alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Еньовче

Еньовче (Galium) е род тревисти, по-рядко храстовидни растения от семейство Брошови. Научното название на рода произлиза от гръцки γάλα (gala) – „мляко“. Листата са разположени в прешлени. Цветовете са дребни, обикновено жълтеникави или бели, плодът е сухо орехче. Има едногодишни и многогодишни видове. Видовете са около 300 (според някои източници над 600), разпространени предимно в Северното полукълбо. В България растат 29 вида из цялата страна. Повечето са медоносни. Много видове съдържат багрилни вещества, използвани за боядисване на тъкани. Между еньовчетата има фуражни видове, както и плевели. Някои от видовете са билки. В България най-известно е цветето Лазаркиня (Galium ododratum, Asperula odorata).

По-известни видове 
Всички видове еньовче са студоустойчиви.
Galium album, син. Galium mollugo – бяло еньовче, меко еньовче. Билка с жълтеникаво-бели нежни цветове и лек медовиден, тръпчив мирис. Среща се много често в покрайнините на ливади и пътища. Характерна за България разновидност е Galium album subsp. prusense (K.Koch) Ehrend. & Krendl. По време на цъфтежа бялото еньовче е повече легнало, отколкото изправено.
Galium aparine – лепка, син. подрумче. Билка. Употребява се надземната част на растението, която се събира по време на цъфтеж. Височина 1,5 m. Има дребни, бели цветове, събрани в полусенници. Често се среща край пътища, храсталаци и в градини, като на много места лепката е смятана за плевел.
Galium boreale – северно еньовче
Galium cruciatum Scop – Кръстовидно еньовче, обикновен кръстец. Билка със светложълти цветове. Среща се из ливади, храсталаци и гори до 1000 m. надморска височина.
Galium odoratum – лазаркиня, билка и цвете. Почвопокривно, уханно, цъфти с бели цветчета. Вирее на сянка и полусянка.
Galium rubioides L., Galium physocarpum Ledeb. – Брошово еньовче.
Galium velenovskyi Ancev – веленовскиево еньовче. Български ендемит.
Galium verum – същинско еньовче, син. драгийка, богородична слама. Височина 30 – 60 cm. Има златисто-жълти цветове, които ухаят силно на мед. Билката се събира цъфтяща през юли. В България се среща на територията на цялата страна, но брането му в Средни и Западни Родопи и Тракийската низина е защитено от Закона за биологичното разнообразие.

Източници 

 
Защитени лечебни растения
Светулки

Светулките (Lampyridae) са насекоми от разред Coleoptera. Те излъчват светлина, за да привличат партньори или да ловуват. Светещи органи имат мъжките, женските индивиди и ларвите. Мъжките имат добре развити крила и достигат до дължина 4,5 cm. Безкрилите червейовидни женски достигат до 4,8 cm. Ларвите приличат на тях. Светулките са полезни хищници, които унищожават различни вредители. Най-хищни от светулките са ларвите, които нападат сухоземни охлюви, гъсеници и червеи с меко тяло; безгръбначни лазещи животни.

Светещите органи са разположени най-често в задната част на коремчето на светулките. Самото светене се извършва чрез окислителен химичен процес, при който 98% от използваната енергия се превръща в светлина.

По света са регистрирани над 2000 вида светулки. В България се срещат няколко вида. Най-едрата от тях е голямата светулка. При нея дори яйцата излъчват слаба светлина.

Светулките са най-активни през месеците юни и юли. Срещат се из цяла Европа. Те живеят в храсталаците, ливадите и най-вече по хълмовете. Женската светулка няма крила и прилича много на червей. Нощем тя изпълзява от дупката в която се крие през деня и увисва на някое клонче или лист. Свива глава и повдига края на коремчето си, което започва да свети, за да привлече мъжкия.

Женските снасят яйцата върху мъх или в основата на тревните туфи, а ларвите се превръщат в истински светулки чак след три години. Ларвите се хранят с голи охлюви. Светулката и светещият червей са от едно и също семейство. Човек може да види светлината на светулките от около 90 метра. Женските светулки светят само когато трябва да привлекат мъжкия, и угасват, в случай че се почувстват заплашени. Малките светулки светят единствено когато искат да прогонят нападател.

През топлите летни нощи човек може да види светулките. Понякога в мрака светва и угасва своето „фенерче“ летяща мъжка светулка. Другаде сред тревата блести безкрилна женска светулка.

Класификация 
 Подсемейство Cyphonocerinae
 Подсемейство Lampyrinae
 Подсемейство Luciolinae
 Подсемейство Ototetrinae
 Подсемейство Photurinae
 incertae sedis:
 Род Oculogryphus
 Род Pterotus LeConte, 1859

В България 
В България се срещат 6 вида светулки:
 Lampyris noctiluca
 Lampyris zenkeri
 Lamprohiza splendidula
 Lampyroidea dispar
 Luciola lusitanica
 Phosphaenus hemipterus

Бележки 

Polyphaga
Нощ
Кран (пояснение)

Кран може да се отнася до:

Техника 
 кран () – машина за повдигане и преместване на тежести или производните му:
 автокран
 плаващ кран
 мобилен кран
 кулокран
 кинокран
 спирателен кран () – приспособление, което спира или пуска да тече газ или течност

География 
 Кран () – град в Словения, Горенски регион
 Кран – село в България, област Кърджали, община Кирково

Вижте също 
 Крън – град в България, област Стара Загора, община Казанлък
 Крънска крепост – крепост в България, край гр. Крън
Подкова

Подковата е предмет, изработен от метал или съвременни синтетични материали, който се подковава със специални гвоздеи, наречени клинове за копитата на конете, в миналото и на работните волове и други домашни копитни животни, с цел предпазването им от нараняване и износване на копитната капсула. Съществуват и ортопедични подкови. Конските подкови имат приблизителната форма на дъга.

Сред материалите, които се използват най-често за изработка на подкови са стоманата и алуминият, но специални подкови се правят и от пластмаса, мед, титан и гума. Стоманените подкови са предпочитани за коне, използвани в конни спортове като поло и прескачане на препятствия, а алуминиевите, поради своята лекота, са предпочитани за конните надбягвания и за конете в цирка.

В много култури по света съществува поверието, че намерената подковата носи щастие и е разпространен обичаят да се закача подкова над входната врата на дома.

Външни препратки 

  „Историческо развитие на подковата“, Scientific American, 1891, статия в Проект Гутенберг
  Статия за поверията, свързани с подковите
 „Дори да не вярваш, подковата пази домът ти“, сп. „Маргарита“, бр. 8 (15), 2002

Селскостопански животни
Символи за късмет
Предмети, защитаващи от злото
Тихомир

Тихомѝр e славянско мъжко име, произлизащо от славянските думи „тих“ и „мир“. Името е давано като нарицателно да бъде носещият го в мир, в спокойствие като разположение на духа. Името има много стар произход и е разпространено с различна популярност през вековете сред всички славянски народи.

Тихомир, Тихомира празнуват имен ден на 4 януари. На тази дата православната църква почита Събор на 70-те апостоли, което означава общо празнуване. Освен познатите 12 апостоли, Христос има и други — 70, които също изпращал на проповед. След възкресението на Христа ведно с дванадесетте апостоли и те се разпръснали по света да проповядват и са страдали за Исус.

Български имена
Мъжки имена
Джанка

Джанките (Prunus cerasifera) са вид покритосеменни растения, род Сливи (Prunus) на семейство Розови (Rosaceae). Той е разпространен в Централна и Източна Европа и Близкия изток. Джанките са големи храсти или малки дървета, достигащи височина до 6 – 15 m.

Те са едни от първите дървета, разцъфващи в умерените зони на Европа, като цъфтежът може да започва и в средата на февруари. Плодовете могат да се използват за храна и за производство на ракия.

Ботаническо описание 

 Височина на дървото от 3 до 10 м.
 Листа – елипсовидни, заострени на върха, имат дължина 4 – 6 cm
 Цветовете са бели или розови, единични. Цъфтят около 20 март.
 Плодовете са кръгли, сочни, в състояние на зрелост са жълти, розови, червени, виолетови или почти черни с костилка; до 3 см в диаметър. Съзряват през юни – септември.

Изглед на дървото през годината

Източници 

 Walter Hartmann: Farbatlas alte Obstsorten. Ulmer Verlag, Stuttgart (Hohenheim) 2000, ISBN 3-8001-3173-0

Външни препратки 
 Подробное ботаническое описание в базе данных „Флора сосудистых растений Центральной России“
 
 
 
 Анатолий Михеев Южанка, которой не страшны холода // Наука и жизнь – 2017. – № 7. – С. 121 – 125

Слива
Качулка

Качулка може да се отнася за:
 Качулка (село)
 качулка (облекло)
Кандилка

Кандилка (Aquilegia) е род покритосеменни растения от семейство лютикови (Ranunculaceae).

Разпространение 
Родът Кандилка е разпространен по поляни и гори на по-голяма надморска височина в цялото Северно полукълбо.

Видове 
Родът включва около 60–70 вида многогодишни растения:

Източници
Тинтява

Тинтя̀ва (Gentiana) е род двусемеделни тревисти растения, включващ около 400 вида. Разпространен е в планинските зони на умерения пояс в Азия, Европа, Северна и Южна Америка. Някои видове се срещат в Северозападна Африка, Източна Австралия и Нова Зеландия. Видовете тинтява са едногодишни, двугодишни или многогодишни, като някои от тях са вечнозелени.

Листата на растенията са разположени от двете страни симетрично на основната розетка. Цветовете са издължени като туба с 5 венчелистчета. Повечето видове са тъмно сини или лилави, но има и вариация от бели, кремави до червени.

Според Плиний Стари Gentian произхожда от името на последния крал на Илирия Gentius (180-168 пр.н.е.), който открива лечебните свойства на някои от представителите на рода. Те се използват в медицината, а някои видове и като подправки.

Видове 
 Gentiana lutea — Жълта тинтява
 Gentiana punctata — Петниста тинтява
 Gentiana verna — Пролетна тинтява
 Gentiana cruciata — Синя тинтява

Външни препратки 
 Мрежа за изследване на тинтявата 

 
Защитени лечебни растения
Ручей (пояснение)

Ручей може да се отнася за:

 Ручей – бързей, малък, но бърз поток или рекичка
 Ручей (село)
Перуника

Перуника може да се отнася за:
 Перуникови – семейство растения
 Ирис или перуника – род растения
 Перуника – село в България, област Кърджали, община Крумовград
 Перуника – ледник на остров Ливингстън
 Перуника – село в Сърбия, Топлишки окръг, община Куршумлия

Вижте също 
 Ирис
Пелин

Пелин (Artemisia) е голям и разнообразен род двусемеделни растения с около 182 вида, принадлежащ към семейството на маргаритката, Сложноцветни (Asteraceae). Включва издръжливи треви и полухрасти, известни с етеричните си масла. Те растат в областите с умерен климат в Северното полукълбо, обикновено в сухи и полусухи хабитати. Папратовидните листа на много видове са покрити с бели власинки.

Родът съдържа много добре известни видове като див пелин, тарос (естрагон) и божо дръвче (катриника). Ароматните листа на много видове са лечебни, някои се използват за подправка, а други са важни пасищни култури. Всички типове пелин имат изключително горчив вкус.

Обикновеният пелин (Artemisia absinthium), съдържащ туйон, се използва за приготвяне на абсент.

Някои пелини са градински декоративни растения, като тези, които са с по-дребни листа, се използват за подстригани бордюри. Всички пелини са най-издръжливите в свободно-отводняваща се пясъчна почва, ненаторени и напълно изложени на слънце.

Някои видове пелин се използват за храна от ларвите на няколко вида Lepidoptera.

Употреба 
Обикновеният пелин е използван за отблъскване на бълхи и молци, както и за овкусяване на бира и вино. Аперитивът „вермут“ (от немското „Wermut“ – пелин) е вино, овкусено с ароматични билки, но първоначално с пелин. Използва се в медицината като тонизиращо, стомашно, антипиретично и противоглистно средство. Произлиза от Европа и Сибир, а сега е широко разпространено и в САЩ.

Artemisia arborescens L. (дървесен пелин, или шиба на арабски) е много горчива билка, произлизаща от Близкия изток, която се използва за чай, обикновено с мента.

Поради горчивината на всички части на растенията, те са използвани от дойките за отбиване на кърмачетата. 
„Горчив като пелин“ е често употребяван израз. Шекспир също споменава пелина в Хамлет.

Културни асоциации 
Пелинът (апсинтос в гръцкия текст) е „името на звездата“ в Откровение на свети Йоан (8:11) (каи то онома ту астерос легетаи хо Апсинтос) за която Йоан Богослов има видение, че е хвърлена от ангела и пада във водата, правейки я непоносимо горчива. Освен в Откровението на Йоан, в Библията има още осем други споменавания, което говори, че пелинът е бил често срещан в района и че неприятният му вкус е бил познат под формата на напитка, използвана за определени нужди.

Някои автори мислят, че Чернобил се превежда като „пелин“ в горния смисъл на „Апсинтос“ от Артемисия абсинтум (обикновен пелин). Всъщност верният превод е „див пелин“ (Artemisia vulgaris), понякога наричан „обикновен пелин“. (Виж Чернобил#Топонимия.)

В руската култура, поради факта, че различните видове пелин се използват често като лечебни растения и техният горчив вкус се свързва с лечебните им въздействия, пелинът се разглежда като символ на „горчивата истина“, която трябва да бъде приета от заблудения (често самозаблудил се) човек. Този символ е придобил особена острота в съвременната руска поезия, в която често се среща темата за загубата на илюзорни вярвания в различни идеологии.

Видове

Източници 

 
Защитени лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Багра

Багра може да се отнася за:

 цвят, шарка
 боя, оцветител, оцветяващо вещество

 Населени места
  Багра (село)

Вижте също 
 трибагреник – знаме от три багри
Пропаст

Пропаст може да се отнася до:
 Пропаст (село) – село в Област Кърджали.
 Пропаст (геология) – особеност на земния релеф.
Градински карамфил

Градинският карамфил (Dianthus caryophyllus) е покритосеменно растение с родина Близкия изток, което се култивира в продължение на 2000 години. Първоначалният му естествен цвят е с розов оттенък, но по-късно са получени културни видове в други цветове, включително червен, бял, жълт и зеленикав.

Въпреки ча първоначално името „карамфил“ е използвано само за вида Dianthus caryophyllus, то често се употребява за други видове Dianthus, особено за градински хибриди между D. caryophyllus и други видове от рода.

Карамфилите имат дълги зелени стъбла. Цветовете им са различни – жълти, червени, бели, оранжеви. Ако се отглежда както трябва карамфилът живее близо 3 месеца. Обича светлината, топлината и водата.

Източници 

Карамфил
Цветя
Водач

Водач може да се отнася за:
 водач – човек, който води други хора (синоними: ръководител, предводител, лидер, вожд)
 водач – човек, който управлява превозно средство (синоним: шофьор)
 водач – машинен елемент, който води (задвижва) механизъм
 Водач – село в България, област Кърджали, община Черноочене
Възел

Възелът е начин за съединяване на едно или повече парчета продълговат гъвкав материал като влакно, въже, лента, плат за привързване на обекти чрез наметки, примки, преплитания, кръстосвания, като целта е осигуряване на задържане. Възелът е едно от древните изобретения, като една от първите му употреби е изработката на примитивна каменна брадва. Възли се използват и при изработката на рибарски мрежи и капани, но стават наистина сложни с развитието на мореплаването, когато се използва за управление на платната при ветроходните кораби. Въпреки привидната безкрайност на видовете възли, те са краен брой като топологични преобразувания. Изучават се в област от математиката, наречен теория на възлите. Умението да се връзват възли е почти непознато на съвременния човек поради изчезналата необходимост. Възлите със специално предназначение се изучават на практика от алпинисти, такелажници (синоними: подкранов работник, прикачвач, сапанджия) и мореплаватели на ветроходни съдове. Имената на възлите са различни като произход, например „булин“ (bowline, англ.) или „моряшки възел“ се учи във водноспасителната служба. При завързване на връзки за обувки възелът е „двоен рифов с джувка“. Рибарите връзват кукичките с „ешафоден възел“, хирурзите правят шевовете с „хирургичен възел“.

Източници

Външни препратки 
 Анимирани възли  (GIF формат)
 Анимирани възли (Javascript)]

Техника
Минзухар

Минзуха̀р (Crocus) е род многогодишни растения от семейство Перуникови (Iridaceae). Включва 104 вида разпространени от Средиземноморието до Централна Азия. Много от видовете са култивирани.

Морфология 
Стъблото е отчасти скрито под земята и по време на цъфтежа има няколко остри, зелени листчета. Цветовете му могат да бъдат сини, виолетови или с нежни оранжево-жълти багри. Някои от видовете са с пролетен, а други – с есенен цъфтеж. Минзухарите са ефемероиди, тоест за кратко време растат и цъфтят през годината. Става дума за почви и местоположения, при които благоприятните условия са понякога само няколко седмици. През този много кратък период ефемероидите, натрупват хранителни вещества във видоизменения си корен > луковица, грудко-луковища или коренище. През дългия не-благоприятен период, растението се скрива под земята и живее само от запасите в корена си. Като мечките.

Видове 
Описани са 104 вида минзухари, от които в България се срещат следните 9 вида:

Растящите в България минзухари са групирани в 2 клона > пролетни и есенни. Пролетните растат от Февруари до Май, а есенните се появяват от Септември до Ноември. Пролетните минзухари от своя страна се делят на две групи > Жълто-цъфтящи и Синьо-цъфтящи. Есенниите минзухари също са сини (pulchellus, pallasii)

Други популярни видове са:
 Crocus sativus – шафранов минзухар, шафран

Източници 

 
Защитени лечебни растения
Цветя
Граница (пояснение)

Граница може да се отнася за:
 Държавна граница
 Граница – село в Западна България
 Граница – средновековна крепост до село Граница в Западна България
 Граница – математически термин
 Граница – линия, която разделя политически или административни единици
 Граница, село в дем Аграфа, Централна Гърция;
 Граница, село в дем Зица, Епир, Гърция;
 старото име на село Дякопи в Дем Дорида, Гърция;
 старото име на село Нимфазия, Аркадия в Пелопонес, Гърция;
 старото име на село Антофито в историческата област Кравара, Гърция;
 старото име на село Лафисти в Беотия, Гърция

Филми 
 Граница – български филм от 1954
 Граница – български филм от 1994
Коприва

Коприва (Urtica) е род покритосеменни растения от семейство Копривови (Urticaceae). Той включва между 30 и 45 вида, главно многогодишни тревисти растения. Най-известният представител на рода е обикновената коприва (Urtica dioica), разпространена в Европа, Северна Африка, Азия и Северна Америка.

Копривата е покрита с тънки власинки, които при допир отделят парлив сок.Мократа коприва помага с гнойта в ушите

Видове 
 Urtica angustifolia – Китай, Япония, Корея.
 Urtica ardens – Южен остров Петри, Нова Зеландия
 Urtica atrichocaulis – в Хималаите, Югозападен Китай
 Urtica atrovirens – Западен Средиземноморски регион
 Urtica cannabina
 Urtica chamaedryoides
 Urtica dioica – Обикновена коприва
 Urtica dubia
 Urtica ferox
 Urtica fissa
 Urtica galeopsifolia
 Urtica gracilenta
 Urtica hyperborea
 Urtica incisa
 Urtica kioviensis
 Urtica laetivirens
 Urtica mairei
 Urtica membranacea
 Urtica morifolia
 Urtica parviflora
 Urtica pilulifera
 Urtica platyphylla
 Urtica pubescens
 Urtica rupestris
 Urtica sondenii
 Urtica taiwaniana
 Urtica thunbergiana
 Urtica triangularis
 Urtica urens

Действие 
Има диуретично, кръвоспиращо, смекчаващо и антианемично действие

Бележки 

 
Защитени лечебни растения
Илия

Илия може да се отнася за:

 Илия, библейски пророк
 Илия, мъжко собствено име
 Илия, село в област Кюстендил
 Илия, поетичното име на Рея Силвия

Вижте също 
 Свети Илия (пояснение)
Обработка на почвата

Обработката на почвата е основна практика, заедно със сеитбата, която се прилага от възникването на земеделското производство.

Задачи на обработката на почвата 
Съвременните задачи на обработката на почвата са:

 Подобряване на физичните, водните и въздушните свойства на повърхностния почвен слой;
 Удълбочаване на орния слой;
 Предпазване на почвата от водна и ветрова ерозия;
 Създаване на благоприятни условия за сеитба и засаждане на културните растения;
 Борба с плевелната растителност в посевите;
 Инкорпориране на следжътвените растителни остатъци от предшественика;
 Унищожаване, редуциране или потискане на болестите и неприятелите по културните растения;
 Подравняване на повърхността на почвата;
 Уплътняване на почвената повърхност след сеитба и др.

Основни начини на обработка на почвата

Дълбока обработка на почвата 
 Оран
 Дълбоко разрохкване
 Плоскорезна обработка

Плитка (повърхностна) обработка на почвата 
 Култивиране
 Дискуване
 Брануване
 Фрезуване
 Валиране

Вижте също 
 Списък на земеделски теми

Източници 

Земеделие
Аграрни науки
Горан

Горан може да се отнася за:

 Горан – мъжко собствено име, със славянски произход;
 Горан – село в България;

Вижте също 
 Абдул Горан (1904–1962) – кюрдски поет, основоположник на съвременната кюрдска литература;
 Горани
Владимир

Владимир е българско славянско лично име, което е носил и синът на Борис I, владетел от прабългарско потекло. Владимир е и широко популярно руско име.

Значения на личното име Владимир:
 мъж, който владее света (мир = свят);
 мъж, който владее (управлява) в мир.

Владимир може да се отнася и за:
 селища:
 град Владимир, Русия
 село Владимир, област Перник, България
 князе:
 Владимир-Расате, княз на България
 Владимир I Велики, княз на Киевска Рус
 Владимир II Мономах, княз на Киевска Рус
 други личности:
 Владимир Михайлов, български актьор и певец
 Владимир Ампов, български поп певец
 Владимир Зомбори, български актьор
 Владимир Карамазов, български актьор
 Владимир Пенев, български актьор
Асен (име)

Асѐн (старобългарски: АСѢNЬ, АСѢН, Асѣнь и асѣнь ; 18 в.: асѣнь и асèнъ; 19 в.: Асèнъ) е българско мъжко лично име. Широко е разпространено в България след „История славянобългарска“ на отец Паисий Хилендарски в края на XVIII век. То се налага наред с, а някъде и измества, други царски имена като Константин и Александър.

Според Драгомир Петров - преводач, поет, есеист, антрополог, предвид изследваните исторически взаимовръзки от Проф. Петър Мутафчиев, името има старобългарски произход и означава „благороден вълк“, през „О-сен“ (село Осеновлак) към „А-сен“ – Асен.

През Средновековието Асен е династичното име на успешните български царе: братята Иван (Йоан)-Асен I (1190 – 1196), Теодор-Петър IV (1185 – 1197) и Калоян (Йоаница, Йоан II, Ioan II и Kalojan Asen) – (1197 – 1207), както и на Иван (Йоан)-Асен II (1218 – 24.VI.1241). Династията Асен/евци управлява България с още 7 царе общо около 100 години непрекъснато през XII – XIII век. От втората половина на XIII век в пределите на Пелопонес се установява и развива нов клон на рода Асен/евци - владетели на деспотство Морея до края на XIV век.

Друга форма на името: Асеница (м.р.)

Женски имена, производни от Асен, Асеница: Ася, Асяна, Асенка (по-рядко)

Фамилни имена, производни от Асен, Асеница: Асенови, Асянчини и под.

Източници 

Мъжки имена
Оран

Оран се нарича вид основна обработка на почвата, при която става обръщане на почвения слой, на дълбочината на която тя се извършва, като за целта се използва плуг.

Задачи 
Задачите на оранта са:

 да се извърши едновременно обръщане, разрохкване и частично размесване на орния пласт;
 да се заоре горния, разпрашен слой и на повърхността да се извади оструктурения долен хоризонт;
 да се подрежат корените и да се унищожи поникналата плевелна и културна растителност;
 да се заорат дълбоко повърхностно разположените плевелни семена;
 да се заорат следжътвените растителни остатъци;
 да се подобрят физичните, водните и въздушните свойства на почвата;
 да се заорат трудно подвижните торове (фосфорни и калиеви) на дълбочината на тяхното интензивно използване.

Оръдия за извършване на оран 

 Обикновен плуг с отметателна дъска Той е най-често използваното оръдие, като обръща почвата само надясно. Използват се няколко основни вида отметателна дъска: винтова, цилиндрична и културна. Дадена машина се оборудва с няколко работни органа в зависимост от мощността ѝ, предвидената дълбочина за извършване на оранта и показателите на почвения тип, при който ще бъде използвана.

 Обръщателен плуг При него на една ос са монтирани две плужни тела. Оранта се извъшва „совалковидно“, при което едното тяло извършва оран надясно, а другото наляво. По този начин оранта е „гладка“, без „гребени“ и „разори“.

 Плуг риголвач С него се извършва оран до 70 см дълбочина (риголване). Този плуг се състои се от едно плужно тяло и се използва с много мощни трактори. Такава оран се извършва преди засаждане на овощни градини и лозя.

Начини на оран 
Прилагат се 3 основни начина: оран на лехи, фигурна оран и гладка оран.

 Оран на лехи
 оран на „гребен“ – първата бразда се прокарва по средата на лехата, в края на първата бразда трактористът завива надясно и прекарва втора, след това прави отново завой надясно и т.н.; при приключване на лехата в средата ѝ остава „гребен“, а в краищата ѝ „разор“;
 оран на „разор“ – оранта започва от края на дясната лехата, в края на браздата трактористът прави ляв завой и прави бразда на другия край на лехата, оранта продължава към центъра на лехата; по този начин лехата има „разор“ по средата и „гребени“ в края си.

 Фигурна оран При нея се отделя леха с равни размери във всички посоки и оранта се извършва по посока или обратно на часовниковата стрелка.

 Гладка оран Извършва се с обръщателни плугове.

Вижте също 
 Земеделие

Земеделие
Селскостопански дейности
Дълбоко разрохкване

Дълбокото разрохкване е начин за обработка на почвата, който се използва за периодичното ѝ разрохкване на дълбочина 60–80 см, без обръщане на почвения пласт.

Дълбокото разрохкване е подходящо за:
 почви с плитък хумусен и мощен илувиален хоризонт,
 почви, засегнати от ерозия,
 повърхностно преовлажнени почви.

Освен това дълбокото разрохкване се използва като рутинен метод за подобряване на водно-физичните свойства на почвите при интензивно използване на земята.

Вижте също 
 Земеделие
 Списък на земеделски теми

Земеделие
Култивиране

Култивирането е аграрна дейност – обработване на почвата със селскостопанска машина, наречена култиватор

Цел 

Чрез култивиране се постигат следните задачи:

 разрохкване, размесване и наситняване на почвата на дълбочина до 15 см;
 подрязване и унищожаване на плевелната растителност;
 внасяне в почвата на растителни остатъци, торове и пестициди;
 осигуряване на оптимални условия (равна повърхност, структура на почвата и дълбочина) за извършване на сеитба или разсаждане.

Видове култивиране 
 Слято Извършва се на площи, незаети с културни растения, като предсеитбена подготовка на почвата за сеитба или разсаждане, заедно с инкорпориране на приложените площно торове и пестициди (най-вече хербициди) и подравняване на площта.
 Междуредово култивиране Извършва се като междуредова обработка на окопните култури и трайни насаждения, а също така за прокарване на поливни бразди.

Видове култиватори 
 Култиватор за слята предсеитбена обработка на почвата
 Култиватор за междуредова обработка на почвата
 Култиватор – огърляч (браздител)
 Култиватори със секции за подхранване и/или растителна защита

Източници 

Земеделие
Димчо Рошманов

Димчо Рошманов е български оперетен и читалищен деятел.

Биография 
Роден е на 29 януари 1934 г. в Ямбол. Рошманов израства в занаятчийско семейство на баща-обущар и майка-домакиня, като от малък изпитва очарованието на театъра и изкуството въобще. От детските игри край Тунджа, през музикално-сценичните прояви в училище и участията в различни певчески формации, пътят му го отвежда в народно читалище „Съгласие“, където през 1953 г. е суфльор на оперетата „Волният вятър“ (1947) на Исак Дунаевски.

По-късно Димчо Рошманов получава правото да бъде помощник-режисьор, инспициент, а впоследствие и асистент-режисьор на всички постановки на музикалния театър. Междувременно проявява и своя талант като оперетен артист и певец, като най-голямата му роля е на Станчо Квасников в „Службогонци“, с която гастролира в редица музикални и оперетни театри в страната. Заедно с Марин Едрев стават основоположници на естрадно-сатиричната самодейност в Ямбол, а с Маргарита Дженкова са между създателите на кукления театър в града.

Десетки години деен участник в хор „Гусла“, Рошманов е един от организаторите на музикалните празници „Златната Диана“. В последните години преди пенсионирането си е и артистичен секретар на Музикален театър „Проф. Драган Кърджиев“.

В своята дейност като дългогодишен читалищен секретар, творчески организатор, солист в оперетата, хорист и активен участник в различни дейности на читалището Димчо Рошманов оставя дълбока следа в летописа на народно читалище „Съгласие“ и културата в Ямбол.

Семейство и признание 
От брака му със Станка Даракчиева им се ражда един син – Румен Рошманов, днес музикант от поп сцената, живеещ от 1988 г. в Германия.

На 8 август 2006 излиза от печат книгата на Димчо Рошманов „С любов за ямболската оперета и за още нещо“ – труд, проследяващ историята на оперетата в Ямбол.

На 10 март 2009 с указ на Министерството на културата Рошманов е обявен за първия почетен член на народно читалище „Съгласие“, Ямбол.

Умира на 8 ноември 2019 г. в Ямбол.

Външни препратки 
 Страница на Румен Рошманов

Източници 

Български общественици
Родени в Ямбол
Починали в Ямбол
Съперници

„Съперници“ () е комедийна пиеса от Ричард Шеридан. Поставена за пръв път на сцена на 17 януари 1775 г.

Пиесата „Съперници“ е написана набързо и за пари: Шеридан очаквал да изкара от произведението си поне 600 паунда. Първата ѝ постановка е провал, най-вече поради лошия избор на актьор за ролята на Сър Луций – стереотипен ирландец. Говори се, че по време на третото действие човек от публиката ударил Лий (актьора, играещ ролята на Сър Луций) с ябълка.

Пиесата постепенно добива популярност. Днес тя се смята за един от шедьоврите на Шеридан. Особено известен е станал образът на героинята г-жа Малапроп с нейните комични грешки на езика, благодарение на който се утвърждава литературният термин малапропизъм.

Британски пиеси
Ирландска литература
Театрални комедии
Азотна наркоза

Азотната наркоза е наркотично въздействие на газообразния азот, когато се вдишва под повишено налягане. Азотът, основна съставка на въздуха, е доста инертен и преминава в течностите и тъканите на тялото, без да се подлага на химическа промяна. Въпреки че не се използва за поддържане на телесните функции, той има определени ефекти върху тъканите, когато присъства в по-голям процент от вдишвания въздух.

Азотната наркоза е основен проблем при потапяне на водолазите на големи дълбочини, вследствие на което се повишава налягането върху човешкия организъм и нараства концентрацията на разтворения в тъканите азот.

Симптоми 
 Лоша преценка
 Краткосрочна загуба на памет
 Проблеми с концентрацията
 Чувство на еуфория
 Дезориентация
 Намалена нервна и мускулна функция
 Хиперфокусиране върху конкретна област
 Халюцинации

Източници 

Заболявания
Метаболизъм на азота
Ричард Шеридан

Ричард Бринсли Бътлър Шеридан () е ирландски драматург и дългогодишен собственик на Кралския театър Друри лейн в Уест енд в Лондон. Член на Партията на вигите и педставител в Камарата на общините на избирателните райони Стафорд (1780 – 1806), Уестминстър (1806 – 1807) и Илчестър (1807 – 1812).

Биография 
Роден е на 30 октомври 1751 г. в Дъблин и е кръстен на 4 ноември същата година. Баща му Томас е театрален актьор и писател, а майка му Франсис – писателка. Семейството се устанвява в Лондон през 1758 г.

Ричард Шеридан умира на 7 юли 1816 г. Погребан е в Ъгъла на поетите в Уестминстърското абатство.

Творчество 
 „Съперници“ (The Rivals) – комедия, поставена на 17 януари 1775 г.
 „Денят на Св. Патрик, или предприемчивият лейтенант“ (St Patrick's Day) – фарс, поставен на 2 май 1775 г.
 „Дуеня“ (The Duenna) – опера, поставена на 21 ноември 1775 г.
 „Разходка в Скарбъро“ (A Trip to Scarborough) – комедия, поставена на 24 февруари 1777 г.
 „Училище за сплетни“ (The School for Scandal) – сатира, поставена на 8 май 1777 г.
 „Лагер“ (The Camp) – пиеса, поставена нна 15 октомври 1778 г.
 „Критик“ (The Critic) – комедия, поставена на 30 октомври 1779 г.
 „Славният първи юни“ (The Glorious First of June), поставена на 2 юли 1794 г.
 „Писаро“ (Pizarro) – трагедия, поставена на 24 май 1799 г.

Източници 

 The Oxford Companion to the Theatre, edited by Phyllis Hartnoll, OUP (1951)

Външни препратки 
  Произведения на Шеридан в Проекта Гутенберг

Британски драматурзи
Ирландски драматурзи
Родени в Дъблин
Починали в Лондон
Михаил Ломоносов

Михаил Василиевич Ломоносов () е руски учен, енциклопедист и писател, представител на класицизма.

Биография и творчество 
Ломоносов е роден в село Денисовка (днес Ломоносово, Архангелска област) на 8 ноември (19 ноември нов стил) 1711 г.

Той е професор по химия (1745 г.) в Петербургската академия на науките, Шведската академия на науките (1760 г.), почетен член на Болонската академия на науките (1746 г.).

В писмо до Ойлер от 1748 г., Ломоносов представя идея, която по смисъл предшества закона за запазване на масата при химични реакции. В писмото си до Ойлер пише: „Всички промени в природата са такива, че колкото е взето от едно тяло, толкова е добавено към друго. Така, ако количеството материя намалява на едно място, то се увеличава на друго. Този универсален закон на природата важи за законите на движението. Така тяло, което задвижва други тела, всъщност дава на тези тела силата, която то губи.“

Развива оригинални схващания за молекулярния строеж на веществата и за природата на топлината, която асоциира с движението.

Работи в областта на рудното дело, геологията, металургията, астрофизиката, метеорологията, изучава цветовете, преоткрива производството на много видове стъкло за мозайка, конструира метеорологични и оптични уреди.

Занимава се с астрономия и пръв установява съществуването на атмосфера на планетата Венера (1761 г.). Изследва атмосферното електричество и го обяснява с конвекцията на въздушните маси (1753 г.). При изследване на химични явления за първи път използва представи и методи на физиката и математиката, с което поставя основите на физикохимията.

Ломоносов играе голяма роля за развитието на научната мисъл, за свързването на теорията с практиката и издигането на руската народностна култура. Езиковата му реформа дава тласък за развитието на руския език и в частност научния език, като въвежда в употреба много научни термини от латински чрез транскрипция и транслитерация.

Пише патриотични трагедии, оди, сатири. Бори се срещу реакцията и мракобесието на висшето духовенство.

По негова инициатива е основан Московският университет през 1755 г. Умира на 4 април (15 април нов стил) 1765 г.

Източници

Външни препратки 
 От и за Михаил Ломоносов в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България

Академици на РАН
Руски химици
Енциклопедисти
Руски сатирици
Руски драматурзи
Московски държавен университет
Преподаватели в Санктпетербургския университет
Родени в Архангелска област
Починали в Санкт Петербург
Дискуване

Дискуването е механична обработка на почвата, чрез която се постига нейното добро разрохкване, без да се извършва обръщане на обработваемия пласт. Дискуването се извършва най-често на дълбочина 8–10 cm, но при леки и влажни почви дълбочината на обработката може да достигне 20 cm.

Предимства на дискуването 
 Тази обработка може да се прилага в широки граници на овлажняване на почвата;
 Обработката на почвата чрез дискуване е евтина и за кратко време се обработват големи площи;
 За разлика от култивирането, дискуване може да се извършва след прибиране на културите като първа обработка;
 Чрез дискуването се получава добро инкорпориране на повърхностно разхвърлените минерални торове.

Кога се прилага дискуване 
 за подготовка на почвата за сеитба на есенници;
 за „подмятане“ на заплевелени стърнища преди оран;
 за есенно поддържане на оранта;
 за подготовка на почвата за сеитба на втори култури.

Дискови оръдия 
 Използват се 3 разновидности на тези прикачни или навесни машини в зависимост от формата на работния диск – дискови плугове, дискови лющилници и дискови брани, които се различават по формата на дисковете и ъгълът на разполагането им спрямо оста на машината (спрямо посоката на движение).
 Работните органи на тези машини са свободно въртящи се дискове, а броят на редовете с дискове и работната ширина на машините са различни, в зависимост от конструктивните решения и мощността на трактора, с който се извършва обработката.

Галерия

Вижте също 
 Обработка на почвата
 Списък на земеделски теми

Външни препратки 
 perla-bg.com 

Земеделие
Братство (вестник)

„Братство“ е вестник на български език в Ниш, Сърбия, предназначен за българското малцинство в страната. Издава се от едноименното издателство „Братство“.

Вестникът е седмичник, в който излизат новини от общините и селата с предимно българско население в Република Сърбия. Редовните рубрики са новини от Сърбия и България, хроники, коментари по теми за малцинството от районите с българи – в Пиротски окръг (общини Цариброд, Босилеград, Бабушница и Пирот), в Пчински окръг (община Сурдулица) и в Нишавски окръг, както и статии за образованието, културата и битуването. Поредицата „Корените“ описва народните традиции и вярвания, както и исторически бележки за селата от тези региони. Последните страници са предназначени за интересните и забавните истории от света, спортни новини, пиетет, както и Хумор - Сатира - Забава, в която е интересният коментар на Манчо в раздела „Манчин рабуш“, писан на царибродски диалект.

Външни препратки 
 Сайт на „Братство“ 

Българска общност в Сърбия
Вестници на български език
Вестници в Ниш
Население на Сърбия и Черна гора

В Сърбия и Черна гора са живели около 10 662 087 души, като в Сърбия те са приблизително 9 981 929, а в Черна гора – 680 158.

Според официалните данни българите в Сърбия са 20 475 и повечето живеят в най-бедните райони - предимно в Западните покрайнини.

Вижте също 
 Население на Сърбия
 Население на Черна гора

Сърбия и Черна гора
Сърбия и Черна гора
Брануване

Брануването е вид механична обработка на почвата, чрез която се постига наситняване и разрохкване на повърхностния почвен слой (до 6–7 см).

Брануване се прилага за разбиване на буци след култиватор или след плитка оран.

Самостоятелно брануване се извършва за разбиване на почвената кора след валежи, за унищожаване на току-що поникнали или покълнали плевели, за плитко инкорпориране на повърхностно внесени торове и хербициди, а също така за фино подравняване на площта.

Видове брани 
 Зъбни брани Използват се за разрохкване и наситняване на гребените след оран или след култивиране. В този случай браните се закачат след основната машина.
 Звездовидни брани Наричат се още ротационни мотики. Използват се главно за разбиване на почвена кора между сеитбата и поникването на културите.
 Иглести брани Използват се по-рядко в България, най-вече след плоскорезна обработка.

Вижте също 
 Обработка на почвата
 Списък на земеделски теми

Земеделие
Фрезуване (земеделие)

Фрезуването е механична обработка на почвата, извършвана с машини, които имат „активни“ органи, а движението им се предава от отводния вал на трактора.

Фрезуването е обработка, при която почвата се разрохква, наситнява равномерно по цялата дълбочина (10 – 15 см), а повърхността се подравнява. След тази обработка отпада необходимостта от допълнителна плитка обработка на почвата.

Приложение 
Фрезуване се прилага:

 когато се цели бързо подготвяне на почвата за сеитба или разсаждане;
 когато след предшестващата обработка почвата има буцеста структура;
 при междуредова обработка на лозя и градини;
 за подготовка на високи лехи за разсадопроизводство.

Недостатъци 
Негативните страни на фрезуването са:
 обработеният почвен слой се изсушава по-бързо;
 фрезуването е практика с ниска производителност и висок разход на енергия.
 Фрезуването не е подходяща обработка за площи, заплевелени с многогодишни плевели, тъй като увеличава заплевеляването.

Машини 
Машините, с които се извършва фрезуването, се наричат фрези.

Вижте също 
 Обработка на почвата
 Списък на земеделски теми

Земеделие
Валиране

Противно на останалите обработки, с валирането не се цели разрохкване, а уплътняване на почвата. Тази обработка обикновено се извършва след сеитбата на културите с валяци. Прилага се също така като практика за разбиване буци по повърхността на почвата.

Самостоятелно валиране след сеитба се извършва след сеитба на есенници и бобови на слята повърхност. Всички сеялки за окопни култури и доста модели съвременни комбинирани сеялки за слята повърхност са оборудвани с притъпкващи елементи след сеещия апарат, което изключва отделно валиране след сеитбата.

Валяци в селскостопанското производство могат да се използват и за други практики — събаряне на стъбла след жътвата и пр.

Източници

Вижте също 
 Земеделие

Земеделие
Почва

Почва е повърхностният рохкав изветрен пласт на земната кора, в който се развиват растенията. Разораната почва се нарича още „пръст“ (само ед. число, ж. род). Почвата има сложен състав и структура.

Състав на почвата 
 Механичен състав на почвата
 Органичен състав на почвата
 Химичен състав на почвата
 Почвена вода
 Почвен въздух

Физични и химични свойства на почвата 
 Физико-механични свойства на почвата
 Водни свойства на почвата
 Въздушни свойства на почвата

Почвено плодородие 

Основното свойство на почвата е нейното плодородие – способността ѝ да осигурява хранителни вещества, вода, въздух и топлина на растенията, безусловно необходими за растежа, развитието и продуктивността им. Почвеното плодородие е резултат от едновременното протичане на две големи групи от процеси: изветряне и почвообразуване.

Почвата представлява местообитание, освен на корените на растенията, на милиони видове микроорганизми, хиляди насекоми и десетки дребни млекопитаещи (най-вече гризачи).

Структура 
 Строеж на почвата
 Морфологични признаци на почвата

Почви в България 

Почвите в България са: чернозем, смолници, алувиално-ливадни, ливадни, кафяви горски, сиви горски, канелени горски, псевдоподзолисти, както и засолени, и заблатени почви.

Вижте също 
 Списък на земеделски теми

Източници
Ятрохимия

Ятрохимията или хемиятрията е направление в науката, съществувало през 16 и 17 век, което се стреми да постави алхимията в услуга на медицината. Създател на ятрохимията е Теофраст Парацелз. Според ятрохимиците и човешкият организъм е изграден от трите начала — сяра, живак и сол. Те схващали болестите като нарушение на съответните им отношения. Задача за алхимията според тях трябвало да бъде приготвянето на лекарства, възстановяващи отношенията на тези три начала. Заслуга на ятрохимията е откриването на нови съединения на живака, антимона, среброто, желязото, медта и въвеждането на много от тях в медицинската практика.

Химия
Фотохимия

Фотохимията (произходът на думата е от гръцки) е раздел на химията. Тя изучава реакциите, които протичат под въздействие на електромагнитни лъчения с различна дължина на вълната (включително и видимите светлинни лъчи).

Като самостоятелен раздел фотохимията се обособява през 18 — 19 век. Фотохимичните реакции протичат с абсорбция на електромагнитни лъчи, които доставят активираща енергия на системата или се включват и използват под формата на свободна енталпия. В обратния случай — освобождаване на енергия под формата на електромагнитно излъчване, се нарича химилуминесценция. Абсорбцията на светлината протича под формата на светлинни кванти (фотони).

Към фотохимичните процеси спадат:

 Фотолиза — фотохимично разлагане на химично съединение (разлагане на сребърния халогенид до елементарно сребро);
 Фотосинтеза – фотохимично изграждане на дадено химично съединение
 Фотополимеризация — фотохимично индуцирано свързване на нискомолекулни органични съединения във високомолекулни (полимеризация на антрацен в диантрацен)

Фотохимичните процеси имат изключително биологично и голямо практическо значение. Чрез тях могат да се изследват реакции, които са недостъпни за изследване чрез други средства, и да се правят важни изводи като относно механизма на протичане на реакциите, така и относно силите на химическото свързване.

Вижте също 
 Физикохимия
Радиохимия

Радиохимия е химията на радиоактивните вещества, където се използват радиоактивни изотопи на елементите за изучаване на свойствата и химичните реакции на нерадиоактивни изотопи (често в радиохимията отсъствието на радиоактивност води до описването на вещество като неактивно). Голяма част от радиохимията се занимава с използването на радиоактивност за изучаването на обикновени химични реакции. Това е различно от радиационната химия, където нивата на радиация се поддържат твърде ниски, за да повлияят на химията.

Радиохимията включва изучаването както на естествени, така и на изкуствени радиоизотопи.

Активационен анализ 
Чрез неутронно облъчване е възможно да се индуцира радиоактивност. Тази активация на стабилни изотопи за създаване на радиоизотопи е основата на неутронно-активационния анализ. Един от най-интересните обекти, който е бил изследван по този начин, е косата на главата на Наполеон, която е изследвана, поради съдържанието ѝ на арсен. Съществуват ред различни експериментални методи, които са разработени за да се позволи измерването на различни елементи в различни матрици.

Въздействието на редица различни времена за охлаждане може да се наблюдава в хипотетична проба, съдържаща натрий, уран и кобалт в съотношение 100:10:1 и подложена на много кратък импулс термални неутрони. Първоначалната радиоактивност ще е доминирана от активността на 24Na (период на полуразпад – 15 часа), но с удължаване на времето ще преобладават 239Np (период на полуразпад – 2,4 дни след образуване от 239U с период на полуразпад от 24 минути) и накрая 60Co (период на полуразпад – 5,3 години).

Източници 

Ядрена химия
Радиоактивност
Магнетохимия

Магнитохимията е дял от физикохимията, изучаващ зависимистта между магнитните свойства и строежа на веществата и влиянието на магнитните явления върху кинетиката на химичните реакции.

Раздели в химията
Приложна физика
Ломоносов

Ломоносов може да се отнася за:
 Михаил Ломоносов (1711 – 1765) – руски учен, или наречени на него:
 Московски държавен университет „М. В. Ломоносов“
 Професионална гимназия по електротехника и електроника „М. В. Ломоносов“ – Горна Оряховица
 Национална професионална гимназия по прецизна техника и оптика „M. В. Ломоносов“ – София
 Професионална гимназия по механотехника и електротехника „Михаил Василиевич Ломоносов“ – Добрич
 Ломоносов, град в Русия
 Ломоносов, подводен хребет в Северния ледовит океан
Кристалохимия

'Кристалохимията' (произходът на думата е от гръцки) е наука за връзката между химичния състав, кристалната структура и физикохимичните свойства на кристалите. Това е един от основните раздели на кристалографията. Главни задачи на кристалохимията са:

 Определяне принципите на пространственото разположение на йоните, атомите или молекулите в кристалната рашетка;
 Типовете химични връзки в кристалите;
 Големината на йонните и атомни редусии;
 Структурата на кристалите;
 Връзката между структурата и физикохимическите свойства на кристалите, което от своя страна позволява синтезиране на твърди тела с предварително зададени свойства, и др.;

В много случаи паралелно с определянето на кристалната структура се установява и точните химични формули на съединенията. Кристалохимията се развива главно след откриването на дифракцията на ренгтеновите лъчи в кристалите (1912 г.) и във връзка с развитието на методите за разшифроване на кристалните структури.

Вижте също 
 Химия

Раздели в химията
Квантова химия

Квантовата химия е направление в химията, което разглежда строежа и свойствата на химичните съединения, реакционната способност, кинетиката и механизма на химичните реакции от гледна точка на квантовата механика. Раздели на квантовата химия са: квантова теория на строежа на молекулите, квантова теория на химическите връзки и междумолекулните взаимодействия, квантова теория на химичните реакции и реакционна способност и др.. Квантовата химия изследва химичните връзки, валентността, електронната структура, спектрографските, електрични и магнитни свойства на молекулите. Квантовата химия описва математически фундаменталното поведение на материята на молекулно ниво: ус­та­но­вява елек­трон­ната струк­ту­ра на мо­ле­ку­лните сис­теми (раз­пре­де­ле­нието на елек­трон­ната плът­но­ст и из­ме­не­нието ѝ във вре­мето), рав­но­вес­ни свой­ст­ва, като гео­мет­ричен строеж, енер­гия на дисо­циа­ция, по­тен­ци­а­ли на йо­ни­за­ция и срод­ст­во към елек­тро­на и др.

Вижте също 
 Физикохимия
 Атомна физика
 Теоретична физика

Източници

Литература