Budakalász

Budakalász () város Pest vármegyében, a Szentendrei járásban, a budapesti agglomerációban.

Fekvése 
Budapesttel közvetlenül határos település a Duna jobb partján. A folyam túloldalán elhelyezkedő Dunakeszivel megosztva a „Dunakanyar kapuja"-ként is emlegetik. Területét keleten a Szentendrei-Duna, északon Szentendre és Pomáz, nyugaton Csobánka, délnyugaton Pilisborosjenő és Üröm, délen pedig Budapest határolják.

Közvetlenül házai mellett, a Vác–Pesti-Duna-völgyhöz tartozó Pomázi-síkon, a hajdani kavicsbányászat maradványaként bányatavak találhatók. A horgászok körében kedvelt Omszk-tó vagy Omszki-tó, amelyet pihenésre, kikapcsolódásra szolgáló park vesz körbe. Nyugati szélén pedig, a népszerű fürdőhely Lupa-tavakon túl a Duna part mentén üdülőtelep húzódik, amely ártéri részen, kezdetben engedély nélküli építkezésekből alakult ki.
A településhez tartozik a Lupa-sziget, nevét a 19. század elején élt pomázi lakos Luppa Péterről nyerte.
A városközponttól északra terül el és a településsel ma már teljesen egybeépült Szentistvántelep, amely az 1920-as években budapesti tisztviselők lakótelepeként épült. 
Kelet felől a Pilis-hegység déli nyúlványai, a Berdó, az Ezüst-hegy, valamint a Nagy-Kevély keleti lejtői is a város határához tartoznak. A városközpontot a Barát-patak szeli át. 

Kalász Árpád-kori határrészeinek elnevezései nagyrészt feledésbe merültek, az új elnevezések a 17. század közepén betelepedett szerbektől erednek, és magukon viselik a török nyelvi hatásokat.

A várost átszeli a H5-ös HÉV (szentendrei HÉV) vonala, a Szentendrétől a 10-es útig vezető 1108-as út és a pilisi hegyek között Esztergomba vezető 1111-es út nyomvonala; Csillaghegy felől az 1115-ös út vezet a központba, illetve húzódik a település területén néhány rövid öt számjegyű országos közút is: ezek szinte kivétel nélkül a 11-es főút itteni csomópontjainak átkötő útjai; kivételnek tekinthető a Lupa-sziget felé vezető 11 118-as számú mellékút.

Története 

Budakalász igen gazdag régészeti emlékekben: a jégkorvégi gravettien kultúrától kezdődően - mintegy tizenötezer évvel ezelőttől - szinte minden lényeges nép élt szűkebb környékén. Így megtalálták a rénszarvas-vadászok kőeszközeit, a bronzkori műveltség emlékeit, de az avarok, longobárdok rendkívüli hagyatékát is. Világszenzációnak számított 1953-ban a kavicsbánya területén előkerült 7000 éves kis vízmerítő edény – budakalászi kocsi –, amely a legelső kocsi makett, de párját ritkítja az az öntött, domborított bronz kancsó is, amit ugyancsak itt találtak.

Fennmaradt egy római őrtorony maradványa.

A település 1135-től ismert neve: Kalez, a középkorban Kaluz, majd Kalaz. Ez a honfoglalást követően itt letelepült kabar népcsoport nevéből eredt, jelentése: „káliz”.

Templomát 1355-ben említik először, ekkor Ferenc nevű papja adózik, földesurai mindig a királyok körül töltenek be különböző rangokat. Kaluzi Sándor 1276-ban latin nyelven tett tanúvallomást Margit királyleány szenttéavatási perében, György pedig Hunyadi János mellett vitézkedett. Tudunk arról is, hogy megfordult itt Mekcsey György, aki a helyi hajóépítő mesterekkel egy dereglyét építtetett.

Az Árpád-kori lakosság a török hadjáratok következtében elmenekült jobban védett területekre, így Kalász elnéptelenedett. Az első török adóösszeírás defter, amely a kalásziakról fennmaradt, 1580-ból való, ebben az áll, hogy „Kálóz falu ráják (keresztény földművesek ) nélkül maradt”.

A 15 éves háború majd a zsitvatoroki béke után a török megszállású területek között egyedi, kettős közigazgatási rendszer alakult ki az ország török megszállású területén. Ebben a szituációban a Szentendrei-sziget déli csücskében lévő Bolgár nevű falu földesura, Budai Bornemissza Bolgár Pál az ország keresztény kézen maradt részének nádorától megvásárolta a Kálózpuszta, Pomázpuszta, Szencsepuszta, valamint a mai Csobánka határát képező területeket, majd betelepítette a Bácskában már korábban vásárolt falvainak (Prekonity, Radonity, Tótháza, Nagy Gyurgyin, Malteovity, Nádály, Hulica, Oblica, Belo Blato, Szilvás, Botrá, Pokolkő, Obornica, Vámtelök, Dorosko, Pessér, Csemeny, Nagycsicsó, Vastorok és Terusity) szerb lakosságával, a török jogszokás szerint 6 év adómentességet biztosítva a vállalkozó kedvű telepeseknek. (A terület megvételéről és betelepítéséről számos dokumentum maradt a Magyar Országos Levéltárban, Bornemissza leszármazottainak, a Wattay családnak iratanyagában.) A Bornemissza család a 17. század elején jelentős szerepet játszott Pilis vármegye társadalmi és hivatali életében, mivel mind a két fél, a keresztény és a török elismerte és különböző ügyekben alkalmazta.

Leányági örökségként a felsővattai Wattay család kezébe került a település. A falu nagyobb betelepítését Wattay I. Pál Pest-Pilis-Solt vármegye helyettes alispánja és fia Wattay János a vármegye kuruc alispánja irányította. A legelső összeíráskor, 1705-ben még 4 magyar családot sorolnak fel. Nagyobb létszámú szerb lakos csak 1715 után telepedett meg itt. A települést a Wattay család ispáni központjaiból eleinte Dunakesziről, majd a Wattay III. Pál által építtetett családi kastélyból Pomázról végezték. A Wattay családba benősült széki gróf Teleki, Szemere, Fáy, Kubinyi, Okolicsányi családok is részt vettek a Pomáztól Kiskőrösig elhelyezkedő birtok vezetésében. Az evangélikus vallású Wattay család minden keresztény egyházat támogatott, így a település katolikus, református és ortodox lakosait is. A svábok 1728-at követően jelentek meg a faluban, később, az 1800-as évek végén néhány felvidéki szlovák család települt be. A svábok 1728-at követően jelentek meg a faluban, később, az 1800-as évek végén néhány felvidéki szlovák család települt be.

1946. február 22-én a német ajkú lakosság nagy részét, 1200 főt telepítették ki Németországba.

A falu határában található kőbánya már a rómaiak idejében is használatban volt, innen vitték a Hősök tere közepén álló „Ismeretlen katona” emlékmű sírkövét.

A falu északi részén, a Szentendrére és a Pomázra vezető út közrefogta mezőgazdasági területen jött létre egy 1922-ben kezdődött ingatlanfejlesztés eredményeképpen 1925 augusztus 20-án Szentistvántelep. Az addig lakatlan területet először az Akarat Szövetkezet parcellázta, amit a 30-as években a Közgazdasági és Hitelbank folytatott. A telepre főleg középosztálybeli, városi családok, elsősorban tisztviselők költöztek, polgári jellege azóta is megmaradt. A máig megfigyelhető, aránylag szabályos utcaszerkezet és az egységes telekméret az eredeti parcellázás és ingatlanfejlesztési koncepció hatását mutatja.
A kezdetekkor egyes sarki házhelyeket fenntartottak közösségi célra, ezekre a helyekre épült később az iskola (ma Szentistvántelepi Általános Iskola) és a templom. A Szent István-templom alapkövét 1948. augusztus 20-án rakták le, és 1965-ben készült el.

2009. július 1. óta város.

Nevének eredete 
Egy átiratban fennmaradt 1135-ös oklevélben szőlőföldet adományoz a Hontpázmány nemzetségből származó Lampert comes a bozóki prépostságnak a Duna melletti Megyeren, amely a kalez nemzetségbeliek szállása felé van.

Innen származtatható egyes elképzelések szerint – a hasonló Kalász és Kaláz nevű településekkel együtt – az, hogy a magyarokhoz csatlakozott egyik törzs népnevéből ered. Végig a középkor során, majd a török háborúk után is Kalázként szerepel, csak 1900-ban csatolják hozzá a Buda előtagot. Ekkori helyesírása szerint Buda Kaláz.

Így nagy valószínűséggel nem helytállóak azok a névmagyarázatok, amelyek a 'kalász' (búzakalász) szóból, vagy a 'budim kalazi' (Buda vára) szóösszetételből eredeztetik a település nevét. A kaláz szónak ugyanakkor más etimológiája is elképzelhető, hiszen lehet az eredete a türk kala (város, település) szó is.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Dr. Vámos Attila (független)
 1994–1998: Harcsa Lajos (független)
 1998–2000: Harcsa Lajos (független)
 2001–2002: Dr. Kulin Sándor (független)
 2002–2006: Harcsa Lajos (független)
 2006–2007: Parlagi Endre (Nemzeti Fórum-Fidesz)
 2007–2010: Parlagi Endre (Nemzeti Fórum)
 2010–2014: Rogán László (Fidesz)
 2014–2019: Rogán László (Fidesz-KDNP)
 2019-től: Dr. Göbl Richárd (2011 Egyesület)

A településen 2001. február 4-én időközi polgármester-választást tartottak, az előző polgármester lemondása miatt.

2007. december 2-án újból időközi polgármester-választást (és képviselő-testületi választást) tartottak Budakalászon, ezúttal az előző képviselő-testület önfeloszlatása miatt. A választáson az addigi polgármester is elindult, de a Fidesz, amelynek egy évvel korábban még a támogatását élvezhette, ezúttal már másik jelöltet indított ellene. Eredményét azonban ez nem befolyásolta különösebben: négy jelölt közül, 46,85 %-os eredményével sima győzelmet aratott, elődje, Harcsa Lajos sem tudta megszorítani, a Fideszes jelölt pedig mindkettejüktől jócskán lemaradva csak harmadik lett.

A település címere 
 I. mező: arany alapon három zöld színű hegy, a legkisebben három ezüst színű kereszt;
 II. mező: kék alapon három aranyszínű búzakalász;
 III. mező: kék alapon ezüst színben a bronzkori „budakalászi kocsi”;
 IV. mező: arany alapon vörös ekevas és csoroszlya.

Népesség 

A 2011-es népszámlálás során a lakosok 86,4%-a magyarnak, 0,2% cigánynak, 2,5% németnek, 0,2% románnak, 1% szerbnek, 0,3% szlováknak mondta magát (13,4% nem nyilatkozott; a kettős identitások miatt a végösszeg nagyobb lehet 100%-nál). A vallási megoszlás a következő volt: római katolikus 34,6%, református 10,5%, evangélikus 1,5%, görögkatolikus 1%, izraelita 0,2%, felekezeten kívüli 20,2% (28,8% nem nyilatkozott).

Látnivalók 

 Kálvária, 1865-ben készült, az egykori Árpád-kori templom romjai fölött áll.
 Ortodox templom (barokk, 1752, ikonosztáz a 18. század végéről)
 Régi szerb kereszt, a Fő téren - eredetileg a Tabánban állt, mint pestiskereszt.
 Hősi halottak emlékműve, létező budakalászi lakosról mintázták egykoron.
 Szent Kereszt Felmagasztalása Templom - Az eredetileg 1824-ben emelt és a 19. sz. végi árvizekben megrongálódott templom mellett a 20. sz. első éveiben épült. 1907-ben szentelte fel Prohászka Ottokár, az akkori székesfehérvári püspök. Első plébánosa és építője Robl János volt. A régi templomot 1909-ben bontották el, köveiből épült a templomkert kerítése. 1908-ban készült el a templom azóta is működő orgonája. A búcsút szeptember 14-én tartják. Jelenlegi plébánosa Kelemen László.
 Trianon emlékmű - Az 1915-ben Kolozsvárott Szeszák Ferenc munkája nyomán elkészült, majd 1918-ban román soviniszták által elpusztított Kárpátok Őre szobor rekonstrukciója.
 2011 novemberében régészeti feltárás kezdődött a Kálvária-dombon. Itt 1977-ben már folytak ásatások, és valószínű volt, hogy egy Árpád-kori templom romjai vannak a föld alatt. A jelenleg is zajló ásatások során részben feltártak egy közel 20 méter hosszú és 12 méter széles templomot.

Budakalászi Kemotaxonómiai Botanikus Kert TT
A Duna–Ipoly Nemzeti Park Igazgatóság védett területén található a Gyógynövénykutató Intézet 1984-ben létesült bemutatókertje. Területe 5 hektár, ezen belül a növénygyűjtemény: 1,03 hektár.

Kultúra

 Budakalász jelentős kulturális nevezetessége és a város egyik büszkesége az 1972-ben alakult Lenvirág Táncegyüttes. Létrejöttét a város legnagyobb ipari üzeme, a Lenfonó és Szövőipari Vállalat támogatta. Az együttes zömmel a helybeli, 5-18 éves korosztályba tartozó gyermekekből áll, de népszerű a környező településeken is. Repertoárjában elsősorban a Kárpát-medence néptáncai és népdalai szerepelnek, de a régióban élő német és szerb nemzetiségek dal- és tánckincsét, hagyományait is ápolják. Az együttes évente 40-50 alkalommal lép fel belföldön, részt vesz fesztiválokon és néptánctalálkozókon, rendszeresen látogat a környező országok főleg magyarlakta területeire és egyéb európai országokba is. A budakalászi Faluházban tartott hagyományos karácsonyi műsoruk a város egyik fontos kulturális eseménye, rendszeresen több száz látogatót vonz.

Gazdaság 

 Arról nagyon kevés adat maradt fenn, hogy az Árpád-korban milyen volt a település gazdasági élete. Van adat szőlőművelésre, hajóépítésre, minden valószínűség szerint a korai időszakban katonáskodtak lakói, hiszen a megyeri rév hátterében zárvány-katonatelepként jött létre a település. A török időkban gabonatermesztés folyhatott a Pomáz felé eső jobb minőségű földeken, Buda töröktől történt visszafoglalása után pedig a Wattay birtokosok itteni erdők fájával kereskedtek.
 A kalászi szőlőművelésnek nagy lendületet adott az az 1701. évi császári rendelet, amely szerint nyolcéves adómentességet nyernek azok akik földjeiket szőlővel ültetik be. Minden kalászi szerb portán pincét ástak a bor tárolására és feldolgozására. Amely porták lapályon feküdtek, azok tulajdonosa igyekezett valamelyik agyagdomb suvadásában pincét ásni. Szentendre környékén a szerbek főként kadarkát ültettek. A „Szentendrei vörös” bor volt ennek a környéknek a specialitása. A filoxéra ezeken a vidékeken 1882–ben jelent meg.
 A falu lakosságának új megélhetési lehetőséget biztosított az elővárosi vasút kiépítése. A Budapesti Közúti Vaspálya Társaság 1886-ban nyújtotta be erről szóló terveit. A munkálatok élére az energikus szentendrei polgármester, Dumtsa Jenő állt. Az egy sínpáros gőzvasút 1888. augusztus 17-én működésbe lépett. A pálya villamosítása 1909 és 1914 között történt.
 1900-ban megalakult a Neubauer és Sárkány „Mungo” textilipari hulladékhasznosító gyár. Az első világháború alatt itt is készítettek kötszereket, sebkötöző vattákat.
 Egy káposztasavanyító üzem helyén, a Kupusziste (Káposztás) nevű határrészben, a Majdan patak partján, 1923-ban kezdte meg működését a méltán híressé lett Klinger gyár, amelyben az 1990-es évekig készültek a messze földről is keresett kender és lenanyagú textíliák. Jelentősek voltak a kékfestő-vásznai, abroszai és a tűzoltófecskendőkhöz használt tömlői, amelyet egy hazai szabadalom révén készítettek. A második világháború után – államosítva – továbbélt az üzem, Budakalászi Textilművek Rt. néven, majd a '80-as években bekövetkezett összevonások révén itt nyert elhelyezést a vezérigazgatóság is, ettől kezdve szerepel "Lenfonó és Szövőipari Vállalat (BUDAFLAX)" néven. Itt gyártották 1978-tól 1982-ig a Trapper nevű farmeranyagot. A Lenfonó vállalat vezetése maradandót támogatott kulturális területen: a nemzetközi versenyek élvonalába emelkedett "Lenvirág" néptáncegyüttes megalakulásakor komoly anyagi támogatást vállalt, s az együttes neve ezért utal a lenre.

Budakalász természeti környezete

Budakalászi mészkőbányák 

Budakalász Békásmegyer felé eső határán, a ma Berdó-hegynek nevezett plató déli szegélyénél helyezkedik el az a forrásvízi mészkőbánya, amelynek kőzetanyaga 2000 éve meghatározó jelentőségű szűkebb és tágabb környezetének építészeti kultúrájában. A földtanilag fiatal képződmények közé tartozik, kora mindössze 800– év között van. A pleisztocénben a Würm-glaciális idején egy viszonylag hosszú és keskeny édesvízű tóban keletkezett édesvízi mészkő, azaz travertino. A tófenékbe nyíló források sok oldott kalcium-karbonátot hoztak felszínre. A viszonylag nagy nyomásnál feltörő langyos források vize az alacsony nyomású környezetbe kerülve elvesztette CO2 tartalmának jelentős részét így felbomlott a kalcium-hidrokarbonát egyensúlya, felszabadult közben egy vízmolekula és kivált a kalcium karbonát: Ca(HCO3) – CO2+H2O+CaCO3. A CaCO3 a növény szárára és levelére csapódott ki és rövid idő alatt megölte a növényt, amelynek lágy részei elbomlottak és a helyükön maradt üregek okozzák a forrásvízi mészkövek jellegzetességét, a lyukacsos szerkezetet. A budakalászi mészkő az évszakok változásáról is ad információt, mivel nyáron lényegesen kevesebb lösz került a tóba, így a kőzet színe világos elefántcsont színű. Télen a behordott anyag jóval több, ami a keletkező mészkövet világosbarnára színezi . A kőzet így válik kétszínűvé és veszik fel a rétegek a moduláló vagy traverzáló formát.

Ezek a mészkőfajták egyben „tanúhegyek” is, mivel a  évvel ezelőtti erózióbázis szintjét is jelzik, amely azóta hozzávetőlegesen 100 méterrel csökkent. A budakalászi bánya megnyitásának ideje 92–93 körüli időre tehető, akkor helyezték az egykori Aquakwinkwe település helyére a Szerémségből a XII. légiót, amely azután kiépítette Aquincumot, csak amíg a kelták nyelvén az aquakwinkwe jó vizet jelentett, a latin fordításban ez öt vízre sikeredett és ezt a nevet örökölték a magyarok. A légió mérnökei hamar megtalálták kiválóan alakítható, faragható forrásvízi mészkövet és Aquincum építményeinél jelentős mértékben felhasználták. Gyakorlatilag az összes oszlopot, oszlopfőt, de számos sírkőemléket, kőszarkofágot is ebből a likacsos szerkezetű mészkőből faragták ki. Biztos, hogy a középkor folyamán is felhasználták az itt fejtett mészkövet, a török megszállás másfélszáz éve során viszont felhagytak itt a kőfejtéssel, olyannyira, hogy az 1760-as években már nem is tudták a látható gödrök mibenlétét, „Alte Keller”-nek nevezték azokat. 1879-től az olasz származású Fabro Miklós kezdett újra kőtermelést a régi, felhagyott bányában. Itt fejtették ki a budapesti Hősök Tere trianoni kőszarkofágját, amelyet kőlapokkal burkolva a második világháború után átkereszteltek az „ismeretlen katona sírjává”. A háború a tulajdonost és az itteni kőbányászást is elsodorta.

A másik, – még ma is működő mészkő bánya innen mintegy 5 kilométerre északnyugatra, a Mantovacz-hegy oldalában található. Ezen a helyen Tura Jakab nyitott kőfejtőt 1894-ben, földesúri engedéllyel. Itt napjainkban szabályos kőtömböket, vékony burkolólapokat, kváderköveket, kerti burkolólapokat fejtenek és árusítanak.

Vannak, akik - nem tudván a másik, ma már nem működő egykori bányáról - tévesen ehhez a működőhöz kapcsolják a „római korban nyitott” téves eredetet.

Nevezetes személyek 
 Pándy Kálmán (1868–1945) orvos, ideggyógyász, elmeorvos
 Györgyi Lajos (1908–1981) állattenyésztő, politikus, országgyűlési képviselő
 Deésy Mária (1919–1998) színésznő
 Aperianov Zakariás (1927–2015) állatidomár
 Kovács Apollónia (1928–2012) színésznő, cigánynóta-énekes
 Izsó Mihály (1929–) mezőgazdasági üzemmérnök, politikus, országgyűlési képviselő
 Sinkó László (1940–2015) Kossuth-díjas színművész, rendező, Budakalász díszpolgára
 Novotny László (1941–) válogatott kajakozó, mérnök
 Recsenyédi Fekete Miklós (1942–2010) író, újságíró
 Aigner Szilárd (1946–2016) meteorológus
 Milosevits Péter (1952–2021) író, költő, műfordító, irodalomtörténész, újságíró, lapszerkesztő, egyetemi oktató
 Pártai Lucia (1961–) meteorológus
 Gesztesi Károly (1963–2020) színművész
 Spitzer Gyöngyi (1966–) énekes, újságíró
 R. Kelényi Angelika (1970–2023) író, újságíró
 Németh Pákolicz Tamás (1973–) író, költő, zenei előadó
 Bereczki Zoltán (1976–) musicalszínész
 Kovács Katalin (1976–) olimpiai bajnok kajakozó
 Hlavacsek Tihamér (1977–) zongoraművész
 Varga Tamás (1978–) Európa- és világbajnok evezős

Testvérvárosai 
  Lövéte (Románia, Székelyföld)
  Kahl am Main (Németország)
  Ada, Szerbia (Délvidék)

Források 
 Barcza Katalin: Kalászi olvasókönyv. Budakalász, 2000
 Emlékek Könyve: 100 éves a budakalászi Állami Népiskola. Budakalász, 2002
 Kátai Ferenc: Megszólalnak a kövek – Budakalász története 1900-ig. Budakalász, 1995
 Kitelepítettek – Die Ausgesiedelten, szerk.: Szabó Ferenc. Budakalász, 1996
 Milan Nedeljkov: Iz prosloszti Szrba u szelu Kalazu. Szamouprava Szrba u Magyarszkoj. Budimpesta, 2003. Magyarul: Nedelykov Milán: Kalászi szerbek krónikája. Budakalász, 2003.
 Kalászi svábok krónikásai, szerk.: Szabó Ferenc. Budakalász, 2006.

Jegyzetek

További információk 

 A régi Kaláz értékei - online monográfia
 http://www.budakalasz.lap.hu Linkgyűjtemény Budakalászról/
 Térkép Kalauz – Budakalász
 Budakalász a www.utikonyvem.hu oldalon
http://www.radiomuseum.hu

Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye települései
Pest megye települései
Magyarország városai
 
A Pilis települései
Magyarország Duna menti települései