духовник, сандомежки епископ

Фотогалерия

Външни препратки 
 VisitBiałystok.com

Бележки 

 
Градски окръзи в Подляско войводство
Гдиня

Гдѝня (; ; ) е пристанищен град в северна Полша, Поморското войводство. Административно е обособен в отделен окръг (повят) с площ 135,14 км2.
Градът е част от агломерацията Труймясто.

География 
Градът се намира в областта Кашубия, която е част от историческия регион Померелия (Гданска Померания). Той е разположен край Гданския залив, на Балтийско море, северно от град Гданск. На север граничи с Пуцки окръг, на запад с Вейхеровски и Картузийски окръзи и на юг със Сопот и Гданск.

История 
За първи път селището се споменава през 1253 година.

През 1772 г. според Първата подялба на Полша влиза в състава на Прусия, където остава до 1920 г. под името Гдинген (). Гдиня има статут на град от 1926 година. След края на Първата световна война в града е изградено голямо пристанище.

Население 
Населението на града възлиза на 248 939 души (2012 г.). Гъстотата е 1842 души/км2.

 Демографско развитие

Спорт 
Градът е дом на футболния клуб Арка (Гдиня)

Фотогалерия

Побратимени градове 
  Олбор, Дания
  Калининград, Русия
  Плимут, Англия

Бележки

Външни препратки 
   www.trojmiasto.pl (на полски и английски)
 Open Directory Project – Гдиня 
 ChefMoz Dining Guide – Гдиня 

 
Градски окръзи в Поморско войводство
Пристанищни градове в Полша
Пристанищни градове на Балтийско море
Сосновец

Сосно̀вец () е град в Южна Полша, Силезко войводство. Административно е обособен в самостоятелен градски окръг (повят) с площ 91,06 км2.

Името на града произлиза от полската дума sosna („бор“), заради боровите гори, които са били разпространени в околностите му преди 1830 г. Първоначалното име на града е било Сосновице (Sosniwice). Има още 5 селища, носещи името Сосновец в околностите на Келце, Лодз и Ополе.

География 

Градът се намира в историческата област Малополша (Заглембе Домбровске), североизточно от Катовице. Част е от Горносилезката метрополия имаща население над 2 млн. души.

Население 

Според данни от полската Централна статистическа служба, към 1 януари 2014 г. населението на града възлиза на 211 275 души. Гъстотата е 2 320 души/км2.

Демография
 1902 – 61 000 души
 1911 – 98 748 души
 1921 – 86 497 души
 1939 – 129 610 души
 1946 – 77 853 души
 1960 – 131 654 души
 1970 – 144 700 души
 1980 – 246 082 души
 1990 – 259 353 души
 2000 – 234 486 души
 2008 – 221 259 души

Спорт 

 Футболният клуб на града се нарича „Заглембе“. Носител на Купата на Полша през годините: 1962, 1963, 1977, 1978.
 KP Polska Energia Sosnowiec, мъжки волейболен отбор, играещ в Полската волейболна лига.

Личности

Родени в Сосновец 
  Станислав Ановски (Антоляк), македоно-одрински опълченец, 23-годишен, техник, ІV клас, 3 рота на 7 кумановска дружина
 Владислав Шпилман, полски пианист и композитор
 Ян Кепура, полски оперен певец и актьор

Фотогалерия

Бележки

Външни препратки 
 Stary Sosnowiec
 wikiZaglebie  

Градове в Силезко войводство
Градски окръзи в Силезко войводство
Носители на орден „Знаме на труда“
Радом

Ра̀дом () е град в Централна Полша, Мазовско войводство. Административно е обособен в отделен окръг с площ 111,80 km2. Също така е административен център на Радомски окръг без да е част от него. Населението на града е около 220 000 души (2013).

География 

Градът се намира в историческата област Малополша. Разположен е на 100 километра южно от столицата Варшава край река Млечна.

История 

Радом възниква през VIII-IX век в долината на река Млечна, приблизително на мястото на днешния Стар град. През втората половина на X век е укрепено селище с ров и стена, наричано Пиотровка, вероятно заради църквата „Свети Петър“. Скоро то се превръща във важен административен център близо до границата между Малополша и Мазовия. Първото споменаване на града под името Радом е в папска вула от 1155 година.

През втората половина на XIII век Радом получава градска харта от княз Болеслав V. През 1350 година крал Кажимеж III Велики създава Новия град с кралски замък, защитни стени и сграда на общината. През 1364 година градът получава нова харта с Магдебургско право. През 1376 година той става седалище на староста, като през този период достига най-големия си разцвет.

Население 

Населението на града възлиза на 219 703 души (2013 г.). Гъстотата е 1965 души/км2.

Известни личности 
 Родени в Радом
 Лешек Колаковски (1927 – 2009), философ
 Станислав Лоренц (1899 – 1991), изкуствовед
 Яцек Малчевски (1854 – 1929), художник

Фотогалерия

Бележки 

 
Градски окръзи в Мазовско войводство
Келце

Кѐлце () е град в Южна Полша, столица на Швентокшиското войводство. Административно е обособен в отделен окръг (повят) с площ 109,65 км2. Също так е административен център на Келецки окръг без да е част от него.

География 
Градът се намира в северната част на историческата област Малополша. Разположен е в подножието на Швентокшиските планини край река Шилница. Отстои на 116 километра североизточно от Краков, на 134 километра източно от Ченстохова, на 80 километра югозападно от Радом и на 185 километра южно от Варшава.

История 
За пръв път селището е споменато в писмен документ през 1081 година.

Получава градски права през 1364 година.

Население 
Населението на града възлиза на 201 815 души (2012 г.). Гъстотата е 1841 души/км2.

Демографско развитие

Природа 
Източно от града се намира Швентокшиски народен парк.

Спорт 
Градът е дом на футболния клуб Корона (Келце).

Личности

Родени в града 
 Олгерд Войташевич (1916 – 1995), езиковед китаист, преводач, професор във Варшавския университет
Лешек Дрогош – полски боксьор, олимпийски медалист
Едмунд Нижурски – полски писател
 Рафал Олбински – полски художник
 Густав Херлинг-Груджински – полски писател и журналист

Градове партньори 
  Гота, Германия
  Виница, Украйна
  Рамла, Израел
  Чепел (Будапеща), Унгария
  Херлинг, Дания
  Оранж, Франция

Фотогалерия

Източници 

 
Градски окръзи в Швентокшиско войводство
Източнославянски езици

Източнославянските езици са потомци на староруския, един от ранните славянски езици, който е наследник на предполагаемия праславянски език.

Обща характеристика 
Когато започва да се използва като писмен език, руският много прилича на другите славянските езици. По онова време започват, но не са силно развити, процесите на определение на фонетичните особености: носовките доста рано преминават: ą в у, а ę в 'а (я), но еровете са устойчиви, а ять, макар че загубва през староруския период (14 — 15 век) своето отделно, дифтонгично (и-е) звучене, се пише дори до реформата в правописа след Октомврийската революция (1917). По-късна промяна, за която източнославянските езици често са наричани „мелодични“, е добиване, в по-голяма степен в руски отколкото в украински и беларуски, на мекост на съгласните пред предните гласни в езика. В източнославянските езици виждаме също и „пълногласие“: преминаване *ор*, *ол*, *е_л*, *е_р* („е_“ тук се бележи старото ять) в *оро* („корова“; ср. крава), *оло* и *еле* („молоко“, ср. „мляко“/„млечен“), и *ере* („берег“; ср. „бряг“/„брега“).

Морфологични и синтактични особености сближават източнославянските езици със западнославянските; най-важната особеност е по-ранната от южнославянските езици загуба на сложната система на миналите времена. Също така източнославянският (особено руският) синтаксис има тенденция към описателни конструкции. Падежната флексия е напълно жива и съвпадения в падежите са редки.

Исторически развой 
До 15 век руският е една цялост; макар да съществува диалектен развой в Украйна и Беларус, той е доста слаб — гражданин от Велика Русия може да разбира лесно гражданин от „малките“ Русии. След 14 век езиците започват да се променят в разни посоки. Има две тенденции, които отделят руския от беларуския и украинския: редовно използване на черковнославянските думи, които са от стара България, и отдалеченост от Полша, която има безспорно влияние както върху беларуския, така и върху украинския (ср. „хлопец“ при пълногласно „холоп“). Като последствие от това, в литературния руски език има чужди за народната реч думи, които трудно биха се намерили в другите източнославянски езици. Освен всичко това, политическата ситуация в стара Русия накара Русия да загубва нейните стари територии и те да станат отделни нации.

Източнославянски езици 
 Беларуски език
 Украински език
 Руски език
 Русински език
Славия

Името Славия може да се отнася до:

Панславизъм 
Славия е името на обединената славянска държава, създаването на която прокламира панславизмът.

В България 
 ПФК „Славия“ – футболен отбор от София, България;
 Славия – стадион в София, България, на който играят домакинските си мачове ПФК „Славия“ и ХК „Славия“;
 ВК „Славия“ – волейболен клуб от София, България;
 БК „Славия“ – баскетболен клуб от София, България;
 ХК „Славия“ – хокеен клуб от София, България;
 „Славия“ – футболен клуб от Ново село, област Видин, България;
 „Славия“ – някогашен футболен клуб от Пловдив, България.

В Беларус 
 „Славия“ – футболен клуб от град Мозир, Беларус.

В Босна и Херцеговина 
 ФК „Славия“ – футболен клуб от Сараево, Босна и Херцеговина.

В Словения 
 ХК „Славия“ – хокеен клуб от Любляна, Словения.

В Чехия 
 СК „Славия“ – футболен отбор от Прага, Чехия;
 ХК „Славия“ – хокеен клуб от Прага, Чехия.
 СК Моравска Славия – футболен отбор от град Бърно.
 СК Ханацка Славия – футболен отбор от град Кромержиж.
 Кафене „Славия“ – емблематично пражко кафене от края на 19 век.
Георги Пеев (футболист)

Георги Иванов Пеев е бивш български футболист, полузащитник.

Роден в град София на 11 март 1979 година, има три деца, две дъщери Ванеса и Адриана от бившата си жена Боряна и син на име Георги от настоящата си жена Цветелина.

Кариера 
Пеев започва кариерата си софийския Локомотив. Той прави официалния си дебют за отбора в мач срещу Литекс на 8 август 1998. Той влиза като резерва и играе 13 минути. На 5 декември 1998 вкарва първия си гол в професионалния футбол срещу Спартак (Варна) в 10-ата минута от срещата. Когато Пеев е на 21 години, той е открит от мениджърът на Динамо Киев – Валери Лобановски и подписва договор на стойност 2,5 милиона евро. Той е играл и за ФК Днипро. През 2007 Пеев се мести в Русия за да подпише с ФК Амкар Перм. Там той има двама български съотборници – Мартин Кушев и Захари Сираков. През 2008 той е избран за любимец на публиката на руското първенство и получава рядък револвер от 1936 г., използван от Червената армия.

Международна кариера 
Десният полузащитник, известен със своята бързина, е част от българския отбор за Евро 2004. Между 1999 и 2007, Пеев участва в повече от 40 мача за националния отбор на България. На 10 май 2010, след поредицата му силни изяви за клубния му отбор, Пеев е повикан в националния за приятелската среща срещу Белгия. На 27 март 2011, Георги обявява оттеглянето си от международния футбол.

Успехи 
 Динамо Киев
 Украинска Премиер Лига (3): 2001, 2003, 2004
 Купа на Украйна (2): 2003, 2005
 Украинска Супер Купа (1): 2004

Статистика по сезони 
 Локомотив (Сф) – 1998/пр. - „А“ група, 2/0
 Локомотив (Сф) – 1998/99 – „А“ група, 19/1
 Локомотив (Сф) – 1999/00 – „А“ група, 25/8
 Локомотив (Сф) – 2000/ес. - „А“ група, 13/5
 Динамо – 2001/пр. - Украинска Премиер Лига, 13/1
 Динамо – 2001/02 – Украинска Премиер Лига, 25/6
 Динамо – 2002/03 – Украинска Премиер Лига, 22/1
 Динамо – 2003/04 – Украинска Премиер Лига, 10/1
 Динамо – 2004/05 – Украинска Премиер Лига, 11/1
 Динамо – 2005/ес. - Украинска Премиер Лига, 4/1
 Днипро – 2006/пр. - Украинска Премиер Лига, 10/1
 Амкар – 2007 – Руска Премиер Лига, 29/2
 Амкар – 2008 – Руска Премиер Лига, 30/4
 Амкар – 2009 – Руска Премиер Лига, 28/2
 Амкар – 2010 – Руска Премиер Лига, 23/4
 Амкар – 2011 – Руска Премиер Лига, 38/4
 Амкар – 2012 – Руска Премиер Лига, 24/5

Източници 

Български футболисти
Футболисти на Локомотив (София)
Футболисти на Динамо Киев
Български футболисти в Русия
Български футболисти в Украйна
Белги

Белгите са група гало-германски народи, живели между Ла Манш и река Рейн поне от III век пр.н.е. Първото записано сведение тях е от 58 г. пр.н.е., когато Юлий Цезар разполага легионите си в римската провинция Нарбонска Галия и започва завладяването на останалата част от Галия. През 56 г. пр.н.е. той се сблъсква с група племена в северната част на областта, които са петнадесет на брой и живеят покрай крайбрежието на морето – между реките Рейн и Лигер (днешна Лоара).

Историците от XIX и началото на XX век дълго време се занимават с проблема дали белгите са келтски или германски племена. В „Записки за Галската война“ Цезар пише, че Галия е разделена на три части, обитавани от аквитани, белги и гали. От това би следвало, че белгите са различни от галите. От друга страна, той казва: horum omnium fortissimi sunt Belgae („от всички гали белгите са най-храбри“).

Племена от групата на белгите 
В книгата си Цезар включва към белгите следните племена:

 Амбиани
 Атребати
 Адуатуки
 Беловаки
 Церози
 Калети
 Кондрузи
 Ебурони
 Менапии
 Морини
 Нервии
 Пемани
 Реми
 Суесиони
 Велиокаси
 Виромандуи

Споменатото по-късно племе на тунгрите вероятно е друго име на ебуроните, доколкото Цезар изтребва напълно това племе. Други племена, причислявани към белгите, са левките, треверите и медиоматриките. Посидоний включва също и армориканите в Бретан. След римското завладяване страната на белгите е наричана от римските автори Галия Белгика. Тя се простира от Лутеция (Париж) на юг до река Рейн на север и изток.

По времето на Цезар белгите преминават Ламанша и се настаняват в Южна Англия, където техни градове стават Магнус Портус (днес Портсмът) и Вента Белгарум (Уинчестър).

Белгите участват във въстанието на Версенжеторикс през 52 г. пр.н.е. След окончателното им покоряване Цезар обединява трите части на Галия (териториите на белги, гали и аквитани) в една огромна провинция (Gallia Comata), която по-късно е реорганизирана от Октавиан Август според традиционното ѝ културно разделение. Северната част, римска Белгика, се простира на изток до Рейн и от Северно море до езерото Lacus Brigantinus (дн. ез. Констанс), включвайки части от днешна Западна Швейцария. Столица на Белгика е град Реми (дн. Реймс).

При Диоклециан провинцията е разделена на две части: Белгика Прима със столица Аугуста Тревирорум (Трир) и Белгика Секунда със столица Реймс. Двете стават част от диоцеза Галия.

През V век напълно романизираните белги са покорени от франките.

Бележки 

История на Белгия
Келтски племена
Купа на Съветската армия

Купата в чест на Съветската армия (КСА) е футболен трофей в България. Има статут на национална купа от създаването си през 1945 г. до 1982 г. включително. След това надпреварата се провежда още 8 сезона до 1990 г., но тогава има статута на второстепенен турнир.

История 
Купата е сребърно-кристална и е официално поднесена на представителите на българския футбол на 8 март 1945 г. във Военния клуб в София с пожеланието тя да бъде дадена на най-добрия български футболен отбор.

За пръв път е връчен от командването на съветските военни части в България на 6 май 1946 г. на Левски (София), който е победител във финалния мач от турнира за купата.

Носителя (респективно финалиста) на Купа на Съветската армия до 1982 г. вкл., участва в европейския турнир за Купата на носителите на Национални Купи (К.Н.К.). 0т 1983 г. от турнира за к.С.А. се определя евентуално един от участниците в турнира за купата на У.Е.Ф.А. – като това е само носителя на к.С.А. Турнира за к.С.А. се провежда до 1991 г., като последния турнир (през 1990/91) е преименуван на турнир за купа Б.Ф.С.

Носители на купата 

Турнири по футбол в България
Купа на Съветската армия по сезони
Галия

Галия е римското наименование на обширна област в Западна Европа, включваща днешните Франция, Белгия, Люксембург, Западна Швейцария, и частите от Нидерландия и Германия на западния бряг на река Рейн.

Древните гърци наричат племената, живеещи в тази област, келти, а римляните – гали. От там идва името на областта – Галия.

Гай Юлий Цезар през 58 г. пр.н.е. достига с войската си до тези земи. Неговата седемгодишна война довежда до завладяването на тези земи и превръщането им в римска провинция Галия Комата. Неговият труд De Bello Gallico е основен източник за географията и нравите в региона. В него завоевателят ѝ разказва, че:

Вижте също 
 Диоцез Галия

Източници 

Исторически области в Европа
Благой Георгиев (футболист)

Благой Жорев Георгиев е български футболист, полузащитник.

Биография 
Роден е на 21 декември 1981 година в София. Започва футболната си кариера в отбора на „Славия“, където играе до 2004 година, и е негов дългогодишен капитан. С този отбор до август 2004 година изиграва 168 мача в „А“ група и вкарва 45 гола. В 2005 година преминава под наем в испанския „Депортиво Алавес“, а след това в сръбския гранд „Цървена звезда“, където за 32 мача вкарва 2 гола. От лятото на 2007 година е играч на „Дуисбург“, отбор от германската Първа Бундеслига, след това той подписва с родния „Славия“. На 5 януари 2009 година става играч на руския „Терек Грозни“, където е капитан.

На 19 декември 2012 година подписва тригодишен договор с руския отбор на „Амкар Перм“.

Национален отбор 
Играе също в младежкия национален отбор по футбол, където има 16 участия и 11 голови попадения. В националния отбор е изиграл 50 мача. На 10 октомври 2011 година Благой Георгиев оповестява, че напуска националния отбор.

Телевизионни изяви 
През 2023 печели риалити предаването Survivor България.

Личен живот 
Благой Георгиев изгражда параклис в Суходол и втори в Горна баня, който е осветен през декември 2009 година.

На 27 юни 2013 година му се ражда и второ дете, момченце от бившата гимнастичка Христина.

От 2015 година до 2018 година е женен за рускинята Есмер Омерова. От нея има син Елай, роден в 2016 година. След развода си с Есмер, започва да излиза с плеймейтката Златка Райкова. През септември 2019 година от нея има дете – Благой.

През 2022 се жени за Полина Спасова, но бракът им трае едва година.

Външни препратки 
 Профил в National Football Teams
 Профил в fussballdaten.de

Източници 

Български футболисти
Футболисти на Славия (София)
Футболисти на Цървена звезда
Футболисти на Рубин Казан
Футболисти на МШФ Дуисбург
Български футболисти в Испания
Български футболисти в Германия
Български футболисти в Русия
Български футболисти в Сърбия
Участници в български риалити формати
Симеон Стълпник

Симеон Стълпник (), известен сред българите още като Симеон орач и Симеон брульо, е християнски светец живял през IV - V век. 

Според житието му е роден през 357 г. в Мала Азия в семейство на бедни християни. На 18-годишна възраст постъпва в манастир, след което заживява пръво в манастир с други монаси (предполагаемо в областта Халеб, Сирия, а след това и сам - като отшелник в трудно достъпна планинска пещера. По-късно решава да се изолира напълно от света, като заживява в каменна кула, висока 40 лакти, изградена по негов проект, поради което е наречен Стълпник, което име е възприето и като наименование на последователите му.

Смята се, че е постигнал значително дълголетие и е починал на 103-годишна възраст, въпреки че систематично се поддръжа в лошо здравословно състояние, като отглежда в тялото си миниатюрни животни, описвани като "червеи" (вероятно - ларви на насекоми).

Източници

Литература 

 Hartmut Gustav Blersch: Die Säule im Weltgeviert: der Aufstieg Simeons, des 1. Säulenheiligen. Trier: Paulinus 1978. (Sophia; Bd. 17) ISBN 3-7902-1447-7
 Hugo Ball: Byzantinisches Christentum: 3 Heiligenleben. Frankfurt am Main: Insel 1979. ISBN 3-458-04965-7

Външни препратки 
 Симеон Стълпник, Symeon Stylites der Ältere. In: Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL).

Източнокатолически светци
Сирийски римокатолически светци
Християнски светци от V век