alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Az Egyesült Királyság budapesti nagykövetsége

Az Egyesült Királyság budapesti nagykövetsége Budapesten működő diplomáciai testület, az Egyesült Királyság magyarországi nagykövetsége. A követség 2017 óta a II. kerültben a Füge utcában található, a nagykövet 2020 óta Paul Fox.

Fekvése 

Korábban,  évig  Budapest V. kerületében, a Harmincad utca 6. szám alatt volt a követség épülete, 2017. április 20-ától viszont Budapest II. kerületében található, a Mechwart liget közelében, címe: British Embassy, 1022 Budapest, Füge utca 5-7. A Füge utca 5-7.-ben 2016 őszéig Hollandia nagykövetsége volt.

Története 
1963 előtt csak egyszerű követségi kapcsolat volt a két ország között. A teljes nagykövetségi kapcsolat 1963 decemberében jött létre. Az első nagykövet Ivor Pink volt, december 21-én adta át megbízólevelét Dobi Istvánnak, az elnöki tanács elnökének.

Iain Lindsay 2016-tól az Egyesült Királyság Magyarországra akkreditált nagykövete.

Nagykövetek
Leslie Fry, rendkívüli követ és meghatalmazott miniszter (1955–?)
Ivor Pink, nagykövet (1963–1965)
Alexander Morley, nagykövet (1965–1967)
Guy Eelwin Millard, nagykövet (1967–1969)
Derek Sherbome Lindsell Dodson, nagykövet (1970–1973)
John Wilson, nagykövet (1973–1976)
Richard Parsons, nagykövet (1976–1979)
Bryan George Cartledge, nagykövet (1980–1983)
Peter William Unwin, nagykövet (1983–1986)
Leonard Vincent Appleyard, nagykövet (1986–1989)
John Allan Birch, nagykövet (1990–1995)
Christopher Long, nagykövet (1995–1998)
Nigel James Thorpe, nagykövet (1998–2003)
John Roland Nichols, nagykövet (2003–2007)
Greg Dorey, nagykövet (2007–2011)
Jonathan Knott, nagykövet (2012–2015)
Iain Lindsay, nagykövet (2016–2020)
Paul Fox, nagykövet (2020–)

Jegyzetek

Források 
 

Egyesült királyság
Budapest II. kerülete
Magyar–brit kapcsolatok
Bosiljevo Čazmansko

Bosiljevo Čazmansko  falu Horvátországban Belovár-Bilogora megyében. Közigazgatásilag Csázmához tartozik.

Fekvése 
Belovártól légvonalban 27, közúton 34 km-re délnyugatra, községközpontjától 3 km-re délnyugatra, a Csázmát Ivanić-Graddal összekötő 43-as számú főút mentén, Općevac és Csázma között fekszik.

Története 
A település középkori neve Gomnec volt, itt állott Gomnec vára.
A várat 1335-ben említik Ivánc néven Kaboli László zágrábi püspök
birtokaként. 1365 és 1369 között itt őriztette Nagy Lajos Iván Szracimir bolgár cárt. 1386-ban itt tartotta fogva Horváti János az elfogott királynékat.
Zsigmond király 1387-ben megostromolta. 1401-ben és 1403-ban Eberhard püspök megvédte a lázadókkal szemben. Pontos helye nem ismert.

A térség török uralom alóli felszabadítása után a 17. században telepítették be. 1774-ben az első katonai felmérés térképén „Dorf Bosziellevo” néven szerepel. A Horvát határőrvidék részeként a Kőrösi ezredhez tartozott. Lipszky János 1808-ban Budán kiadott repertóriumában „Boszilyevo” néven szerepel.  Nagy Lajos 1829-ben kiadott művében „Bosziljevo” néven 28 házzal, 115 katolikus és 55 ortodox vallású lakossal találjuk.  1809 és 1813 között francia uralom alatt állt.

A katonai közigazgatás megszüntetése után Magyar Királyságon belül Horvátország része, Belovár-Kőrös vármegye Csázmai járásának része lett. A településnek 1857-ben 170, 1910-ben 235 lakosa volt. 1918-ban az új szerb-horvát-szlovén állam, majd később Jugoszlávia része lett. 1941 és 1945 között a németbarát Független Horvát Államhoz, majd a háború után a szocialista Jugoszláviához tartozott. A fiatalok elvándorlása miatt lakossága csökkent. 1991-től a független Horvátország része. A délszláv háború idején mindvégig horvát kézen maradt. 2011-ben 283 lakosa volt, akik főként mezőgazdaságból éltek.

Lakossága

Jegyzetek

Források 
A város hivatalos oldala 
Csázma turisztikai irodájának oldala 
Az első katonai felmérés térképe (1763-1787)

További információk 
A megye turisztikai irodájának honlapja   

Belovár-Bilogora megye települései
Szulák Andrea

Szulák Andrea (Budapest, 1964. február 8. –) Máté Péter-díjas magyar énekesnő, színésznő, műsorvezető.

Élete 

Szülei Szulák István és Major Rózsa. Sokáig külföldön vendég tánczenész volt (Hollandia, Németország, Anglia), majd a Neoton Família kettészakadása utáni új Neoton együttes énekesnője. Gyakran lép fel musicalekben és zenés darabokban. 1991-ben Moszkvában megnyerte az OIRT-fesztivál nagydíját. 1992-ben Egerben győzött a táncdalfesztiválon. 1993-ban elsőként képviselte volna Magyarországot az 1993-as Eurovíziós Dalfesztiválon Árva reggel című dalával, de nem jutott tovább a kelet-európai országok számára rendezett elődöntőn. 1994-ben az év énekesnőjévé választották.

Gyarmati Gábortól 2007. április 26-án kislánya született: Rozina. Jelenleg a Magyar Televízió műsorvezetője. 
2012 őszétől a Szerencsekerék című vetélkedőt vezeti a Story4TV-n.

2009 óta Solymáron él.

Színházi szerepei

Filmjei

Játékfilmek 
 Ballagás (1980) Vali
 Elektra mindörökké (1995)
 Zsaruvér és Csigavér II.: Több tonna kámfor (2002) 
 Na végre, itt a nyár! (2002)

Tévéfilmek 
 Linda (1984)
 Űrgammák (1995-1997)
 Titkos szeretők (2000)
 Na végre, itt a nyár! (2002)
 Presszó (2008)
 A mi kis falunk (2020)
 Drága örökösök (2020)
 Mintaapák (2020)
 Doktor Balaton (2022)

Lemezei 
 Neoton – A trónörökös (1990)
Titkos szeretők (Benkő Péterrel) (1998)

Szólólemezek

Műsorai

Story TV 
 Csináljuk a fesztivált (2010)
 Szerencsekerék (2012)

Magyar Televízió 
 Szulák és más (2008)
 6 órai tea (2009)

TV2 
 Ki vagyok én? (1998)
 Activity (2001-2007)
 Szulák Andrea Show (2002–2007)
 Sztárok őszintén
 Szulák és más
 Az ének iskolája (2013–2015)
 A nagy duett (2016–2017)

Life TV 
 Nyugi! Köztünk marad... (2019-2020)

RTL Klub 
 Álarcos énekes (2021) (Zombi)

Könyvek 

Kirády Attila: Szigorúan bizalmas. Szulák Andrea titkos levelezése; Alexandra, Pécs, 2003 
Jutalomfalatok; Athenaeum, Bp., 2017

Díjai 
 Moszkva – OIRT-fesztivál nagydíja (1991)
 Eger – Táncdalfesztivál első díja (1992)
 EMeRTon-díj – Az év énekesnője (1992, 1994)
 Budapesti Operettszínház – Az év musical színésznője (2013)
 Máté Péter-díj - állami kitüntetés (2022)

Jegyzetek

Források 
 Társulat.hu 
 
 Szulák Andrea
 MTI ki kicsoda 2009. Kortársaink életrajzi lexikona. Főszerk. Hermann Péter, összeáll., vál. Ambrus Gábor et al. Bp., MTI, 2008.

További információk 
 
 
 Más is volt kamasz
 Műsorvezető adatbázis
 Műsorvezetők

Az Eurovíziós Dalfesztivál résztvevői
Magyar könnyűzenei előadók
Magyar színésznők
1964-ben született személyek
Solymáriak
EMeRTon-díjasok
Magyar nők
Budapesten született személyek
Élő személyek
Máté Péter-díjasok
Brezovac Subocki

Brezovac (1991-ig Brezovac Subocki) falu Horvátországban, Sziszek-Monoszló megyében. Közigazgatásilag Novszkához tartozik.

Fekvése 
Sziszek városától légvonalban 55, közúton 76 km-re délkeletre, községközpontjától légvonalban 9, közúton 13 km-re északkeletre, a Subocka-csatorna jobb partján, a megyehatáron fekszik.

Története 
Területe már a középkorban is lakott volt. 1231-től ez a vidék a Szencsei család birtoka volt. Ők építtették Szombathely, vagy szlávosan Subocki várát. A vár alatt fejlődött ki az azonos nevű település, melynek Szent György tiszteletére szentelt templomát említik a középkori források. A fokozódó török támadások hatására 1540-ben Szencsei Kristóf behódolt a szultánnak. Ennek ellenére nem tudta megtartani birtokait, négy várat át kellett adnia a szultánnak. A török uralom idején pravoszláv lakosság települt le itt. A térség csak 1685-ben szabadult fel a török uralom alól.

Brezovac egykor a szomszédos Bairral és Popovaccal együtt Subocki Grad település része volt. 1890-ben 303 lakosa volt. Pozsega vármegye Novszkai járásához tartozott. 1918-ban az új szerb-horvát-szlovén állam, majd később Jugoszlávia része lett. A második világháború idején a Független Horvát Állam része volt. A háború után enyhült a szegénység és sok ember talált munkát a közeli városokban. Brezovac 1948 óta számít önálló településnek. 1991-ben teljes lakossága szerb nemzetiségű volt. 1991. június 25-én a független Horvátország része lett, szerb lakossága azonban a szerb erőkhöz csatlakozott. A horvát hadsereg 1991 novemberében az Orkan 91 hadművelet keretében foglalta vissza. A szerb lakosság elmenekült. A településnek 2011-ben mindössze 9 lakosa volt.

Népesség 

(1890-ben Subocki Grad részeként. 1948-ig lakosságát Subocki Gradhoz számították.)

Nevezetességei  
Subocki/Szombathely középkori várának maradványai a falutól délre, a Subocka-csatorna bal partja felett délre emelkedő platón. A vár alatt állt a középkori Szent György templom, melynek helye feltáratlan.
A Svetinja-patak mentén fekvő Svetinja nevű hely középkori templom és/vagy temető maradványait rejti.

Jegyzetek

Források 
Novszka város hivatalos oldala 
Novszka turisztikai egyesületének honlapja 
Novszka község rendezési terve 
Az első katonai felmérés térképe (1763-1787)

További információk 
A megyei turisztikai iroda honlapja 
Novszka község kulturális látnivalói 
Branko Nadilo: Védelmi építmények a Monoszló-i (Moslavina) vidékén – A Građevinar építészeti folyóirat 56. évfolyamának (2004.) 10. számában.

Sziszek-Monoszló megye települései
Wagner Sándor

Wagner Sándor (Pest, 1838. április 16. – München, 1919. január 19.) magyar festő. Többek közt Gabriel Schachinger tanára.

Élete 
Kezdetben Weber Henrik növendéke volt, ahol a rajzolás elemeit sajátította el, majd Bécsben Carl Joseph Geiger, Karl von Blaas és Karl Mayer tanároknál képezte magát, 1856 és 1864 között pedig a müncheni akadémián Peter von Cornelius mesteriskolájában és Karl von Pilotynál tanult. „Hermann von Kaulbach pedig már akkor is vonzotta messze földről az ifjú tehetségeket”.

Korai művei 
Korai művei, a Dugovics Titusz (1859, Magyar Nemzeti Galéria), Izabella búcsúja Erdélytől (1863-ban maga litografálta) a romantikus történeti festészet szellemében fogantak, az önfeláldozás és a bujdosás drámai erejű megjelenítésével.

Akadémiai korszaka 
1866-ban a Müncheni Képzőművészeti Akadémia tanára lett, s bár ezután is szívesen nyúlt hazai, főleg a népéletből vett témákhoz (Huszárbravúr, Debreceni csikósverseny), művészete egyre inkább külsődlegessé vált, megfelelt a bajor akadémia szellemének. Nagy visszhangja volt a Münchenben festett óriási panorámafestményének, amely Nagy Konstantin császár bevonulását jelenítette meg. Gyakran járt itthon és Olaszországban is. Ugyancsak konzervatív a Pesti Vigadó számára készített Mátyás legyőzi Holubárt című falképe (megsemmisült), amely egykori tanára, Piloty hatását tükrözi. Ha távol állt is tőle minden újítás, kiváló mesterségbeli tudását tanárként is kamatoztatta. Tanítványa volt – többek között – Szinyei Merse Pál és Gabriel Schachinger is.

Emlegetnek egykönyves írókat az irodalomban, ennek a típusnak a megfelelője Wagner Sándor a festészetben, aki a Dugovics Titusz önfeláldozása c. egyetlen művével vonult be igazán a művészettörténetbe, ezen alkotáson keresztül érzékelte a magyar ifjúság nemzedékeken át a magyarok törökellenes, hősies küzdelmét.

Galéria

Jegyzetek

Források 
 A művészről többet In: Szilvia Rád (Rad): Das Leben und Werk des aus Ungarn stammenden Malers und Kunstprofessors Sándor (Alexander) von Wagner (1838–1919), mit besonderer Berücksichtigung seiner Münchner Jahre. Dissertation. 2014 (A magyar származású festő és művészpedagógus Sándor (Alexander) von Wagner (1838–1919) élete és művészete különös tekintettel a müncheni éveire. Német nyelvű monográfia – disszertáció) Würzburg, 2014. Megjelenés:
 http://opus.uni-wuerzburg.de/frontdoor/index/index/docId/9912
 Dr. Rád Szilvia a festőművész Wagner legismertebb és legjelentősebb kutatója/művészettörténésze.
 Magyar festészet. Szerk. és írta Ibos Éva. Pannon-Literatúra Kft., Kisújszállás, 2007. Wagner Sándor, 34–35. o. 
 MÉL

Magyar festők
Pestiek
Emigráns magyarok
1838-ban született személyek
1919-ben elhunyt személyek
Müncheniek
Nemesbikk

Nemesbikk község Borsod-Abaúj-Zemplén vármegye Tiszaújvárosi járásában.

Fekvése 
Miskolctól 49 kilométerre délre helyezkedik el, a Hejő folyása közelében. A közvetlenül határos települések: észak felől Sajószöged, északkelet felől Tiszaújváros, délkelet felől Hejőkürt,  dél felől Tiszatarján, délnyugat felől Mezőcsát, nyugat felől Igrici, északnyugat felől pedig Hejőpapi és Hejőbába.

Megközelítése 
Csak közúton közelíthető meg, Tiszaújváros vagy Hejőbába felől, a 3312-es úton.

Története 
Elsőként a Váradi regestrumban említik, 1221-ben. A középkortól egészen a 19. századig nagyrészt nemesek lakták. A török hódoltság ideje alatt az egri bégnek fizetett adót. A szomszédos település, Parasztbikk a török időkben elpusztult, de később újjáépítették, csak a 17. században szűnt meg végleg.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Molnár Jánosné (független)
 1994–1998: Bódogh Bertalan (független)
 1998–2002: Bódogh Bertalan (független)
 2002–2006: Bódogh Bertalan (független)
 2006–2010: Bódogh Bertalan (független)
 2010–2014: Bódogh Bertalan (független)
 2014–2019: Bódogh Bertalan (független)
 2019-től: Andrásné Szendrei Rozália (független)

Népesség 
A település népességének változása:

2001-ben a település lakosságának 94%-a magyar, 6%-a cigány nemzetiségűnek vallotta magát.

A 2011-es népszámlálás során a lakosok 88,1%-a magyarnak, 1% németnek mondta magát (11,9% nem nyilatkozott; a kettős identitások miatt a végösszeg nagyobb lehet 100%-nál). A vallási megoszlás a következő volt: református 40,3%, római katolikus 32,4%, görögkatolikus 1,6%, felekezeten kívüli 6,5% (18,8% nem válaszolt).

Környező települések 
Hejőbába (3 km), Hejőkürt (7 km), Oszlár (5 km), a legközelebbi város: Tiszaújváros (14 km).

Jegyzetek

További információk 
 Nemesbikk a tiszaújvárosi kistérség honlapján

Borsod-Abaúj-Zemplén megye települései
Borsod vármegye települései
Négyes

Négyes község Borsod-Abaúj-Zemplén vármegyében, a Mezőkövesdi járásban. Borsod-Abaúj-Zemplén és Heves vármegye határán fekszik, a megyeszékhely Miskolctól mintegy 55 kilométerre délre.

Nevének eredete 
A község neve a négyes számra vezethető vissza. Négy határ, négy község (Borsodivánka, Szentistván, Tiszabábolna, Poroszló), tágabb értelemben négy vármegye (Borsod-Abaúj-Zemplén, Szolnok, Hajdú, Heves) találkozásánál fekszik. A legvalószínűbb elnevezés: a községi utak négyes elágazása után kapta a nevet.

Közlekedés 
A község belterületén a Mezőkövesd-Ároktő között húzódó 3302-es út húzódik végig. Tömegközlekedéssel megközelíthető Mezőkövesd és Mezőcsát felől a Volánbusz 4010-es járatával.

Története 
A környék már az őskor óta lakott volt, ezt bizonyítják azok a régészeti ásatások, amelyek bronzkori leleteket hoztak felszínre. A honfoglaló magyarok községet alapítottak a Tisza mellett. Első írásos említése 1331-ben történik. A törökök felégették, ez után sokáig pusztaság volt. A török kiűzése után települt be újra. Lakói állattenyésztésből és földművelésből éltek.

A 16. századtól a település birtokosa a nemes négyesi Szepessy és tibolddaróci Daróczy család.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Szentimrey Tamás Pálné (független)
 1994–1998: Szent-Imrey Tamásné (független)
 1998–2002: Szent-Imrey Tamásné (független)
 2002–2006: Farkas Andrásné (független)
 2006–2010: Farkas Andrásné (független)
 2010–2014: Farkas Andrásné (független)
 2014–2019: Hegedűs Eszter (független)
 2019-től: Gálné Hegedűs Eszter (független)

Népesség 
A település népességének változása:

A 2001-es népszámlálás adatai szerint a településnek csak magyar lakossága volt.

A 2011-es népszámlálás során a lakosok 96,8%-a magyarnak, 1,6% németnek, 0,4% örménynek mondta magát (3,2% nem nyilatkozott; a kettős identitások miatt a végösszeg nagyobb lehet 100%-nál). A vallási megoszlás a következő volt: római katolikus 63,7%, református 12%, evangélikus 1,2%, felekezeten kívüli 12,4% (10,8% nem válaszolt).

Nevezetességek 
 Római katolikus templom. 1908-ban épült.
 Szepessy-kastély

Testvértelepülés 
  Voinsles, Franciaország (1993)

Környező települések 
Borsodivánka 4 km-re, Egerlövő 8 km-re, Tiszabábolna 8 km-re, Tiszavalk 3 km-re. A legközelebbi város: Mezőkövesd 19 km-re található.

Jegyzetek

További információk 
 Négyes az utazom.com honlapján
 Gyalogló
 Négyes, a dél-borsod kapuja egyesült honlapja
 A település honlapja

Borsod-Abaúj-Zemplén megye települései
Borsod vármegye települései
Borsos József (festő)

Borsos József (Veszprém, 1821. december 21. – Budapest, 1883. augusztus 19.) magyar festőművész, fényképész. Borsos Márton ügyvéd, lapszerkesztő, lapkiadó fia.

Életpályája 
1837-től Pesten Schöfft József Károly tanítványa volt, majd 1840-ben Leopold Kupelwieser osztályában a bécsi képzőművészeti akadémia hallgatója lett. 1843-ban Ferdinand Georg Waldmüller magániskolájába iratkozott át. Bécsben élt, de a pesti közönség körében is népszerű volt. Az udvar és a bécsi arisztokrácia kedvelt és keresett festője volt, de tőzsdespekulációk következtében elvesztette így szerzett vagyonát, ezért 1861-ben Pestre költözött. A festészettel felhagyott és Doctor Albert festőművésszel társulva fényképészeti műtermet nyitott. Újra jelentős vagyonra tett szert, de végül a fényképészettel is felhagyott. Kibérelte a budai Szép Juhászné vendéglőt, melyet élete végéig vezetett.

Művészi pályája 
Korán magára vonta a figyelmet, elsősorban arcképeivel és biedermeier stílusú, ma már esetenként édeskésnek ható életképeivel. Arcképei iránt a fényképezés terjedésével csökkent az érdeklődés.  Számos képe van műgyűjtők, illetve a Magyar Nemzeti Galéria tulajdonában.

Főbb művei 

 Mohács (1837)
 Psyche ajándéka (1837)
 Hálaérzet (1841)
 Keresztet vívő krisztus (1841)
 Pulszky Ferenc (1841)
 Csernovics Péter (1842)
 Andrássy Károly (1843)
 Esterházy Pál (1843)
 Keglevich János (1843)
 Pálffy János (1843)
 Rottenbiller Lipót (1843)
 Szőlőt, vagy csókot (1843)
 Hegedűs Kristóf (1844)
 Drótostót (1846)
 Bor, asszony, szerelem (1847)
 Nemzetőr (1848)
 Bál után (1850)
 Lányok bál után (1850)
 Zitterbarth Mátyás (1851)
 Olasz kertészlány (1852)
 A hír (1852)
 Krízis egy művész életében (1852)
 Galambposta (1855)
 Kiss bankár portréja (1857)
 Kiss bankárné portréja (1858)
 Alamizsna
 Alkony
 A levél
 Filtsch Károly
 Fürdő nők

Források 
 Szabó Júlia: A XIX. század festészete Magyarországon, Corvina Kiadó, 1985, 
 Seregélyi György: Magyar festők és grafikusok adattára, Szeged, 1988, 
 Szvoboda Dománszky Gabriella: A magyar biedermeier (Stílusok-korszakok sorozat), Corvina Kiadó, 2011, 
 Révai nagy lexikona

Jegyzetek

További információk 
 Lázár Béla: Borsos József (Művészet, 1913, 8. szám)
 Farkas Zsuzsa: Borsos József második élete
 Borsos József festményei
 Borsos József: Nemzetőr (Száz Szép Kép sorozat)
 Az elégedetlen festő
 Borsos József festményei - TerminArtors.com

Magyar festők
Magyar fotográfusok
Veszprémiek
1821-ben született személyek
1883-ban elhunyt személyek
Magyarország régiói

Magyarország hét tervezési-statisztikai régióra osztását 1999-ben végezték el az 1999. évi XCII. törvény értelmében, ami az 1996. évi XXI. törvény módosítása. A régiós felosztás elsősorban az Európai Unió statisztikai alapon (NUTS) nyugvó támogatási rendszere miatt jött létre. Bár a kormány kidolgozott egy törvényjavaslatot a megyerendszer régiókkal való felváltására 2006-ban, ennek hiányzott a szükséges országgyűlési támogatottsága.

A NUTS-rendszer régiói 
A statisztikai célú NUTS besorolás legfelső szintjén Magyarország három nagyrégióra (NUTS 1 szint) oszlik, ezek a Dunántúl, Alföld és Észak, valamint Közép-Magyarország. Ez utóbbi nagyrégió korábban NUTS 2 szintű régió is volt, 2015-ben azonban kezdeményezték a régió kettéválasztását, mivel Budapest sokkal fejlettebb, mint a vármegye. A kettéválasztás 2018. január 1-től hatályos, így Közép-Magyarország már csak NUTS 1 szinten értelmezett, NUTS 2 szinten a kettévált régiók neve: Pest és Budapest.

Eurorégiók 
A következő eurorégiókhoz tartoznak magyarországi területek:
 Kárpátok Eurorégió: Borsod-Abaúj-Zemplén, Szabolcs-Szatmár-Bereg, Hajdú-Bihar, Jász-Nagykun-Szolnok, Heves vármegyék
 Nyugat-Pannónia Eurorégió: Győr-Moson-Sopron, Vas, Zala
 Duna-Dráva-Száva: Baranya, Tolna, Somogy
 Duna-Körös-Maros-Tisza (DKMT): Bács-Kiskun, Békés, Csongrád-Csanád, Jász-Nagykun-Szolnok
 Ister-Granum Eurorégió: Esztergom vonzáskörzetébe eső települések (Komárom-Esztergom, Nógrád, Pest vármegyék és a Nyitrai kerület területéről)

(A vármegyék határai nem mindig felelnek meg az eurorégiókénak, némi átfedés lehetséges.)

Jegyzetek

Források 
 1996. évi XXI. törvény a területfejlesztésről és a területrendezésről
http://www.ksh.hu/teruletiatlasz_regiok?lang=hu

Kapcsolódó szócikkek 
 Magyarország régiói az emberi fejlettségi index alapján
Gouache

A gouache (francia szó, kiejtése kb. „guás”) egy vízfestési technika neve a festészetben. Ennél a festésnél a vízfestékhez közömbös töltőanyagot: baritot, agyagföldet vagy kaolint adnak, így a festék átlátszatlanná válik. A gouache-t fedőfestésként alkalmazzák, mivel több réteg festhető egymásra a színek keveredése nélkül.

Maga a szó az olasz guazzo (vízfesték) szóból ered, és a 18. században a franciák kezdték használni, bár maga a technika már a 16. századi Európában is használatos volt.

A festék megszáradva kicsit más színű, mint nedvesen, ezért nehezebb kikeverni a színeket. Ha túl gyorsan festik fel a színeket, a festék repedezésre is hajlamos. Ezt úgy lehet kiküszöbölni, hogy sűrítik valamivel.

Ettől különböző vízfestési technika az akvarell.

További információk 

 Gouache festmények
 Színárnyalatok
 Így készül egy festmény gouache technikával
 Thomas Paquette goauche festményei

Festészeti technikák
Bezeréd

Bezeréd község Zala vármegyében, a Zalaegerszegi járásban, a Zalai-dombságban, a Zalaapáti-hát területén.

Fekvése 
Zala vármegye északi részén, Zalaegerszegtől keletre található.

Közlekedés 
Bezeréd közúton a Zalaszentmihály–Nagykapornak–Pókaszepetk között észak-déli irányban húzódó 7362-es útról Orbányosfa északi külterületén leágazó, 73 218-as számú, nagyjából két kilométeres mellékúton érhető el. Emellett egy rossz minőségű külterületi úton a 76-os főút felől is megközelíthető; ez a mintegy öt kilométeres útvonal Padár településen keresztül vezet. A falu központjából aszfaltozott út vezet a település külterületére, a Szabad Nép-telepre, ahonnan földúton lehet továbbmenni Zalakoppány felé.

A települést mindössze napi öt autóbusz járatpár köti össze Zalaegerszeggel.

Története 

A település első említése a 13. század elejéről való, ekkor Zalavár és a pornói apátság volt a terület birtokosa. Később egyre többször találkozni a Bezerédj (Bezerédi, Bezerédy) családnévvel, akik 1359-től a terület birtokosai lettek.

A törökök viszonylag későn, az 1650-es évektől kezdve portyáztak a faluban, így komolyabb elnéptelenedése nem volt tapasztalható a korábbi évszázadokban. A 18. század során sokat fejlődött a település. Az 1740-es években templomot építettek, 1771-ben tanítót hívtak az itt élők. A falu egészen az 1940-es évekig a földművelés mellett nagyrészt állattartással és szőlőtermesztéssel foglalkozott.

A második világháborút követően komoly átalakuláson ment a község. Az 1945 és 1947 közötti földosztás során leginkább a pártállás alapján jutottak a gazdák földjeikhez. Az 1950-es években bevezették a villanyt, 1959-től autóbusz is jár a településre. 1963-ban kultúrház épült, ám ekkor már megállíthatatlanul folyt a településről való elvándorlás, akik leginkább a komoly munkaerőhiányban szenvedő Zalaegerszegre költöztek.

Az 1990-es évek során vezették be a vezetékes vizet, a gázt és a telefont, ám a falu így is komoly gondokkal küszködik, lakossága elöregedett, az elvándorlás sújtja.

Közélete

Polgármesterei
 1990-1994: Szijártó László (független)
 1994-1998: Szijártó László (független)
 1998-2002: Szíjártó László (független)
 2002-2006: Szíjártó László (független)
 2006-2010: Szabó Anikó Zsuzsanna (független)
 2010-2014: Szabó Anikó Zsuzsanna (Fidesz-KDNP)
 2014-2019: Fekete János (független)
 2019-től: Fekete János (független)

Népesség 
A település népességének változása:

A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 90,2%, német 5,8%, román 1,9%. A lakosok 74,1%-a római katolikusnak, 6,1% reformátusnak, 8,8% felekezeten kívülinek vallotta magát (10,9% nem nyilatkozott).

Jegyzetek

További információk

Kapcsolódó szócikkek 

Zala megye települései
Zala vármegye települései
Weber Henrik

Weber Henrik (Pest, 1818. május 24. – Pest, 1866. május 14.) magyar festőművész.

Életpályája 
Pesten T. Kaerling arcképfestő növendéke volt, majd 1835-től a bécsi képzőművészeti akadémia történelmi festészeti osztályán Johann Ender és Leopold Kupelwieser irányítása alatt folytatta tanulmányait. Bécsben tanításból és litografálásból élt. Az 1830-as évek végén életképekkel jelentkezett, majd 1840-ben a müncheni képzőművészeti akadémia növendéke lett, ahol 1842-ben szerzett diplomát. Hazatérése után számos történeti képet festett, ezek legtöbbjén Hunyadi-családdal kapcsolatos eseményt dolgoz fel. 1845–47-ben Itáliában járt, ahol számos népviseletbe öltözött nőalakot örökített meg. Számos kiváló portrét festett. Biedermeier festészetünk jelentős alakja. Az 1860-as években az Ország tükre című folyóirat számára magyar történelmi eseményeket bemutató litográfiákat készített.

Főbb alkotásai 
 Hung-Art.hu
 A menyasszony öltöztetése (1840-es évek)
 Virágvasárnap (1840-es évek)
 Nő olasz népviseletben (1840-es évek)
 Mosonyi Mihály zeneszerző és felesége portréja (1840-es évek)
 Nápolyi nő (1840-es évek)
 Hungária (1840-es évek)
 Pesti polgár (1840-es évek)
 A gyermekszoba (1840)
 Hunyadi János halála (1844)
 Mátyás király és a szép juhászné (1845)
 Mátyás bevonulása Budára (1846)
 A Weber család (1846)
 Salamon király a börtönben (1847)
 Romantikus jelenet (1851)
 Dávid János magyar huszár bravúrja (1853)
 Magyarországi népviseletek (1855, színes kőrajz)

Galéria

Jegyzetek

További információk 
 
 Weber Henrik a Képzőművészet Magyarországon honlapon
 Henrik Weber Henrik a Magyar művészeti kislexikonban
 Artportal.hu

Magyar festők
Pestiek
1818-ban született személyek
1866-ban elhunyt személyek
Borsfa (település)

Borsfa () község Zala vármegye Letenyei járásában, a Zalai-dombságban, az Egerszeg–Letenyei-dombság területén. A megye délnyugati részén fekvő fekszik, körjegyzőségi székhely. A településen polgárőrség működik.

Közlekedés 
A település a Letenye és Zalaegerszeg térségét összekapcsoló, Becsehely–Bak között húzódó 7536-os út mentén, észak-déli irányban hosszan elnyúlva terül el; nyugat felé Bázakerettyével a 7537-es út köti össze.

Jó autóbusz-közlekedéssel rendelkezik, elsősorban a Letenye, Nagykanizsa és Zalaegerszeg felől érkező járatok érintik.

Története 
A település első említése 1392-ből való. Ezt követően folyamatosan lakott apró település volt, de templommal nem rendelkezett, a környék központja Bánokszentgyörgy volt. Első iskolája 1889-ben nyitotta meg kapuit, kápolnája a meglévő harangláb mellé 1896-ban épült.

A második világháborút követően a falu életszínvonala csak romlott, az iskola bezárt, komoly elvándorlás sújtotta a települést. Az 1960-as évek végén kezdett stabilizálódni a falu helyzete, az iskola újból kinyitott, 1973-ban óvoda is nyílt. Az 1990-es években a falu gazdasága sokat fejlődött, az életszínvonal nagyban nőtt.

Közélete

Polgármesterei
 1990-1994: Réffy József (SZDSZ)
 1994-1998: Réffy József (független)
 1998-2002: Réffy József (független)
 2002-2006: Réffy József (SZDSZ)
 2006-2010: Réffy József (független)
 2010-2014: Jetzin István Sándor (független)
 2014-2019: Jetzin István Sándor (független)
 2019-től: Jetzin István Sándor (független)

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 93%, cigány 5,1%, horvát 0,7%, német 0,57%. A lakosok 64,3%-a római katolikusnak, 0,4% reformátusnak, 0,5% evangélikusnak, 2,9% felekezeten kívülinek vallotta magát (30,6% nem nyilatkozott).

Jegyzetek

További információk

Kapcsolódó szócikkek 

Zala megye települései
Zala vármegye települései
Csapi

Csapi település Zala vármegye Nagykanizsai járásához tartozik. Csapi a Zalai-dombságban, a Zalaapáti-hát területén fekszik.

Fekvése 
Zala vármegye déli részén, Nagykanizsától északkeletre fekszik; önkormányzata Nagyrécse községben működik.

A település közúton Galambok és Zalasárszeg felől érhető el egy-egy három, illetve négy kilométeres bekötőúton a 7-es főút felől. Belterületén csak egy öt számjegyű mellékút, a 75 127-es út halad végig, amely a Zalakomár-Galambok-Nagykanizsa közti 7511-es útból ágazik ki Zalasárszeg területén, és a falut elhagyva még tovább húzódik északnak, Zalaújlakig.

Autóbuszok sűrűn érintik a települést, és kötik össze Nagykanizsával, Zalakomárral és Zalakarossal.

Története 

A település első említése 1302-ből való Chopiként. A Kanizsát 1600-ban elfoglaló törökök teljesen elpusztították a települést, amely csak a 18. században éledt újjá.

A 19. század végén gróf Niczky Malvin trencsényi birtokos vadászkastélyt épített Csapin, illetve nevéhez köthető a szőlőművelés meghonosítása is.

Iskolája 1972-ben épült, a vezetékes ivóvizet, telefont és gázt pedig az 1990-es években vezették be.
A csatornát 2010-ben vezették be.
2018 óta korszerű, üvegszálas interneteléréssel bővültek a fejlesztések.

Közélete

Polgármesterei
 1990-1994: Dr. Tóth László (független)
 1994-1998: Dr. Tóth László (független)
 1998-2002: Dr. Tóth László (független)
 2002-2006: Dr. Tóth László (független)
 2006-2010: Dr. Tóth László (független)
 2010-2014: Dr. Tóth László (független)
 2014-2019: Dr. Tóth László (független)
 2019-től: Dr. Tóth László (független)

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 84,5%, cigány 12,3%, német 2,47%.

Jegyzetek

További információk

Kapcsolódó szócikkek 

Zala megye települései
Zala vármegye települései
Dobronhegy

Dobronhegy község Zala vármegyében, a Zalaegerszegi járásban, a Zalai-dombság területén, a Göcsejben. A csonkahegyháti körjegyzőséghez tartozik, önálló önkormányzata van.

Fekvése 
Zala vármegye északi részén, Zalaegerszegtől délnyugatra fekvő község, belterületén a 7405-ös út húzódik végig; utóbbiból a község külterületének déli szélén indul ki a Milejszegre vezető 74 114-es út. A településtől délnyugatra emelkedik a Göcsej legmagasabb pontja, a Kandikó.

Közlekedés 
A Bödei elágazás–Becsvölgye–Pórszombat úton fekszik, kiindulópontja a Milejszeg felé vezető bekötőútnak. Zalaegerszeggel sűrű autóbusz-összeköttetésben áll. A Kustánszeg és Becsvölgye felé tartó járatok mind érintik a falut.

Története 
A település első említése 1271-ben Dabrua néven való. A falu lakosai a korai időszakban leginkább állattenyésztéssel foglalkoztak. A 19. században vált általánossá a szőlőtermesztés, amely mindmáig meghatározó a községben. Az 1960-as években komoly elnéptelenedés jellemezte a falut, amely folyamat mára megállt.

Most kedvelt turisztikai hely lett, amelyet egyedülálló fekvésének, szép tájainak köszönhet.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Horváth József (független)
 1994–1998: Horváth József (független)
 1998–2002: Barabás Erzsébet (független)
 2002–2006: Barabás Erzsébet (független)
 2006–2010: Barabás Erzsébet (független)
 2010–2014: Barabás Erzsébet (független)
 2014–2019: Barabás Erzsébet (független)
 2019-től: Barabás Erzsébet (független)

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 97,7%. A lakosok 69,9%-a római katolikusnak, 4,95% reformátusnak, 9,1% felekezeten kívülinek vallotta magát (14% nem nyilatkozott).

Jegyzetek

Kapcsolódó szócikkek 

Zala megye települései
Zala vármegye települései
Döbröce

Döbröce Zalaszentgrót és Sümeg között, Zala vármegye északkeleti részén, a Zalaszentgróti járásban elhelyezkedő község. Polgármesteri hivatala Sümegcsehin székel.

Közlekedés 
Döbröce a Kisgörbő és Sümeg (a 7331-es és 7327-es utak) között húzódó, kis forgalmú, 7333-as számú mellékút mellett fekszik; közúti közlekedéssel mindkét irányból csak ezen az úton érhető el.

Autóbusz-közlekedés is viszonylag ritka, Zalaszentgrótról és Sümegről érkeznek ide elővárosi autóbuszok.

Nevének eredete 
Nevét a horvát drbra (völgy, szakadék) jelentésű szóból kapta.

Története 

Az első emlék a település létezésére IV. László idejéből valók. Újabb említése 1416-ból mint Enyere település szomszédja való. A 16. század második felében a töröktől menekülő lakosság elhagyta a települést. Az amúgy is kis lakosságú település teljesen elnéptelenedett, 1613-ban is csak egyetlen negyedtelkes lakott portáját írták össze.

Az 1740-es évek után kezd lassan benépesedni. A lakossága magyar mellett szláv és német volt. A szlávok hamar asszimilálódtak, így hamarosan a magyar nyelv lett domináns a településen. Az ekkori falu csak a mezőgazdaságból élt. Az itt élők étrendjét elsősorban a búza, rozs, kukorica határozta meg (később alma is). Más növényi táplálékot alig, húst is ritkán, elsősorban marhát és sertést ettek.

A település a továbbiakban se mutatott komoly fejlődést. Egyházilag 1749-től Kisgörbőhöz, közigazgatásilag 1888-ig Óhídhoz, majd 1907-ig Mihályfához tartozott. 1922-től Kisgörbő jegyzősége alá került.

Az 1960-as évek hozták az első komolyabb változásokat a falu életében. Villany épült ki a községben, a régi zsúptetős házak helyett új kőházak készültek. Mindamellett a 20. század második felében elsősorban az elvándorlás jellemezte a falut, amely a mai napig nem állt meg.

Az 1950-es megyerendezés során Veszprém megyéhez csatolták és 1978. december 31-én tért vissza Zala megyéhez.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Fenyvesi Imre (független)
 1994–1998: Fenyvesi Imre (független)
 1998–2002: Klujber József (független)
 2002–2006: Klujber József (független)
 2006–2010: Klujber József (független)
 2010–2014: Klujber József (független)
 2014–2019: Klujber József (független)
 2019-től: Gulyás András (független)

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 96,9%. A lakosok 80%-a római katolikusnak vallotta magát (18% nem nyilatkozott).

Látnivalók
 Krisztus Király-iskolakápolna (1932 és 1936 között épült)

Jegyzetek

További információk

Kapcsolódó szócikkek 

Zala megye települései
Zala vármegye települései
Enyere

Enyere a Sümegtől nyugatra helyezkedő területeken fekvő település volt, amely azóta teljesen elnéptelenedett. Pontos helye nem ismert, csak írásos források állnak rendelkezésre a településsel kapcsolatban.

Története 

Enyere első említése 1256-ból való. A 13. század második felében már jelentős településként említették, amely határos volt Szentgróttal, Óhíddal és Sümeggel, a helyi birtokosok földje a Marcal folyóig elnyúlt. 

1336-1339 között pálos kolostor épült a településen, melyet az Enyerei család alapított. A kolostor későbbi kegyura a Kanizsai család lett. Később a 16. században (1543 körül) elnéptelenedett. A falu melletti szőlőhegyen ma már csak a hagyomány őrzi helyét (Barátok dűlő) és emlékét. 

1356-ban már a falu két részre való tagozódása ismeretes, ekkor alakult ki Enyere és Töttösenyere településrész, amelyhez később Pogányenyere községrész kapcsolódott. A községrészek lényegében önálló településként működtek tovább. A 16. század során a település lakossága nagymértékben csökkent, ám egészen a 19. századig éltek itt. A település utolsó említése 1828-ból való, ma egy Óhíd határában lévő dűlő viseli a nevét.

Források
 Műemlékvédelem 

Magyarország elpusztult települései
Nagygörbő

Nagygörbő község Zala vármegyében, a Zalaszentgróti járásban található.

Fekvése 
Zala vármegye északkeleti részén, Zalaszentgrót és Sümeg között helyezkedik el, a 7331-es és 7327-es utakat (Kisgörbőt és Sümeget) összekötő 7333-as számú mellékút mentén.

Története 

A falu első említése 1274-ből való Vindornyaszőlős határtelepüléseként. Földje mindig is rosszul termett, ezért komolyabb település sokáig nem alakult ki. Szétválása Kisgörbőtől a 16. század végén történt meg. A 18. század elejétől Sümegcsehi, 1758-tól pedig Kisgörbő anyaegyháza alá tartozik.

A 20. században sok helyi lakos a település határain túl keresett munkát magának, korábban summásként a távoli urasági földeken, a második világháború után a környező városok iparában.

Az 1990-es évektől a falusi turizmus is fellendülőben van a községben.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Czikli József (független)
 1994–1998: Czikli József (független)
 1998–2001: Czikli József (független)
 2001–2002: Oszkó Zoltán (független)
 2002–2004: Oszkó Zoltán (független)
 2004–2006: Judi Oszkár (független)
 2006–2010: Judi Oszkár (független)
 2010–2014: Judi Oszkár (független)
 2014–2019: Judi Oszkár (független)
 2019-től: Takács Lászlóné (független)

A településen 2001. november 25-én időközi polgármester-választást tartottak, az előző polgármester lemondása miatt.

A következő önkormányzati ciklus félideje közelében, 2004. június 13-án ismét időközi polgármester-választást kellett tartani Nagygörbőn, ezúttal is az addigi polgármester lemondása okán.

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 87,9%, cigány 7,5%, német 4,5%. A lakosok 85,5%-a római katolikusnak, 3,89% reformátusnak, 5,5% felekezeten kívülinek vallotta magát (3,3% nem nyilatkozott).

Jegyzetek

Külső hivatkozás

Kapcsolódó szócikkek 

Zala megye települései
Zala vármegye települései
Mihályfa

Mihályfa község Zala vármegyében, a Zalaszentgróti járásban található.

Fekvése 
A vármegye északkeleti részén, Zalaszentgrót és Sümeg között található.

Megközelítése 
A település a Sümegtől Szalapán és Zalabéren át Zalaegerszegig vezető 7328-as út mentén fekszik, Sümegtől mintegy 7 kilométerre. Központjából ágazik ki déli irányban a 73 166-os út Óhíd község felé, a falutól keletre pedig a 73 165-ös északnak, Kisvásárhely központjába.

Története 

A település neve 1340-ben bukkant fel oklevelekben Mihalfalwa néven. Egy 1382-ben a zalavári konvent előtt kötött birtokeladási szerződés latin szövegében található Mihalfalwa neve ismét. A község több, a középkor folyamán elpusztult település területét olvasztotta magába.
Legendás népi hagyományként él még ma is, hogy a községtől keletre egy kisebb falu állott, melynek neve Misefa.

Az Erzsébet malom környékén szintén falu volt. A tatárok pusztítása után egy okos Mihály nevű birtokos a két kis falu lakóit arra kérte, hogy a felperzselt faluk között építsenek egy új falut. A nép hálából ezt a falut Mihályfalvának nevezte el. Ezt a legendát írásos emlékek és ásatások is igazolják. Így az Erzsébeti dűlő területén volt Szenterzsébetfalu, melyet a 16. század közepén a török felégetett. Tótvár major mellett volt a hajdani Szentmárton község és a Bécsi mező Újbécs falu maradványait őrzi.
Az elsődleges Myhalfalwa névváltozatot a Mihály személynévnek és a birtokos személyraggal ellátott falu főnévnek az összetétele. Az utótag idővel rövidült, így lett Mihályfa.
 1340 Myhalfalwa
 1870 Sümegmihályfa
 1900 Zalamihályfa
 1909 Mihályfa

A települést a török korszak után több nemesi származású család lakta, azonban a legjelentősebb a forintosházi Forintos család volt. Forintosházi Forintos Gábor (1723-1782), királyi tanácsos, Zala vármegye első alispánja, táblabíró,  jogász, mihályfai birtokos volt. Egyik unokája, Forintos György (1792–1857), alszolgabíró, a Deák-párt ellenzékének a vezére volt, és a közös teherviselést ellenezte a reformkorban. Forintos Gábor alispán egy másik leszármazottja, forintosházi dr. Forintos Géza (1868-1954), minisztériumi tanácsos, a vármegyei törvényhatósági bizottságnak a tagja, jogász, szintén mihályfai birtokos volt, majd idős korára a kitelepítést szenvedte a kommunizmus bejövetelekor.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Rőti József (FKgP)
 1994–1998: Rőti József (független)
 1998–2002: Rőti József (független)
 2002–2006: Keresztesné Tóth Éva Mária (független)
 2006–2010: Keresztesné Tóth Éva Mária (független)
 2010–2014: Sélley Géza (független)
 2014–2019: Sélley Géza (független)
 2019-től: Sélley Géza (független)

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 98,6%, német 1,17%. A lakosok 88,2%-a római katolikusnak, 2,6% reformátusnak, 2,9% felekezeten kívülinek vallotta magát (5,4% nem nyilatkozott).

Nevezetességei 
 Kisboldogasszony-templom
 Régi Forintos-kúria
 Turul-szobor

Jegyzetek

Kapcsolódó szócikkek 

Zala megye települései
Zala vármegye települései
Kisgörbő

Kisgörbő község Zala vármegyében, a Zalaszentgróti járásban.

Fekvése 
Zala vármegye északkeleti részén, Zalaszentgrót és Sümeg között fekszik, a Keszthely északi határvidékétől Vindornyaszőlősön és Óhídon át Jánosháza térségéig vezető 7331-es út mentén. Az említett útból e falu területén ágazik ki a 7333-as út Sümeg, valamint a 7334-es út Zalaszentgrót irányába.

Autóbusz-közlekedése elsősorban átmenő forgalma miatt jelentős; jól megközelíthető Keszthely, Sümeg és Zalaszentgrót felől is.

Története 

A falu első ismert említése 1274-ből való Vindornyaszőlős határtelepüléseként. Földje mindig is rosszul termett, ezért komolyabb település sokáig nem alakult ki. A 16. században kifejezetten szegény faluként említették a községet. 1635-ben már mint puszta szerepelt a feljegyzésekben. Később újra megindult az élet a faluban, de továbbra is szegény jobbágyi és zselléri település maradt. A helyzet javulása csak a 18. századra tehető, amikor is anyaegyház jött itt létre (1749), és a térségben vezető szerephez jutott.

A település lakossága még az 1930-as években, amikor a falu képe elkezdett átalakulni, is kizárólag a mezőgazdaságból élt. 1950-től van autóbusz-összeköttetése Sümeggel, azóta megnőtt az iparban és szolgáltatásban dolgozók, a környező városokba ingázók száma is.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Szabó János (független)
 1994–1998: Szabó János (független)
 1998–2002: Szabó János (független)
 2002–2006: Szabó János (független)
 2006–2010: Szabó Ferenc (független)
 2010–2014: Szabó Ferenc (független)
 2014–2019: Szabó Ferenc (független)
 2019-től: Kozma Gábor (független)

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 76,5%, cigány 17,65%, német 5,3%. A lakosok 67,6%-a római katolikusnak, 9,6% felekezeten kívülinek vallotta magát (20,9% nem nyilatkozott).

Nevezetességei 
 Bezerédi-kúria

Jegyzetek 

Zala megye települései
Zala vármegye települései
Kisvásárhely

Kisvásárhely Zala vármegye északkeleti csücskében a Zalaszentgróti járásban, a Marcal folyó partján fekvő törpefalu. Önkormányzata Mihályfa községben működik.

Közlekedés 
A település közigazgatási területét súrolja a Sümeg és Zalaegerszeg között húzódó 7328-as út, de a belterületére csak az abból Mihályfa előtt észak felé kiágazó 73 165-ös számú mellékút vezet. Emellett egy betonozott út vezet ugyanezen út Mihályfa–Szalapa közti szakaszára, illetve egy gyenge minőségű önkormányzati úton el lehet jutni innen Gógánfára is.

Története 

Kisvásárhely a Marcal melletti vizenyős területek miatt nem tudott terjeszkedni, így mindig is apró településnek számított. Első említése 1382-ból való. A 16. század során súlyos károk érték a községet, 1564-től török hódoltság alatt volt. 1635-re pedig már teljesen elnéptelenedett mintegy száz évre.

A későbbiekben nem alakult ki önálló faluközösség itt, se temploma, se tanítója nem volt. Iskolája csak 1925-ben alakult. A 20. század elejétől folyamatosan az elvándorlás jellemzi a települést, az itt élő pár család pedig továbbra is kizárólag mezőgazdasággal foglalkozik.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Fenyvesi Béla (független)
 1994–1998: Pintér Jenő (független)
 1998–2002: Dr. Tompos József (független)
 2002–2006: Edőcs László (független)
 2006–2010: Reicz Jánosné (független)
 2010–2014: Reicz Jánosné (független)
 2014–2019: Szentmiklóssi Erzsébet (független)
 2019-től: Szentmiklóssi Erzsébet (független)

A településen a 2006. október 1-jén megtartott önkormányzati választás után, a polgármester-választás tekintetében nem lehetett eredményt hirdetni, szavazategyenlőség miatt. Aznap az 50 szavazásra jogosult lakos közül 48 fő járult az urnákhoz, ketten érvénytelen szavazatot adtak le, az érvényes szavazatokból pedig egyaránt 21-21 esett a három, független jelölt közül kettőre, Edőcs Jenő László addigi polgármesterre és egyik kihívójára, Reicz Jánosnéra. Az eredménytelenség miatt szükségessé vált időközi választást 2006. december 17-én tartották meg. Ezen már csak a korábbi holtversenyben részes két jelölt indult el, a választói aktivitás is egy kicsivel magasabb volt, ez a helyzet pedig Reiczné egyértelmű győzelmét hozta el, 60,0 %-os eredménnyel.

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 97,9%. A lakosok 77,5%-a római katolikusnak vallotta magát (20,4% nem nyilatkozott).

Nevezetességei 
 Zsidó temető. A faluban egykor élt zsidó közösség emlékét őrző zsidótemetőt 2007-ben muszlimok és keresztények a zsidó hitközséggel közösen újították fel. A temetőt Reicz Jánosné, Kisvásárhely polgármestere kezdte el felújíttatni, amibe bevonta Bolek Zoltánt, Mihályfa-Kisvásárhely körjegyzőjét, aki egyben a Magyar Iszlám Közösség elnöke. Ezért a munkáért 2008-ban a település Podmaniczky-díjat vehetett át. 2008. december 11-én újra felavatták a temetőt.

Jegyzetek

További információk

Kapcsolódó szócikkek 

Zala megye települései
Zala vármegye települései
Kerkafalva

Kerkafalva Zala vármegye északnyugati csücskében, a Lenti járásban fekvő aprófalu. Önkormányzata Csesztregen működik.

Közlekedés 

A település a Csesztreg–Bajánsenye közt húzódó, nemzetközi forgalmat is bonyolító 7416-os út mentén fekszik. Ebből két út is indul ki a településen, az egyik Csöde, a másik, a 7417-es út a Vas vármegyei Szatta–Nagyrákos felé. Autóbusz-összeköttetésben áll Lentivel és Zalaegerszeggel.

Története 

1289–1291-ből dokumentum őrzi Penetekfolua nevét. Ez a településnév személynévből származik, a régi személynévadás egyik sajátossága volt a hét valamelyik napjáról való elnevezés. A másik községnév a szláv eredetű német népnevünkkel kapcsolatos, amelyet egykori német lakóiról kapott. 1379-ben említik „Pintekfalua” nevét, 1387-ben pedig „Nemetfalu”-ét. Az ikerfalu szerepelt az úgynevezett Hétkutas falvak között 1381-ben, mint Nemetfalwa.

A 14. században az alsólendvai Bánffy család birtokai között találjuk, mintegy három évszázadig. A család magvaszakadt akkor, a leányágon öröklő Nádasdyak java közé került 1644-ben. A Nádasdy Ferencen végrehajtott ítélet után (a Wesselényi-összeesküvésben vétkes főurat fő- és birtokvesztésre ítélték) a kincstári javak közé került a birtokot az Eszterházyak szerzik meg a 17. század végén. Utolsó birtokosa herceg Eszterházy Pál volt. Kerkapéntekfaluban 1935-ben az 1642 holdon 218 fő, míg Kerkanémetfaluban 863 holdon 301 fő lakott. Kerkanémetfaluban volt a református elemi iskola.

A két település a reformáció zalai bástyájának számított: a lakosság 80%-a református vallású volt. Egykori lakói a 16. századtól a reformációt követő egytelkes nemesek voltak. A község első templomát Németfaluban 1843-ban fejezték be, ám az 1912-ben leégett. Az új, nagyon szép templomot 1913-ban szentelték fel.

A II. világháborúban 13 lakóját veszítette el a kis település.

1943-ban Kerkanémetfalu és Kerkapéntekfalu községet egyesítették, ekkor a község ideiglenesen a Kerkapéntekfalu nevet viselte. 1950-ben kapta mai nevét, attól fogva Kerkafalva. Hozzátartoznak Pusztaszentpéter és Szatt külterületek is. A lakosság erőteljesen csökken. 1990-től fogva Alsószenterzsébet, Felsőszenterzsébet, Kerkakutas, Magyarföld és Ramocsa községekkel alkot körjegyzőséget. A körjegyzőségi székhely Csesztregen van.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Nemes Kálmán (FKgP)
 1994–1998: Nemes Kálmán (FKgP)
 1998–2002: Nemes Kálmán (FKgP)
 2002–2006: Nemes Kálmán (független)
 2006–2010: Nemes Kálmán (független)
 2010–2014: Nemes Kálmán (független)
 2014–2019: Nemes Kálmán (független)
 2019-től: Nemes Kálmán (független)

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 94,5%, német 4,54%. A lakosok 33%-a római katolikusnak, 37,7% reformátusnak, 3,77% evangélikusnak, 3,77% felekezeten kívülinek vallotta magát (21,7% nem nyilatkozott).

Jegyzetek 

Zala megye települései