Szabadka

Szabadka (szerbül Суботица / Subotica, , , ) város Szerbiában, a Vajdaság északi részén, az Észak-bácskai körzetben, Magyarország déli határától 10 km távolságban. Az Észak-bácskai körzet adminisztratív központja. A város a vajdasági magyarok, a vajdasági horvátok és bunyevácok szellemi, kulturális és politikai szervezeteinek központja, valamint számos nemzetiségi nyelven működő közép- és felsőfokú oktatási intézménynek is otthont ad.

Szerbia legészakibb városa, Vajdaság második legnépesebb városa. A 2022-es népszámlálás szerint 94.228  lakossal rendelkezik, ennek 34,3%-a szerb, 26,2%-a magyar, 11,1%-a pedig horvát.

Szabadkát először 1391-ben említik a latin Zabatka néven. 1526 és 1527 között Szabadka volt az önjelölt császár, Cserni Jován központja és a rövid életű szerb állam fővárosa. 1542 és 1686 között az Oszmán Birodalom uralta a várost, ezalatt a város Sobotka néven létezett. Ezután Szabadka irányítását a Habsburg Birodalom vette át. A 18. század közepén nevét hivatalosan Sancta Maria-ra változtatták, Mária Terézia osztrák császárné után. A város nevét 1779-ben ismét megváltoztatták, és új neve Maria Theresiopolis lett. Magyar elnevezése, a Szabadka név pedig 1845-ben, majd 1867-ben került átmenetileg hivatalos használatba. Az első világháború után, 1918-ban Szabadka a Szerb-Horvát-Szlovén Királyság, a későbbi Jugoszlávia része lett. A helyi szerbek és a Bunyevácok a 17. század óta használják a Subotica nevet, amely 1918 után vált hivatalossá. 2007 óta Szabadka városi státusszal rendelkezik.

Története 

Háromezer éves régészeti leletek alapján bizonyított, hogy korábban is éltek emberek a mai város környékén. A település fejlődésének záloga az volt, hogy földrajzi helyzete miatt az Ázsia és Európa közötti kereskedelem útvonalai erre haladtak. A térségben gyakori népmozgások eredményeképpen szerbek, magyarok, németek, szlovákok, horvátok, bunyevácok, görögök, törökök, zsidók, örmények, cigányok és még számos más nemzetek fordulnak meg és adnak uralkodót, tulajdonost és számtalan kiemelkedő képességű szabadkait a világnak.

Írásos dokumentumok Szabadkát először 1391-ben említik Zabotka vagy Zabadka néven.

Területe a török idők előtt a Hunyadiak kezén volt. A települést Mátyás király 1464-ben Dengelegi Pongrácz János erdélyi vajdának adományozza, aki 1470-ben várat építtetett. A mohácsi csatát (1526) követő zűrzavaros időszakban Jovan Nenad (magyarosan Cserni Jován) kiáltotta ki magát a környék cárjává, (fekete cárként is emlegetik) és ez lett a délvidéki felkelés központja, amely rövid idő után megszűnik. Történelmi szempontból ez csak annyiban bizonyul jelentősnek, hogy szerb források előszeretettel hivatkoznak rá, és a város főterén szobrot állítottak „legendás” alakjának.

1542-ben a törökök elfoglalták a várost, és majd csak 1686-ban, tehát mintegy százötven év múltán szabadul fel. E hosszú háborús évek alatt alig maradt magyar népesség a vidéken.

A török kiűzése után Habsburg vezénylettel megindult az újratelepítés. Először főleg katolikus vallású délszláv népesség érkezett a rigómezei csata óta délről folyamatosan felhúzódó ortodox lakosság mellé. Magyar források mindkettő népcsoport esetében gyakran csak „rácokról” beszélnek, azzal, hogy az egyik népcsoport tagjait „katolikus rácnak”, míg a másik etnikumot „óhitű”, azaz „ortodox rácnak” hívják. Nem nehéz felismerni, hogy ezek a „rácok” a város jelenlegi horvát és bunyevác (katolikus), illetve szerb (ortodox) lakosságának az elődei. A katolikus anyakönyvi kivonatok gyakran dalmátokat emlegetnek, ami sokat elárul arról, hogy Szabadka katolikus délszláv népessége melyik vidékről származhatott el. Mai napig sem egységes a vajdasági katolikus délszlávok hivatalos elnevezése. A hivatalos szerbiai álláspont külön nemzetiségnek tünteti fel a magukat elsősorban bunyevácnak vallókat, míg a horvátok nemzetük részéhez tartozónak tekintik őket.

Mária Terézia 1743-ban mezővárosi rangra emelte a települést, amelyet ekkoriban Szent Máriának hívtak. Ugyanő 1779-ben szabad királyi várossá nyilvánította Szabadkát, és ekkortól nevezték Maria Theresiapolisnak. 1845-ben engedélyezte a király, hogy Szabadka legyen ismét a település neve.

Szabadka szabad királyi városi rangra emelése erőteljes fejlődéshez segítette a települést. A városi tanács megszervezi több környező puszta benépesítését, amelyek a török idők alatt néptelenedtek el. Magába a városba ekkor már nem volt szervezett telepítés, de ahogy fejlődött Szabadka, úgy szivárgott ide a lakosság elsősorban a történelmi Magyarország többnyire magyar nyelvű vidékeiről. Érdekes nemzetiségi momentum, hogy az 1848–49-es forradalom és szabadságharc idején a bunyevácok a szerbek és horvátok többségétől eltérően együtt harcoltak a magyarokkal, és nekik köszönhetően Szabadka magyar kézen maradhatott.

A város kiegyezés kori (1867) dinamikus fejlődését jól tükrözi, hogy 1869-ben vasúti közlekedés kötötte össze a világgal, a magyar millenniumra (1896) megnyitották az első villanytelepet, és egy évvel később, 1897-ben már villamos járt Szabadka és Palicsfürdő között, amely az egyre csak polgáriasodó város kedvelt kirándulóhelye lett. Szabadka sohasem látott akkora fejlődést, mint ezekben a „boldog békeidőkben”. Ekkor nyerte el a város szecessziós, kifejezetten közép-európai arculatát.

Az erőteljes fejlődést a város lakosságának gyarapodása is jól tükrözte. Amikor Szabadkát 1920. június 4-én hivatalosan is elszakították a Magyar Királyságtól és az akkori Szerb-Horvát-Szlovén Királyság része lett, az egész Kárpát-medence egyik legnépesebb településének számított, ahol a jelentős horvát, illetve bunyevác és szerb lakosság mellett a magyarok abszolút többséget alkottak. Az újonnan létrejött délszláv királyság harmadik legnagyobb városa volt Belgrád és Zágráb után.

Jugoszlávia felbomlása után 1941 és 1944 között Szabadka ismét Magyarországhoz került. Az 1942-es délvidéki razzia idején 180 szerb polgári személy esett áldozatul a magyar katonáknak, 1944 végén pedig a visszatérő szerbek mintegy 7000 magyar lakost gyilkoltak meg. A megtorlás áldozatainak a Zentai úti temetőben állított emléket Kalmár Ferenc alkotása, a Vergődő madár című emlékmű, amit 2013-ban elloptak. A szobrot újraöntötték és 2014. november 2-án Aleksandar Vučić szerb miniszterelnök jelenlétében avatták fel a szerb–magyar megbékélés jegyében.

Népesség 

Újvidék mögött a Vajdaság második legnépesebb városa. A 2022-es népszámlálás szerint magának a város lakossága   fő volt, míg Szabadka városi területének (a szomszédos Palics településsel)  lakosa volt, és a város közigazgatási területének lakossága  fő.

 1910-ben a lakosság 58,7%-a magyar anyanyelvű volt.
 2022-ben a lakosság 26,2%-a  magyar anyanyelvű volt.
 A város lakosságszámának változását mutató grafikonon jól látható kb. 1980-tól a stagnáló állapota.

Népességszámának változása

Szabadka község 
A közigazgatási község lakossága 2022-es népszámlálás szerint 123.952 fő volt, ebből 38.174 szerb, 37.200 magyar, 10.431 horvát, 9.060 bunyevác, 3.432 roma, 2.187 jugoszláv, 810 montenegrói volt. 13.380 ember nem nyilatkozott hovatartozásáról és 5.901 ember ismeretlen nemzeti hovatartozásúnak vallotta magát.

A község települései közül magyar többségű: Alsókelebia, Alsóludas, Királyhalom, Csantavér, Hajdújárás, Palics, Szabadka és Zentaörs. Szerb többségű Bajmok, Meggyes, Misityevó és Újnagyfény, horvát Alsótavankút, Békova, Felsőtavankút, Györgyén, Kisbosznia és Nagyfény, míg Mérges bunyevác.

Vallás 
A szabadkaiak túlnyomó többsége, mintegy 70%-a, római katolikus. A város a Szabadkai egyházmegye székhelye. Összesen 8 katolikus plébániatemplom, több kápolna, egy ferences templom és rendház, 2 szerb ortodox, egy evangélikus és egy református templom található a városban.

 Szentkút (szerbül és horvátul Bunarić) népszerű kegyhely a város délkeleti határában.

A második világháborút megelőzően mintegy négyezer zsidó is élt a városban. A szabadkai zsinagóga a magyar szecessziós építészet egyik legkiválóbb példája. A zsidó származású szabadkaiak, illetve a magukat zsidónak vallók száma a második világháború óta alig éri el a háromszázat. A zsinagóga vezetője Illés Hajnalka.

Szabadkán az 1990-es években alakult meg az iszlám közösség 22 fővel. A közösség vezetője Fetis Kurdali, híveinek száma is jelentősen növekszik 2008-ban hatszáz regisztrált taggal rendelkeztek. 2008. augusztus 17-én adták át a Muhádzsír dzsámi névvel illetett, a Halasi úton a kupolás-minaretes dzsámit.

Oktatás 
Szabadka városában a 2020/21-es tanévben 7 373 diák látogatta az általános iskolákat. Ebből 1 482 tanuló (20,1%) magyarul végezte tanulmányait. A legtöbb magyar tanuló a Széchenyi István Általános Iskola, a Majsai úti Általános Iskola, a Kizúr István Általános Iskola, az Október 10-e Általános Iskola és a Jovan Mikic Általános Iskola tanulója.

Szabadka község legnagyobb magyar többségű iskolája a Hunyadi János Általános Iskola Csantavéren. 

Középiskolai szinten 3 118 diák (32,8%) tanul magyar osztályokban. A város mind a 7 iskolájában van oktatás magyarul. A legtöbb diák az Ivan Sarić Műszaki Iskola, a Kosztolányi Dezső Tehetséggondozó Gimnázium és az Egészségügyi Középiskola tanulója.

Helyi közösségek 

Szabadka városában 20 helyi közösség van (zárójelben szerb nevük szerepel).

 Bajnát (Bajnat)
 Gát (Gat)
 Határőr (Graničar)
 Kertváros (Kertvaroš)
 Kér (Ker)
 Kisbajmok (Mali Bajmok)
 Kisradanovác (Mali Radanovac)
 Központ I. (Centar I)
 Központ II. (Centar II)
 Központ III. (Centar III)
 Makkhetes (Makova sedmica)
 Bajai szőlők (Peščara)
 Prozivka (Prozivka)
 Radanovác (Radanovac)
 Sétaerdő (Dudova šuma)
 Sándor (Aleksandrovo)
 Újfalu (Novo Selo)
 Újváros (Novi Grad)
 Vasutastelep (Željezničko naselje)
 Zorka (Zorka)

Nevezetességei 
Szabadka legreprezentatívabb épülete a méreteinél fogva akár parlamentnek is beillő, szecessziós városháza, amelyet Komor Marcell és Jakab Dezső budapesti építészek tervei alapján Nagy Ferenc és Kladek Lukács vállalkozók helybeli cége épített fel mindössze két év alatt (1908–1910).
Ugyanezen építészek tervezték a zsinagógát is, szintén magyar szecessziós stílusban. A zsinagóga magyar nyelvű vezetővel, előzőleges bejelentéssel látogatható a Zsinagóga.com kutatási műhely szervezésében.
A magyar szecesszió kiváló példája még a Raichle Ferenc által építtetett palota is (1903–1904), és több épület a Korzó környékén, az egykori Kossuth utcán.
A Szabadkai Népszínház korinthoszi oszlopos épületében (1853) az elsők között talált otthonra magyar nyelvű színtársulat, Blaha Lujza is itt kezdte pályafutását.
Az egyházi épületek közül építészeti szempontból a legjelentősebb a ferences rend temploma, más néven Barátok temploma, különösen pedig a rendház, amelyet a régi szabadkai vár maradványaiból alakítottak ki (1723). A katolikus Szent Teréz-székesegyház barokk stílusban épült (1797), és erősen emlékeztet a Kalocsai Érsekség bazilikájára, amelyhez adminisztratívan akkoriban tartozott.
A Sándor városrészben épült szerb ortodox templomban az ikonosztáz az ortodox barokk festészet ritka szép példája.
Szabadka központját a századforduló remek épületein kívül két, viszonylag új szökőkút teszi még hangulatosabbá, amelyeket – csakúgy, mint a városházát és a Raichle-palotát – stílusosan Zsolnay kerámiával fedtek, és amelyeknek formavilága szintén a magyar szecesszióra emlékeztet.
A kaponyai ütközet 1899-ben emelt emlékművét 1919 után elbontották.

Magyarellenes incidensek 
A 2003-as év végén gyakoriak voltak a magyarok ellen elkövetett támadások, temetők feldúlása, nacionalista indíttatású falfirkák jelentek meg több település középületein. A szerb kormány Vojislav Koštunica vezetésével hosszabb ideig nem vett tudomást ezekről a történésekről. Végül az Európai Parlament tényfeltáró bizottságot hozott létre, amely a helyszínen mérte fel a helyzetet. Az idő igazolta, hogy az incidenseket egyes politikai szubjektumok részben fel is nagyították. Azóta viszonylag nyugodt a helyzet, természetesen ma is történnek kilengések, mint ahogy 10, 20 vagy 50 éve is összecsaptak a különböző nemzetiségűek, de korántsem lehet általános jelenségnek nevezni.

A szabadkai üzletek és intézmények egy részében értenek magyarul, így a magyarországi turisták akár anyanyelvükön is megértethetik magukat. Számos olyan szórakozóhely működik, ahol a szerbek, magyarok, horvátok együtt szórakoznak, és a vegyes házasságok is gyakorinak tekinthetők.

Gazdaság 
A város legjelentősebb munkaadója a helyi önkormányzat és az állam, mert sok üzem bezárt a délszláv háború okozta gazdasági válság alatt. 2007 májusában  munkanélkülit tartottak számon, ami másként 40%-os munkanélküliségi rátának felelt meg. A város nehézkesen tudott létre hozni ipari parkot, mivel azt a kormányzat előzőleg akadályoztatta. A ma is működő vámszabad zóna Kisbajmok városrész területén működik. Több neves vállalat is képviselteti magát ebben a zónában. Ilyenek a Siemens, Dunkermotor, Norma Group, de érdeklődését fejezte már ki több világhírű vállalat is, mint például a Swarowski.

Az ipari zónának köszönhetően több száz munkahely nyílt, ami nagyban csökkentette a munkanélküliek számát a városban. A munkanélküliek száma 2013-ban  körül mozgott. Népszerű bevásárlóközpontok is nyíltak a városban, melyek eddig főként a volt Jugoszlávia területén képviseltetették magukat. Ilyenek a Maxi, a Mercator és az Idea.

A kedvező természeti adottságok révén a környék mezőgazdasági és élelmiszeripari termelése jelentős.

Közlekedés 

Szabadka közúton és vasúton is könnyen megközelíthető csomópont, Szerbia számára „Európa kapuja”. Repülőtérrel is rendelkezik, melyet elsősorban Szárits János kései utódjai jellemzően sport célokra használnak.

Tömegközlekedés 
1897. szeptember 7-én döcögött végig a város utcáján az első villamos, és egészen 1974. április 2-ig közlekedett. Az első busz 1927-ben szállította az utasokat. Napjainkra a tömegközlekedési közvállalat modern buszokkal rendelkezik. A tömegközlekedés jubileumi, 110. évében, 2007-ben hét új autóbusszal is gyarapodott a Subotica-Trans járműparkja.

Vasút 
Magyarországról a 136-os vagy a 150-es vonalon érhető el. A városból Belgrád felé is megy vonal. Régen vasúti kapcsolata volt a Szabadka–Baja-vasútvonal segítségével Bácsalmás–Baja felé, ma a sínek fel vannak szedve a határon.

Híres szabadkaiak 

 Aczél György (1907–1997) festőművész, képrestaurátor
 Ács Károly (1928–2007) költő, műfordító
 Arnau Károly színész (1843–1910)
 Arnold György (1781–1848) zeneszerző, egyházi karnagy, a nevéhez fűződik az első hangverseny bemutatása a városban
 Ásványi Lajos (1844–1905) a palicsi földművesiskola igazgatója, feltaláló
 Sava Babić (1934–2012) szerb fordító, több kortárs és klasszikus magyar művet fordított szerb nyelvre
 Bajza Viktória (1954–) színésznő
 Bártfay József (1812–1864) ügyvéd, író
 Borbíró Ferenc (1879–1962) főjegyző, Baja polgármestere, főispán
 Braun Henrik (1869–1918) újságíró, szerkesztő
 Csáth Géza (1887–1919) író, zeneesztéta, orvos
 Cseszneky Gyula (1914–1970 után) gróf, költő, macedón nagyvajda
 Duranci Béla író, művészettörténész
 Demján Éva (1912–1987) Jászai Mari-díjas színésznő, előadóművész, versmondó Érdemes Művész
 Dévavári Zoltán (1928–2007) író, irodalomtörténész, újságíró
 Fenyves Ferenc (1885–1935) újságíró, szerkesztő
 Frankl István (1835–1913) iskolaigazgató, tanfelügyelő
 Garay Béla (1897-1987) színész, rendező, szakíró
 Goteszman-Gajdos Tibor (1917–1997) író
 Gvozdanovics Júlia (1827–1880) színésznő
 Gubás Csilla (1970–) fogorvos, újságíró, műsorvezető
 Gyelmis-Lukács János (1899–1979) festőművész
 Herman Károly (1887–1940) író
 Illés Zoltán (1961–) magyarországi parlamenti képviselő
 Iványi István (1845–1917) történész, Szabadka monográfusa
 Kasza József (1945–2016) politikus
 Király Ernő (1919–2007) néprajzkutató, avantgárd zeneszerző
 Kollár Ferenc (1949) újságíró
 Danilo Kiš (1935–1989) a szerb nyelvű irodalom egyik legkiemelkedőbb alakja, több magyar művet fordított szerb nyelvre
 Klajn Péter (1950–1993) pszichológus, főiskolai tanár
 Kolozsi Tibor (1915–1980) újságíró, író, szerkesztő
 Komlós Juci (1919–2011) Jászai Mari-díjas színművésznő, A Nemzet Színésze
 Kosztolányi Dezső (1885–1936) író, újságíró, esztéta
 Kozma Tibor (1909–1981) erdélyi református lelkész, egyházi író
 Kuzsinszky Bálint (1864–1938) régész, ókortörténész, az MTA tagja
 Latabár Kálmán Árpád (1855–1924) színész, rendező
 Láng Edit (1938-) nemzetközi sakk mester, 1958-ban  és 1963 magyar bajnok 
 Lányi Ernő (1861–1923) karnagy, zeneszerző
 Lányi Sarolta (1891–1975) költő, műfordító
 Lékó Péter (1979–) minden idők egyik legnagyobb magyar sakkozója
 Lengyel Pál (1868–1932) nyomdász, újságíró, az eszperantó nyelvű lapkiadás úttörője
 Lévay Szilveszter (1945–) zeneszerző
 Lévay Endre (Szabadka, 1911. november 22. – Szabadka, 1985. október 29.) író, szerkesztő
 Lifka Sándor (1880–1952) kinematográfus
 Loósz István (1868–1920) filológus, tanár
 Megyeri Lajos (1935–) zeneszerző, zenepedagógus, karmester
 Mérő Rezső (1887–1954) közgazdasági szakíró 
 Mester Gyula (1972–) röplabdázó, olimpiai bajnok
 Milkó Izidor (1855–1932) ügyvéd, író
 Munk Artúr (1886–1955) író, orvos
 Novák István (1920–2001) Jászai Mari-díjas magyar színész, érdemes és kiváló művész, a debreceni Csokonai Színház örökös tagja
 Ortutay Gyula (1910–1978) néprajzkutató, politikus, az MTA tagja
 Pataki László (1916–1999) színész, rendező, a szabadkai Népszínház tagja
 Póka Éva (1956–) magyar színésznő
 Radulovics Bojana (1973–) válogatott kézilabdázó
 Raichle J. Ferenc (1869–1960) építész, műgyűjtő, üzletember
 Rózsa Zsombor (1982–) játékalkotó, fesztiválszervező, sakkmódszertan-oktató, építész
 Rudics József (1792–1879) politikus, főispán
 Singer Bernát (1868–1916) főrabbi
 Spelletich Bódog (1815–1890) 1848-as országgyűlési képviselő, délvidéki kormánybiztos, nemzetőr őrnagy
 Spelletich István (1844–1868) amerikai szabadságharcos katona
 Steinfeld Sándor (1905–1972) író, szerkesztő
 Suták József (1865–1954) piarista szerzetes, matematikus, egyetemi tanár
 Szárits János (1876–1966) sportoló, repülőgép-építő, a „magyar ősrepülő”
 Szekeres László (1931–1997) régész, politikus
 Székely Tibor (1912–1988) utazó, felfedező, eszperantista, író
 Tomislav Sivić (1966–) futballedző
 Toncs Gusztáv (1859–1938)
 Törley József (1858–1907) pezsgőgyáros
 Vinkler László (1912–1980) festő, grafikus
 Vojnich Oszkár (1864–1914) földrajzi író, utazó
 Franjo Vujkov (1942–2006) horvát politikus
 Vukovics Géza (1928–2007) publicista, esszéíró, műfordító

Testvérvárosok 

  Akron, Amerikai Egyesült Államok 
  Baja, Magyarország
  Budapest, Magyarország
  Dunaszerdahely, Szlovákia
  Elche, Spanyolország
  Eszék, Horvátország
  Kiskunhalas, Magyarország
  München, Németország
  Namur, Belgium
  Olomouc, Csehország
  Szeged, Magyarország
  Székelyudvarhely, Románia
  Tilburg, Hollandia
  Wolverhampton, Egyesült Királyság
  Munkács, Ukrajna
  Kecskemét, Magyarország
  Érd, Magyarország

Ünnepek 
 Szeptember 1.: A város napja – 1779. szeptember 1-jére emlékezve, amikor Szabadka elnyerte a szabad királyi város rangot.

Irodalom 
 Czékus Géza 2020: Spanyolnátha Szabadkán. Folia Anthropologica 16.
 Balázs Art Valéria: Szabadka (Subotica) keresztnevei 1986. Magyar Személynévi Adattárak 98 (1991)
 Iványi István 1886/1892: Szabadka szabad királyi város története I–II.

Jegyzetek

További információk 
 Szabadka hivatalos honlapja
 Szabadka története, látnivalói és azok pontos térképe
 Szabadka.lap.hu – Linkgyűjtemény
 Szabadka története 
 Szabadka város blogja
 Szabadkai Polgár Info – Független hírportál
 A Szabadkai Egyházmegye honlapja
 SOS Synagogue
 Katolikus lexikon
 Minden, ami szabadkai zsinagóga
 Kisvárosi történetek – Valós és kevésbé igaz történetek, városi legendák
 A zsidó Szabadka
 Ferdinand, S. and F. Komlosi, 2017 The Use of Hungarian and Serbian in the City of Szabadka/Subotica: An Empirical Study, Hungarian Cultural Studies, Volume 10. Accessed 08 September 2017
Dévavári Zoltán: Egy elmesélhetetlen történet. Impériumváltások, holokauszt, emigráció : a szabadkai zsidóság eszme- és politikatörténete, 1928–1945; Veritas Történetkutató Intézet–Magyar Napló, Bp., 2020 (Veritas könyvek)

Az Észak-bácskai körzet települései

 
Radnóti Miklós antirasszista díjasok