alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Dimitrije II., veliki knez Moskve

Dimitrije (II) Šemjaka ( 1420. - 1453. ) je bio veliki knez Moskve 1446. - 1448. godine.

Izdajnik 
Dimitrije je bio sin velikog kneza Juraja koji 1433. godine uzurpira vlast svoga nećaka Vasilija II.. Po očevoj smrti 1434. godine Dimitrije odbija priznati vlast svoga brata Vasilija (III). nego sklapa savez s oborenim velikim knezom. Njih dvoje ubrzo pobjeđuju Vasilija (III). zbog čega će ovaj izdajnički nastrojen brat dobiti u posjed vlastiti grad. 

Nedugo potom Vasilije II.. uvjeren u lojalnost ovoga rođaka dodjeljuje mu vojsku 1439. godine da porazi pljačkašku hordu Tatara koja ulazi na teritorij Moskve. U bitci se Dimitrije nije proslavio pošto biva poražen od brojčano slabije vojske. Taj događaj mu donosi sramotu, ali i neočekivanu priliku kada sam veliki knez 1445. godine ide s novom vojskom na osvetnički pohod protiv Tatara. Ta vojna katastrofa otežana samim zarobljavanjem Vasilija II. rezultira preuzimanjem vlasti od strane Dimitrija 1446. godine kada on hvata svoga prethodnika i osljepljuje ga. Nakon osljepljivanja koje bi po tadašnjem zakonu trebalo spriječiti Vasilija II. da se ponovno popne na vlast on biva pušten na slobodu.

Ostavština 
Nepopularna vlast koju Dimitrije tada uspostavlja rezultira općom mržnjom stanovništva koje se 1448. godine buni i protjeruje ovoga uzurpatora. Poslije povratka Vasilija II. na vlast između ova dva kneza počinje igra zavjera u kojoj uspješnij na kraju pobjeđuje. 

Dimitrije Šemjaka umire 1453. godine otrovan od vlastitog kuhara koji je bio agent Vasilija II. . Na vijest o njegovoj smrti pobjednik ove borbe se nije mogao suzdržati od slavlja.

Razlog za neuspjeh Dimitrije Šemjaka nije bio njegov protivnik nego on sam. Najveći neprijatelj Dimitrija je bio Dimitrije koji nikad nije uspijevao kontrolirati svoj nezgodni karakter. Način njegovog postupanja je ušao u rusku povijest pod imenom šemjanski sud. Ta narodna uzrečica se danas koristi kada bi želi naglasiti da je neka presuda istovremeno brza i nepoštena.

Ruski vladari
Vasilije III., veliki knez Moskve

Vasilije III. ( 25. ožujak 1479. - 3. prosinac 1533 ) je bio veliki knez Moskve od 1505. godine.

Mladost 

Vasilije III. je bio mlađi sin Ivana III. Velikog i Sofije Paleolog. Tijekom svoja prva dva desetljeća života on se nalazi u središtu dvorskih spletki za vlast koje ga nastoje postaviti za budućeg velikog kneza namjesto Ivanovog unuka Dimitrija. Te spletke na prijelazu u novo stoljeće ostvaruju uspjeh tako da Vasilije biva proglašen prijestolonasljednikom. S tako sređenim nasljeđivanjem Ivana III. je još samo htio da doživi rođenje Vasilijevog sina zbog čega 1502 godine organizira njegovo vjenčanje. U izboru između 1500 ponuđenih djevica prijestolonasljednik pravi za dinastiju gotovo katastrofalnu grešku ženeći onu koja mu ne može dati djece.

Veliki knez 

Smrću oca 27. listopada 1505. godine Vasilije III. postaje djelomično osporeni veliki knez Moskve. Tek smrću svoga nećaka Dimitrija 1509. njegova je vlast osigurana. Bez obzira na te prvobitne probleme odmah po preuzimanju vlasti Vasilije III. nastavlja politiku oca koja se sastojala od rata protiv Litve i aneksije nezavisnih ruskih državica. Prva njegove žrtva nakon sređivanja stanja u državi 1510. godine postaje republika Pskov., čiji istoimeni glavni grad nakon aneksije je drugi po veličini grad velike kneževine. Rat koji se potom nastavlja protiv Litve započinje velikom pobjedom kada snage Vasilija III. osvajaju Smolensk 1514. godine, nakon čega napokon prestaju promjene vlasnika ovoga grada. Odgovor na tu pobjedu postaje mobilizacija Poljsko-Litvanskih snaga koje 8. rujna 1514. uništavanju Moskovsku vojsku od 40 tisuća vojnika u bitci kod Orše. Efekt toga poraza postaju zaustavljanje daljnjeg širenja države Vasilija III. koji će ubrzo potpisati mir s opasnim protivnikom. Tadašnju vojnu slabost države iskorištava Krimski kanat čija vojska dolazi 1519 godine sve do Moskve gdje joj je veliki knez bio prisiljen platiti otkupninu da se vrati kući. Potreba vraćanja barem slike negdašnjeg sjaja rezultira aneksijom Rjazana 1521. godina, kao i Novgoroda-Severnoga godinu dana poslije. Do kraja njegove vladavine desetak godina mira pomaže državnom oporavku tako da je ona u mogućnosti 1531. godine nametnuti Tatarskom kanatu svoga čovjeka na vlast.

Obitelj 

Uništenje vojske u ratu s Litvom nije uspio niti spasiti potom sklopljeni pobjednički mir. Još kada je vojska Krimskog kanata došla do Moskve počele su ponovno spletke za mogućnost obaranja velikog kneza bez djece u korist njegovih rođaka. Odgovor Vasilija je bilo njihovo protjerivanje, kao i protjerivanje mitropolita koji ih je podržavao. Svjestan nužnosti dobivanja nasljednika Vasilije III. se rastavlja 1525. godine, a nedugo zatim ponovno ženi. U tom drugom braku mu se napokon 1530. godine rađa duboko priželjkivani sin Ivan IV. Grozni U godini njegove smrti rađa mu se još i drugi sin imena Juraj.

Vasilije III. umire od otrovanje krvi 3. prosinca 1533 . godina određujući prije smrti svoju suprugu Elenu za sinova regenta.

Ruski vladari
Simeon Bekbulatovič, veliki knez Moskve

Simeon Bekbulatovič ( - umro 5. siječanj 1616. u samostanu ) kan Kasimovskog kanata od 1567. - 1573. godine, ruski vojski zapovjednik, veliki knez Moskve od 1574. - 1576. godine i potom veliki knez Tvera 1576. - 1585.

Politička karijera 
 
Kasimski kanat čijim vladarem Sajin Bulat postaje 1567 godine je vazalni kanat Moskovske velike kneževine. Tijekom rata Ivana IV. s Litvom Sajin Bulat upravlja tatarskom vojskom i zahvaljujući svojim uspjesima upada u oči svom vazalnom gospodaru. Kako je sama ideja da se general "pogrešne" religije nađe u Kremlju je bila tada neprihvatjiva pa na Ivanovu sugestiju Sajin Bulat se krsti i uzima ime Simeon Bekbulatovič. Da bi tada stvorena bajka o uspjehu za Simeona postala potpuna on dobiva za suprugu Ivanovu blisku rođakinju.

S neuspjehom diktatorske vlasti pod imenom Opričina razočarani Ivan IV. ruski car 1573. godine donosi za sve neočekivanu odluku o formalnoj abdikaciji i napuštanju Moskve. Za svoga nasljednika 1574. godine on tada bira Simeona Bekbulatoviča koji tada dobiva titulu veliki knez Moskve.

Tu abdikaciju je malo tko smatrao ozbiljno pošto se znalo da car još uvijek sve kontrolira i da ako careva majka zbog svog litvanskog porijekla nikada nije bila prihvatljiva jedan tatar ima šanse kao pahulja snjega u paklu. 

Ova šarada od "vladavine" koja je imala cilj, ako je on ikada i postojao dokazati "bratstvo" ruskog i novoosvojenog tatarskog naroda završava 1576. godine kada Ivan IV. traži natrag svoju krunu, a Simeon Bekbulatovič mu je ustupa.

Kasniji događaji 

U zamjenu za titulu velikog kneza Moskve Ivan Grozni je svom vjernom saradniku dao onu velikog kneza Tvera, ali nakon careve smrti njegov sin Fjodor putem kojeg vlada Boris Godunov mu oduzima tu titulu 1585, a deset godina kasnije Simeon će oslijepiti za što će doživotno optuživati Godunova. Bez obzira na sve on i njegova djeca iz braka s Anastazijom će biti legitimni nasljednici Ruskog Carstva kao jedini preostati potomci Ivana III i Sofije Paleolog tako da kada Boris Godunov uzurpira vlast i kruniše se za cara 1598. godine on zahtjeva od plemića zakletvu lojalnosti kojom se zabranjuje pod pretnjom smrti nazivanje Simeona carem i svaki kontakt s njim.

Nakon dolaska na vlast Lažnog Dimitrija Simeon će biti pozvan u Moskvu gdje odbija zahtjev novog cara da podrži rimokatoličku religiju zbog čega će mu odrezan jezik nakon čega je poslan u samostan. Tokom zasjedanja ruskog parlamenta koji će 1613 godine izabrati Mihajla Romanova za cara pitanje Simeona će opet biti postavljeno što dovodi do poboljšanja njegovih životnih uvjeta, ali će mu i dalje biti zabranjen povratak u Moskvu to jest u blizinu parlament do 1613 godine kada je završilo njegovo zasjedanje.

Simeon Bekbulatovič koji umire u samostanu 5.1.1616. godine će biti nadživljen od svoje djece koja postaju jedini legalni krvni nasljednici spoja ruske vladajuće dinastije Rurjikovič i vizantijske dinastije Paleolog.

Ruski vladari
Fjodor I., car Rusije

Fjodor I., Zvonar ( 31. svibnja 1557. - 7. siječanj 1598. ), car Rusije i velike knez Moskve od 18. ožujka 1584. godine.

Mladost 
Otac Fjodora I., je bio cara svih Rusa Ivan IV. Grozni . Kako je bio tek trećerođeni sin i ograničenih mentalnih sposobnosti nikada se nisu polagale nada u njegovo vladanje. Ta njegova dinastijska nevažnost je poslužila 1580. godine kao nagrada Ivana IV. Borisu Godunovu za vjernu službu pošto je tada zaključeno vjenčanje ovog ograničenog princa i njegove kćerke. Ubojstvo prestolonasljednika Ivana 1581. godine je tu utješnu nagradu pretvorilo u stvarnu pošto tada Fjodor postaje po zakonu nasljeđivanja najstarijeg preživjelog carevog djeteta prestolonasljednik. U slučaju normalne dugotrajne bolesti stari car bi možda bio promijenio red naslijeđivanja u korist malenog princa Dimitrija, ali to se nije dogodilo pošto on umire velikom brzinom od posljedice trovanja.

Car 
Takvim razvojem događaja maloumni Fjodor I. postaje u trenutku očeve smrti 18. ožujka 1584. godine novi car. Zbog psihičke nesposobnosti kao i nezainteresiranosti novoga cara vlast preuzima njegov tast Borisa Godunova koji od tada obavlja sve državničke poslove. Fjodor I. tako dobiveno slobodno vrijeme provodi u molitvama i putovanjima Rusijom gdje obavezno posjećuje crkve i zvoni njihovim zvonima. 

Bez obzira na očekivanja dvora i prije toga njegova oca kako on ne može imati djecu čudo se uspjelo dogoditi rođenjem njegove kćerke. Njena kasnija smrt u ranoj životnoj dobi postaje događaj koji car ne može preboliti. Nikada pretjerano sposoban ili zdrav on tada počinje ubrzano propadati u očekivanju vlastite smrti.

Car Fjodor I. umire prirodnom smrću 7. siječnja 1598. Kako mu je brat Dimitrije navodno pao na vlastiti nož 15. svibnja 1591. godine on je bio posljednji muški potomak Ivana I. što otvara problem nasljeđivanja o čemu će na kraju odlučiti parlament.

Ruski vladari
Fjodor II., car Rusije

Fjodor II. ( 1589. - 20. srpanj 1605. ) je bio car Rusije između 13. travnja i 1. srpnja 1605. godine.

Fjodor II. je bio sin cara Borisa Godunova. Iznenadna očeva smrt 13. travnja 1605. godine tijekom još uvijek neugušene pobune koju vodi Lažni Dimitrije je ubrzo dovela do potpunog rasula lojalističkih snaga. 

Najbolja moguće školovanje koje tijekom svojega djetinjstva stiče ga nije moglo nikako pripremiti za katastrofalnu situaciju u kojoj dobiva krunu. Smrt oca kojega su ljudi slijedili radi njegove karizme nikako se nije mogla nadoknaditi. Kako je odmah od prvih dana došlo do bijega grupe boljara na protivničku stranu, a te akcije se nikako dalje nisu uspjele uspješno spriječiti, njegova majka je odlučila preuzeti kontrolu državnih poslova. 

Ta činjenica je ubrzo dovela do panike i među posljednjim lojalistima pošto je ona bila kćer čovjeka koji je rukovodio opričnicima i supruga cara Borisa Godunova koji je također vodio čistke. Zbog tih razloga kada pismo Lažnog Dimitrija 1. srpnja 1605 stiže u Moskvu s zahtjevom da se sruši cara, boljari ga odlučuju poslušati. Fjodor II. je bio uhapšen, a dvadeset dana kasnije zajedno s majkom pogubljen.

Od njega nam je danas ostala prva karta Rusije koju je nacrtao vlastitom rukom.

Ruski vladari
Kruška

Kruška je rod drvenastih biljaka iz familije Rosaceae, čiji se istoimeni plodovi koriste u ishrani. Vrste ovog roda rastu u umerenim predelima Evrope, Azije i Afrike. Drveće je srednje visine (10-17m), uglavnom listopadno, sa prostim i naizmenično raspoređenim listovima (dužine 2-12sm). Plod je specijalan oblik bobice - pomum, sa jednoslojnim (kod vrsta iz Sect. Pyrus) ili višeslojnim epidermisom (kod vrsta u Sect. Pashia) i često brojnim sklereidima (kamenim ćelijama). Taksonomski, rod se deli u dve pomenute sekcije.

„Divlje" vrste roda Pyrus mogu hibridizovati, slično ostalim rodovima u potfamiliji jabuka (Maloideae), ali se prirodni areali ovih vrsta ne preklapaju i time je pojava hibridizacije bila sprečena. Sa neolitskim širenjem poljoprivrede, ljudi veštački dovode u kontakt „divlje" vrste i počinju domestifikaciju. Postoje dva naziva za domestifikovane (domaće) kruške - Pyrus communis (evropska) i Pyrus pyrifolia (dalekoistočna).

Ove dve vrste (i njihovi kultivari) nastale su kroz dva nezavisna procesa domestifikacije, pre 500. god. pne. Neki kultivari evropske domaće kruške su možda nastali hibridizacijom P. communis sa vrstom P. reqelii.

Voće
Rosaceae
Ruže (familija)

Familija ruža () je jedna od vrstama najbogatijih i geografski najrasprostranjenijih biljnih familija. Postoji oko 3000 - 4000 biljnih vrsta koje spadaju o ovu porodicu. Usled velikog ekonomskog značaja biljaka ove familije, čovek je raširio njihove areale na celu planetu. Ovu familiju čine po mnogim karakteristikama veoma raznovrsne biljke. Njihovu raznolikost možemo uočiti počev od životne forme (prisutne su zeljaste jednogodišnje i višegodišnje biljke, žbunovi i drveće).

Pored velike raznolikosti, skoro je nemoguće definisati ovu familiju i njene razlike od drugih familija. Neke osnovne karakteristike koje je odvajaju su prisustvo zalistaka, često nazubljeni listovi, veliki broj prašnika, nektarije koje su dobro razvijene na hipantijumu i u osnovi tučka i prašnika, postojanje 1-2 krasinucelatna semena zametka po lokuli, prisustvo cijanogenih glikozida kod većeg broja predstavnika... Familija Rosaceae se pokazala kao jasno monofiletska grupa u istraživanjima varijabilnosti sekvenci DNK kod skrivenosemenica.

Klasifikacija familije 

Rosaceae su podeljene na četiri potfamilije: 

 Rosoideae, 
 Spiraeoideae, 
 Amygdaloideae i 
 Maloideae. 

Osnovni taksonomski kriterijum za ovu podelu je tip ploda. Tako, predstavnici potfamilije Rosoideae imaju plod orašicu (aheniju), u potfamiliji Spiraeoideae nalazi se mešak, u Amygdaloideae koštunica, a u Maloideae jabuka (pomum). Kod pojedinih autora nalaze se i dodatni kriterijumi za izdvajanje potfamilija (osnovni broj hromozoma, fitohemijski karakteri). Ovakva, tradicionalna, podela na potfamilije je pretrpela znatne izmene posle biohemijskih i molekularnih filogenetskih i sistematičarskih istraživanja.

Filogenetski odnosi unutar familije 

U okviru familije Rosaceae danas se izdvaja 8 većih grupa (klada), od kojih neke odgovaraju prethodno opisanim potfamilijama. Te grupe su:

 Rosoideae s. str.
 Dryadeae
 Kerrieae
 Spiraeeae
 Amygdaloideae s.l.
 Adenostomeae
 Neillieae
 Maloideae s.l.

Filogenetski odnosi između ovih grupa su samo delimično razjašnjeni. Najprimitivnija grupa je potfamilija Rosoideae (u užem smislu), koja se od ostatka familije razlikuje osnovnim brojem hromozoma x=7, prisustvom tanina elagične kiseline (elagitanina) i odsustvom sorbitola. Jednu od takođe primitivnih grupa čine vrste iz grupe Dryadeae, koje stupaju u simbiozu sa aktinomicetom Frankia koja vrši azotofiksaciju. Najizvedenije grupe su Maloideae s.l., Adenostomeae i Neillieae.

Rosales
Rosaceae
Lisni zalisci

Zalisci (stipulae) se razvijaju iz osnove lista, najčešće po dva, levo i desno od lisne drške. Kod nekih biljaka su vrlo sitni i slabo primetni (pamuk), a kod drugih jako krupni (grašak) ali uvek manji od pravog lista. Kod ruže i deteline oni obično srastaju sa lisnom drškom, dok su kod drugih vrsta slobodni. Ima biljaka kod kojih zalisci „žure“ u razvoju, kao kod roda Ficus (fikus, smokva), pa štite vrh izdanka. Ovakvi zalisci nazivaju se ohrea. Kod pojedinih vrsta (Lathyrus aphaca) zalisci su glavni fotosintetski organ, jer je list potpuno metamorfoziran u rašljiku.

Veliki broj biljaka ima kožaste zaliske, mrke ili sive boje, koji opadaju odmah posle razvijanja pravih listova. Kod bagrem zalisci metamorfoziraju u trnove.
U familiji Rubiaceae zalisci izrastaju do veličine pravih listova, a kako oni imaju naspraman raspored, dobija se pršljenast izgled mnogobrojnih listova.

Biljni organi
Stanisław Żółkiewski

Stanislav Zolkievski ( 1547. - 1620. ) je bio general Poljske i de facto vladar Rusije između jula i septembra 1610.

Biografija 

Stanislav Zolkievski svoju karijeru započinje školovanjem u rodnom gradu Lavovu. Zbog stečenog znanja biva uočen od Poljsko-Litavskog kralja Stefana Batoryja koji ga uzima na svoj dvor. Sigismund III Vasa koji postaje novi kralj Poljsko-Litavske Unije odlučuje 1594. godine pružiti priliku Stanislavu da se dokaže kao general vodeći vojsku protiv pobunjenih Kozaka. Kako se taj pokus pokazao uspješan Stanislav ubrzo počinje dobivati nove i nove vojne zadatke. Na čelu poljskih vojnika on 1596. ponovno guši novu kozačku bunu, a sličnu sudbinu doživljava i plemićka buna iz 1606. godine.

Karijera u Rusiji 

Kada je kralju Sigismundu Vasi postalo jasno  da njegovo financiranje pobuna protiv ruskih careva neće uspjeti ostvariti trajni uspjeh on se odlučuje objaviti rat. Sada već proslavljeni poljski general Stanislav je dobio zadatak da uništi neprijateljsku vojsku. Na putu prema Moskvi u ovome kao i u mnogim kasnijim ratovima strateška točka odlučujuće važnosti bio je grad Smolensk kojega su Poljaci opkolili. 

Znajući veoma dobro za opasnost koja prijeti Carskoj Rusiji padom ovoga grada ruski car Vasilije Šujski okuplja vojsku od 50.000 vojnika koja je krenula razbiti opsadu pod vodstvom careva nesposobnog brata Dimitrija. U bitci koja se dogodila 4. jula 1610 godine 48.000 ruskih vojnika je bilo potpuno potučeno od 12.000 vojnika Stanislava. Čuvši tu vijest u Moskvi tamošnji bojari su odmah svrgnuli cara i predali ga ubrzo Stanislavu koji je ušao u Moskvu . Bojari koji tamo dočekuju pobjedničkog generala odlučuju mu ponuditi krunu što on odbija. Sljedeća dva mjeseca Stanislav je upravljao ruskom državom za kralja Sigismunda u očekivanju okupljanja bojarskog sabora koji je trebao darovati krunu poljskom prestolonasljedniku VLadislavu .

Kraj 

Po završetku ruske avanture kralj mu je bez obzira na njegove visoke godine dao zadatak vođenja vojske tojekom moldavskih ratova između 1612. - 1620. U posljednjoj bitci Stanislavova života oktobra 1620. godine Poljsko-Litavske trupe su bile potučene od duplo jačih osmanskih snaga. General Stanislav Zolkievski u svojoj 73 godini je tada poginuo zajedno s svojim vojnicima. Slaveći trijumf turske trupe su mu odrezale glavu i odnijele je u Istanbul.

Ruski vladari
Vojskovođe
Ruska vojna historija
Vladislav IV., kralj Poljske

Vladislav IV., kralj Poljske ( 9. lipanj 1595. - 20. svibanj 1648. ) je bio kralj Poljsko-Litvanske Unije od 1632., izabrani car Rusije između 1610. i 1612. godine i de jure veliki vojvoda Moskve od 1610. godine.

Mladost

Car Rusije 

U doba kada je na vlasti u Rusiji još uvijek bio car Vasilije IV. Šujski tijekom zime 1610. godine tamošnji nezadovoljnici su poslali delegaciju poljskom kralju Sigismundu III radi dogovora o predaji carske vlasti njegovom sinu Vladislavu. Konačni uspjeh ti pregovori postižu 4. veljače 1610 godine kada u zamjenu za krunu poljski princ se obvezuje da će izvršiti prelaz na pravoslavnu vjeru. Da bi tada postignuti dogovor postao realnost trebalo je još samo da Poljska vojska pod zapovjedništvom generala Stanislava Zolkievskog potuče vojsku ruskog cara Vasilija IV. Taj uvjet je na kraju bio ispunjen tek u srpnju 1610. godine kada nakon potpune pobjede tijekom opsade Smolenska Poljske trupe pobjednički ulaze u Moskvu. 

Kako bi izbor novog cara bio legalan po ruskom zakonu general Stanislav Zolkievski je dobio zadatak da okupi parlament koji je trebao proglasiti novoga cara. Na sjednici tijekom rujna 1610. godine taj posljednji uvjet je bio ispunjen i Vladislav je postao car Rusije i veliki vojvoda Moskve bez da je uopće ušao na Ruski teritorij. 

Kada je vijest o poljskom vladaru Rusije i poljskim vojnicima u Kremlju došla u ruski narod ona je odmah izazvala potpuni bijes stanovništva. Rezultat toga je postalo stvaranje dobrovoljačkih vojski. Prva od njih je bila ona Prokopija Ljapunova koja je već u ljeto 1611. godine počela blokadu Moskve . Kako je ta vojska prije svega ovisila o karizmi vođe njegova smrt 1 kolovoza 1611. godine označava njen raspad.

Na žalost Vladislava taj događaj mu nije ništa donio pošto se ubrzo krenulo na stvaranje druge dobrovoljačke armije. Ruski trgovci koji ju financiraju zatražili su od Dimitrija Požarskog časnika prve armije da preuzme zapovjedanje u ovom novom pokušaju. Ova nova oslobodilačka armija pod zapovjedništvom Dimitrija Požarskog nastaje krajem 1611. godine. U odlučujućoj bitci tijekom kolovoza 1612. godine vojne snage Ladislava su bile potpuno potučene, a tamošnji garnizon u Moskvi je bio prisiljen na kapitulaciju. Tim činom vlast ovoga "Ruskog" cara je bila završena.

Njegova lična odgovornost u ovakvom razvoju događaja se očituje u tri osnovne točke. Odbio je prijeći na pravoslavlje što je na početku obećao, nikada nije posjetio "svoju" državu i postavio je Poljske vojnike u Kremlj. Ta sva tri događaju su bili velika, neoprostiva uvreda ruskom narodu tako da se na kraju moglo dogoditi samo ono što se desilo.

Kralj Poljske 

Ruski vladari
Biografije, Poljska
Historija Poljske
Dimitrije Požarski

Dimitrije Požarski, Spasitelj domovine ( 17.10. 1577. - 30.4. 1642. ), ruski general i vojni vladar Rusije 4.11. 1612. - 21.2. 1613.

Mladost 
Dimitrije Požarski potiče iz manje značajnog dijela dinastije Rurjikovič. Iz potpune anonimnosti on izlazi prvi put tijekom okupljanja parlamenta koji 1598. godine izabire Boris Godunov za cara Rusije. Smrću Godunova koji mu je dao poziciju na dvoru za Rusiju nastupa crno doba stalnih ratova. Svoje ime uvojnom svijet Dimitrije stvara kao uspješni lojalni časnik nesposobnom Vasiliju IV.. Njegovim rušenjem i ubrzo potom okupacijom poljskih trupa novog ruskog cara Ladislava IV. on praktički ostaje bez posla.

Domoljubni rat 
U trenucima kada je do ovog generala stigla vijest o stvaranju prve dobrovoljačke armije Prokopija Ljapunova on donosi odluku da joj se odmah pridruži. Tijekom Moskovske bune u ožujku 1611. godine Dimitrije je ranjen zbog čega nema nikakve uloge u propasti pobunjenika tijekom kolovoza 1611. godine. Kako je tada bila propala vojska, a ne želja za slobodom ubrzo dolazi od strane ruskih trgovaca do organiziranja druge dobrovoljačke armije. Ovaj put oni su zapovjedništvo ponudili proslavljenom generalu Dimitriju Požarskom. Očekivanja svih da će nova vojska odmah krajem 1611. godine krenuti prema Moskvi su ubrzo bila razočarana pošto on odlučuje da je najprije potrebno vojsku dovesti u vojnu spremnost. Nakon dugog pripremanja tek u ljeto 1612. godine ova vojska je krenula osloboditi Moskvu . U odlučujućoj četverodnevnoj bitci 19 - 23. kolovoz 1612. godine snage Dimitrija Požarskog su potukle Poljsku vojsku i osvojile vojne zalihe za okupacioni garnizon u Moskvi . Iako su još neko vrijeme potom neprijateljski vojnici držali ruski glavni grad oni su ostavši bez hrane bili primorani na predaju. Godišnjica ulaska ruskih vojnika u Kremlj se danas još uvijek obilježava svakog 4 studenog koji je proglašen nacionalnim praznikom ruskog jedinstva.

Oslobodivši glavni grad Dimitrije Požarski je postao nacionalni heroj s zadatkom organiziranja okupljanja parlamenta radi biranja novog cara. Zbog tadašnjeg popriličnog državnog rasula nakon 8 godina što građanskog rata, što strane okupacije prošlo je cijelih 6 mjeseci prije izvršenog biranja. Bez obzira na svoj herojski status on nikada nije bio niti u širem popisu kandidata za krunu. Sličnu sudbinu je doživio i Simeon Bekbulatovič još uvijek živi veliki vojvoda Moskve. U tipičnim svevremenskim političkim spletkama za novog cara je 21. veljača 1613. godine izabran šesnaestogodišnji Mihajlo Romanov zbog nade da će se njim radi njegove mladosti moći upravljati bez problema.

Ostatak života 
Nakon oslobođenja život Dimitrija Požarskog je krenuo normalnim feudalnim tokom prema dolje. On više nikada nije upravljao niti jednom ruskom vojskom jer se smatralo da kao novopečeni bojar ne smije komandirati plemićima plave krvi. Zbog svojih prijašnjih zasluga od cara on dobiva titulu spasitelja domovine i velike posjede oko Moskve . Smrt ga je dostigla u 20. travnja 1642. godine, samo tridesetak godina prije smrti svojega posljednjeg potomka.

Ruski vladari
Ruski i sovjetski vojskovođe
Ruska vojna historija
Fjodor III od Rusije

Fjodor III. Aleksejevič Romanov (9. lipnja 1661. - 7. svibnja 1682. ), car Rusije od 1576 godine

Car 
Fjodor III. je bio najstariji sin cara Alekseja I. koji ga je uspio nadživjeti. U trenutku očeve smrti 26. siječnja 1576. godine kada postaje car on je imao manje od 15 godina. Od trenutka svoga rođenja novi car je bio djelomično paraliziran, tako da se njegovo djetinjstvo razlikovalo od svih ostalih careva ove dinastije. Kako se nije mogao baviti tipičnim prinčevskim zabavama, on gotovo sve svoje vrijeme provodi u sticanju novih znanja tako da već prije stupanja na prijestolje govori osim materinjeg poljski i latinski jezik. 

Kako ga je urođena bolest prikovala cijeli život za krevet, on tu negativnost nadoknađuje velikom psihičkom snagom koju nisu imali niti otac niti djed, tako da ovo kratko carevanje prolazi bez jakih dvorjana koji upravljaju državom. Glavni doprinos Fjodora III. budućem razvoju Rusije je ukidanje nasljeđivanja položaja u državi po pitanju krvi i uvođenja sistema njihovog dobivanja po principu sposobnosti. Kako bi ta njegova odluka postala neopoziva, on uređuje javno spaliti matične knjige plemstva. 

U skladu s teorijom važnosti sposobnosti za uspjeh države, on također osniva 1682. godine u Moskvi prvi ruski fakultet kojemu daje ime Slavensko-Grčko-Latinska akademija. 

Tijekom cijelog života Fjodor je znao da mu život zbog zdrastvenih problema neće dugo trajati kao i činjenicu o nastanku potencijalnih nereda ako iza njega ne ostane dijete. Njegova prva žena 1680 umire pri porodu ( zajedno s djetetom ) u srpnju 1681. godine. Bez obzira na nužnost žalovanja za ženom on se odlučuje na ubrzanu drugu ženidbu zbog općeg slabljenja svog zdravstvenog stanja. Iako je s drugom ženom proveo određeno vrijeme u braku on ga više nije mogao konzumirati tako da mu je u trenutku smrti 7. svibnja 1682. žena bila djevica.

Njegova smrt kao što se i plašio, rezultirala je neredima i narušavanjem reda nasljeđivanja krune u borbi između njegove braće Ivana V. i Petra Velikog .

Ostavština 
Odrastajući u prosvijeljenom okruženju Fjodor je uvidio nužnost približavanja zaostale Rusije Europi . Koliko god te promjene bile nužne, boljari i crkva su im se protivili. To protivljenje nikada nije prešlo u pobunu što postaje dokaz njegove sposobnosti. Te prvobitne reforme će nastaviti njegova sestra i Petar Veliki koji će ga uzeti za uzor požrtvovanosti. 
Teško dostižan rekord ove kratke vladavine je činjenica kako je on bio jedini ruski punoljetni car u razdoblju dužem od dva stoljeća ( između 1598. i 1801. godine ) koji je taj položaj držao "božjom", a ne ničijom drugom milošću. Svi ostali carevi su do krune došli državnim udarma ili su morali bježati iz Moskve pred "voljenim" narodom. Njegov brat Petar Veliki je kao i Katarina Velika došao na vlast dvorskim pučem. Fjodorov otac je morao bježati iz Moskve pred pobunjenicima, a djed su mu boljari izabrali za cara. 

Ruski vladari
Ivan V., ruski car

Ivan V. ( 6. rujna 1666. - 8. veljače 1696. ) je bio car Rusije zajedno s Petrom Velikim od svibnja 1682. godine.

Državni udari 
Smrću Ivanova brata Fjodora III. 7. svibnja 1682. godine bez djece on je kao najstariji preživjeli sin Alekseja I. trebao postati automatizmom novi car. U pokušaju da se to spriječi njegova maćeha je izvršila državni udar i na prijestolje postavila svoga sina Petra Velikog . Na tu vijest simpatizeri pokojne Ivanove majke su odlučili izvršiti protuudar uz pomoć vojske i stanovnika Moskve . Vojni garnizon u Moskvi se pod utjecajem lojalista pobunio 25. svibnja 1682. godine, a šest dana poslije je uz narodnu pomoć osvojio Kremlj. Nakon tako izvršenog protuudara Ivan V. je proglašen vrhovnim carem dok je Petar degradiran na poziciju mlađeg cara.

Car 
Bez obzira na taj zaverenički uspjeh niti najvatrenije pristalice novoga cara nisu mogle sakriti činjenicu kako je on bio fizički i psihički invalid koji nikada neće biti u stanju direktno upravljati državom. Kako bi se to ispravilo njegova i Petrova sestra Sofija je proglašena carskim regentom. Kako su se prvobitno od sadašnjeg dvora organizirane ulične demonstracije svidjele avanturistima jedan od njih je pokušao novim jurišem na Kremlj u jesen 1682. godine osvojiti vlast. Tada su oba cara i regent jedva uspjela pobjeći iz Moskve koja pada u ruke pobunjenika. Tijekom sljedećih mjeseci ova buna je ugušena nakon čega dolazi do uspostave unutrašnjeg mira. Sofija je potom tijekom svojih 7 regentskih godina reformama smanjila represivne mjere protiv odbjeglih kmetova, sklopila vječiti mir s Poljskom , nepovoljni mir s Kinom i počela dugotrajni rat protiv Turske .

Abdikacija 
Ivan V. ili točnije Sofija u ime Rusije objavljuje za sebe nesretni rat Turskoj 1686. godine. Tri godine potom velika ruska vojska od 150 tisuća vojnika je napala Krimski kanat. U bitkama što uslijeđuju postavljeni cilj nije bio postignut što je stvorilo pitanje o uspravljački sposobnima Sofije za upravljanje državom. Vidjevši da gubi vlast zbog punoljetnosti Petra Velikog i vojnih neuspjeha ona prvo pokušava organizirati novu narodnu bunu. Kada to propada dolazi do postavljanja pitanju Ivanu želi li on da Sofija vlada u njegovo ime ili da vrhovnu vlast preuzme Petar. Pošto on izabire brata dolazi do formalne abdikacije i njegovog carskog degradiranja na drugu poziciju u ljeto 1689. godine.

Kraj života i potomci 
Sljedećih sedam godina on živi sa svojom ženom u samoizolaciji na dvoru dok mu zdravlje na očigled svih propada. Tri godine prije smrti strani diplomati u svojim izvještajima ga opisuju kao senilnog, teškog pokretljivog i gotovo slijepog. Ivan je umro u dubokoj biološkoj starosti 8. veljača 1696. bez obzira na svojih niti dovršenih 30 godine.

Bez obzira na činjenicu da je bio i fizički i psihički invalid ovac car je imao 5 kćeri. U trenutku izumreća muških liniji potomaka Petra Velikog Ivanova kćer Ana će biti proglašena caricom jer potiče od najstarijeg sina cara Alekseja I. koji je ostavio potomke.

Ruski vladari
Petar II., ruski car

Petar II. (Sankt Peterburg, 23. 10. 1715. – Moskva, 29. 1. 1730.), car Rusije od 1727. do 1730. godine.

Obitelj i prve godine 
Petar II. je bio sin ruskog prestolonasljednika Alekseja i Eudoksije od Brunswicka čija sestra je vjenčana za cara Karla VI.. Kako mu se otac žestoko protivio modernizaciji Rusije koju provodi Petar Veliki (djed Petra II.) on polagano pada svojim glupim potezima u njegovu nemilost. Na kraju 1718. godine Alekseja je otac zbog navodne zavjere mučio i osudio na smrt. Prije izvršenja presude on umire u zatvoru.

Život Petra II. tada postaje život malenog princa u očajnoj situaciji pošto mu je još majka umrla pri porodu. Djed Petar Veliki mu je bio dodjelio još u trenutku rođenja titulu velikog kneza, ali nije htio imati nikakva posla s njim i držao ga je gotovo u kućnom pritvoru s loše odabranim osobljem.

Car 
Stupanje na vlast Petrove žene Katarine I. nakon njegove smrti je bilo iznenađenje za većinu stanovnika Rusije pošto su oni priznavali nasljedno prava malenog princa. Njegova sudbina se tada ne mijenja pošto on i dalje živi zapušten u svom "kućnom pritvoru". Prerana smrt carice 17. svibnja 1727. napokon otvara put prema kruni Petru II. iako bi po tradiciji vlast trebala prijeći na njenu djecu ( s vladajućeg cara na njegovu djecu ). Kako bi dodao dozu legalnosti ovoj odluci Vrhovni tajni savjet je krivotvorio oporuku carice kako bi se ispunili zahtjevi stanovništva i cara Svetog Rimskog Carstva.

Za državu se tom promjenom na prijestolje nije ništa promjenilo. Svu vlast je i dalje držao knez Menšikov koji će biti svrgnut tek u rujnu 1727. godine plemićkim udarom. Nakon njega novi carev zaštitnik postaje Vasilije Lukič. S ciljem osiguravanja svoje vlasti nad carem novi regent uređuje njegovo premještanje u Moskvu gdje će i biti okrunjen 1728. godine. Da utjecaj familije Vasilija Jukiča ne bi bio samo privremen on zaručuje svoju nećakinju 1729 godine s tada još niti petnaestogodišnjim carem. 

Vjenčanje cara i nećakinje regenta je bilo određeno za 30. siječanj 1730. godine. Nekoliko dana prije određenog datuma Petar II. je obolio od boginja. Kako je postalo očito da on njeće preživjeti bolest tijekom posljednjeg dana života u krevet mu je ubačena supruga kako bi se pokušalo dobiti nasljednika. Po očekivanju doktora car je preminuo 29. siječnja 1730. godine stvorivši tako ponovni problem nasljeđivanja krune.

Petar II. je bio posljednji car ili veliki knez Rusije koji je pokopan u Moskvi.

Ruski vladari
Biografije, Sankt Peterburg
Biografije, Moskva
Ivan VI., ruski car

Ivan VI. (23. kolovoza 1740. - 16. srpnja 1764.), car Rusije između 1740. i 1741 godine.

Car 
Kako se zdravlje carice Ane počelo očigledno pogoršavati, ona 5. listopada 1740 godine za svog nasljednika izabire pranećaka Ivana koji je tada bio samo 8 tjedana stara beba. Razlog zašto za caricu nije postavila Ivanovu majku Anu nikada nije razjašnjen. Kada je stara carica umrla 28. listopada 1740. umrli su odmah i svi njeni planovi. Njena želja da regent novog cara bude Ernst Biron je onemogućena već 8. studenog iste godine kada ga se u dvorskom udaru ruši kako bi regent postala djetetova majka. Ova nova vlada bi možda i uspjela održati regenstvo sljedećih godina da ne dolazi do drastičnih promjena u centralnoj Europi. U Beču koji je tada tradicionalni saveznik Rusije na prijestolje 1740 godine stupa Marija Terezija što označava početak rata za Austrijsko nasljedstvo.

Zavjere 
U očekivanju da će Rusija pokrenuti rat protiv Prusije ona zajedno s Švedskom i Francuskom sklapa savez radi rušenja Ivana VI. državnim udarom. Temelj te zavjere je Elizabeta, kćerka Petra Velikog koja u zamjenu za krunu obećaje mir Prusiji i darovanje nekoliko provincija na Baltiku Švedskoj. U skladu s tako sklopljenim planom Švedska tijekom kolovoza 1741. godine objavljuje rat Rusiji s nadom u nanošenje početnih poraza neprijatelju kako bi došlo do pada tamošnje vlade. Taj prvobitni plan ubrzo propada pošto je napadačka vojska potpuno uništena već u rujnu iste godine. 

Kako je tada postalo očito da se vojno ne može nametnuti novi car Rusije francuski ambasador je odlučio darovati princezi Elizabeti 2000 dukata. Ona je taj novac iskoristila tako da ga podjeli na poklone vojnicima u Moskovskoj kasarni točno u ponoć 6. prosinca 1741. godine i onda ih više pijane nego trijezne nagovori da je postave na vlast pošto je ona kćer Petra Velikog. Ti vojnici su tada provali u Kremlj i uhapsili Ivana VI. njegovu majku kao i većinu ministara koji su u to vrijeme bili spavali. Ujutro sljedećeg dana malo tko je u Moskvi, a da se o Rusiji niti ne govori znao da imaju novog gospodara.

Zatvor 
Tijekom prvih nekoliko godina nova carica nije znala što napraviti s malenim oborenim carem. Najprije se nalazio u zatvoru Rige, potom u Oraienburgu i na kraju u Holmogori na Bijelom moru. Ovo zadnje prebivalište cara je postalo njegovo trajno odredište po zamisli nove carice. Taj plan propada kada saznanje o njegovom boravištu u zatvoru ovog grada izlazi u javnost 1756. godine. Tada ga se seli na obalu jezera Ladoga gdje će dočekati svoj kraj. Caričina zabrana davanja ikakvog obrazovanja zbačenom caru nije se poštovala, tako da je on naučio čitati Bibliju. Očekivanja njegove prirodne smrti se bez obzira na životne uvjete nisu ispunila tako da on nadživljava caricu Elizabetu. Dolazak na vlast carice Katarine II. znači za njega kraj života, pošto ona odlučuje pogubiti zbačene careve. U stvarnoj ili od carice namještenoj zavjeri za njegovo oslobađanje čuvari ga ubijaju 16. srpnja 1764. godine. 

Ruski vladari
Biografije, Sankt Peterburg
Petar III od Rusije

Petar III (1728 - 1762) je bio izabrani kralj Finske 1742 - 43, vojvoda Holsteina od 1739 i ruski car 1762. godine. Bez obzira na ostale titule Petar je napoznatiji na svom carevanju koje je skračeno na samo 162 dana zaverom organiziranom od njegove žene Katarine koja ga obara s vlasti, fizički eliminira i preuzima vlast u Ruskom Carstvu.

Ruski vladari
Slobodni zidari
Monokotiledone biljke

Monokotiledoni ili jednosupnice predstavljaju vrlo važnu grupu biljaka cvjetnica koje dominiraju velikim dijelovima Zemlje i koje su ekonomski vrlo važne biljke.

Najveća porodica monokotiledonih biljaka je Orchidaceae (orhideje), kojoj su svojstveni vrlo kompleksni cvjetovi zbog toga što ih insekti vrlo specifično oprašuju.

Druga po veličini porodica, Poaceae ili Gramineae (prave trave), je evoluirala u drugom pravcu i postala specijalizirana za oprašivanje preko vjetra. Trave proizvode male cvjetove koji se mogu skupiti u vrlo uočljivim grupama.

Redovi 
 Alismatales
 Arecales
 Asparagales
 Commelinales
 Dasypogonales
 Dioscoreales
 Liliales
 Pandanales
 Petrosaviales
 Poales
 Zingiberales

Obilježja jednosupnica 
 klica sa 1 supkom, 
 nepravilan raspored žila u stabljici, 
 linearnan raspored lisnih žila, 
 cvijet građen na osnovi broja 3 ili njegova umnoška (3, 6, 9, 12...).

 
Magnoliophyta
Nikola II., ruski car

Nikola II. (Moskva, 18. svibnja 1868. - Jekaterinburg, 17. srpnja 1918.) je bio poslijednji okrunjeni ruski car, kralj Poljske i vojvoda Finske. Vladao je od 1894. pa do prisiljenog abdiciranja 1917. Završio je vladavinu za vrijeme Oktobarske revolucije 1917. kad su on i njegova obitelj ubijena od boljševika.

Mladost 
Rođen je u Moskvi 1868. godine. Bio je najstariji sin cara Aleksandra III i carice Marije Fjodorovne (Dagmar od Danske).

Oženio je Aliciju od Hessena (Aleksandra Fjodorovna), s kojom je imao petero djece, četiri kćeri i jednog sina. Ubrzo po vjenčanju umro mu je otac i Nikolaj je naslijedio rusku krunu.

Vladavina 
Period njegove vladavine obilježio je ekonomski razvoj Rusije i, istovremeno, porast socijalno-političkih kontradikcija i revolucionarnih pokreta koji su doveli do revolucija (1905 — 1907; 1917. godine). U vanjskoj politici vodio je politiku ekspanzije na istok gdje je vodio rat s Japanom. U Prvom svjetskom ratu priključio se Antanti. Opće nezadovoljstvo u društvu, pojačano dugim i iscrpljujućim ratom, dovelo je do svrgavanja carskog režima u Februarskoj revoluciji 1917. godine.

Djeca 
 Velika kneginja Olga Nikolajevna (rus. Великая Княжна Ольга Николаевна) bila je najstarija kćer Nikole i njegove žene Aleksandre. Rodila se 16. studenog 1895. godine, a ubijena je 17. srpnja 1918. godine. Kao careva kći, nosila je titulu Velike kneginje.
 Velika kneginja Tatjana Nikolajevna (rus. Великая Княжна Татьяна Николаевна) bila je druga Nikolina kćer, rođena 11. lipnja 1897. godine, a ubijena je kada i cijela njezina obitelj. Pošto je bila careva kći, bila je Velika kneginja.
 Velika kneginja Marija Nikolajevna (rus. Великая Княжна Мария Николаевна) rođena je 27. lipnja 1899. u Peterhofu, u Rusiji, i bila je treća kćer cara Nikole, a ubijena je 17. srpnja 1918.
 Velika kneginja Anastazija Nikolajevna (rus. Великая Княжна Анастасия Николаевна) rođena je 18. lipnja 1901. u Peterhofu. Bila je četvrta kćer ruskog Cara. Ubijena je s ostatkom svoje obitelji 17. srpnja 1918. godine.
 Veliki knez i carević Aleksej Nikolajevič (rus. Наследник-Цесаревич и Великий Князь Алексей Николаевич) bio je najmlađe dijete cara Nikole. Rodio se 12. kolovoza 1904. u Peterhofu. Kako je bio jedino muško dijete, proglašen je carevićem i nasljednikom prijestolja. Vrlo često je bio bolestan i slabog zdravlja. Ubijen je od strane boljševika 17. srpnja 1918. godine.

Istraga pogubljenja 
Moderna policijska istraga ubojstva cara i njegove obitelji koja je počela 2009. godine  je došla do iznenađujućeg zaključka da su oni streljani po naređenju Ural Sovjeta bez znanja vlade Sovjetske Rusije. U istrazi je otkriveno da je Ural Sovjet donio odluku o pogubljenju 12.7. 1918. i potom niko o tome nije obavješten do 16.7. 1918 kada se poslao telegram Lenjinu, a tada sovjetsko rukovodstvo više nije imalo vremena za sastanak i donošenje odluke prije pogubljenja u noći 16./17.7. 1918. 

Ruski vladari
Preživjeli pokušaje atentata
Rusija u Prvom svjetskom ratu
Političari u Prvom svjetskom ratu
Pogubljeno plemstvo
Mihajlo Aleksandrovič

Mihajlo Aleksandrovič (5. prosinac 1878. – 12. lipanj 1918.) je bio car Rusije 24 sata između 15 i 16. ožujka 1917. godine.

Obitelj 
Mihajlo Aleksandrovič je bio treći po starosti sin cara Aleksandra III. što ga je tada činilo gotovo nevažnim ruskim princem. Smrt starijeg brata 1899. godine, kao i bolest jedinog sina cara Nikole Alekseja ga iznenada postavlja u blizinu centra političke moći. On će tamo konačno i dospjeti kada ga 1912. godine brat Nikola II. javno proglašava regentom prestolonasljednika u slučaju svoje prerane smrti. Bez obzira na to opušteno uživanje u životu ovoga princa se nije prekinulo. Dokaz takvog stila života je njegovo vjenčanje tek u 33 godini života što je opći starosni rekord u stoljećima vladanja dinastije Romanov.

Car 
Suočen s revolucionarima iz veljače 1917. ( po starom računanju godina ) car Nikola II. je 15. ožujka odlučio da podnese abdikaciju u korist svoga sina malodobnog princa Alekseja nakon čega bi Mihajlo postao regent. Revolucionarna vlada je taj prijedlog odbila pošto djeca ne mogu abdicirati što je u suprotnosti s njenim željama podijeljenim u dva tabora gdje jedan zahtjeva da se potpuno ukine monarhija, a drugi da novi car postane Mihajlo. Pod takvim ultimatumom toga istog dana Nikola potpisuje abdikaciju u korist svoga brata.

Takav razvoj događaja je bio prihvaćen od premijera Grigorija Lavova, ali tada se pobunio budući premijer Aleksandar Kerenski prijeteći revolucijom. Pod njegovim utjecaj je sastavljen dokument kojega je novi car morao potpisati. Po njemu Mihajlo II će prihvatiti krunu samo ako mu se ona ponudi od parlamenta. U trenutku kada je potpisao ovaj dokument 16. ožujka 1917. godine to je bilo prihvaćeno kao abdikacija pošto je on u tih 24 sata po ruskom zakonu bio car, a Kerenski nije htio dopustiti glasovanje parlamenta o ovoj tematici.

Pobjedom komunista u Oktobarskoj revoluciji neko vrijeme Mihajlo provodi u miru bez želje za bjegom ili bilo kakve druge provodeći svoje dane u hotelu grada Perm. Taj mirni povučeni život naglo završava 12. lipnja 1918. godine kada ga osobe u civilu hapse i ubrzo pogubljuju.

Zanimljivosti 
Carska Rusija je sebe smatrala legalnim nasljednikom starog Rima i Bizanta. Na kraju ako gledamo kroz ovu perspektivu sudbina se našalila s posljednjim vladarima dinastije Romanov. Datum kada Nikola II. potpisuje svoju abdikaciju pred revolucionarnom vladom je identičan onome kada je ubijen Julije Cesar. Slično tome u Rimsko-Bizantskoj tradiciji prvi vladar koji organizira državu i posljednji vladajući moraju imati isto ime. Tako je u Rimu tvorac poslije građanskog rata tamošnjeg carskog sistema bio August, a posljednji car u Italiji Romul August. U Bizantu je to bio Konstantin Veliki prvi i Konstantin zadnji. Tako je u Rusiji ispalo da prvi car nakon Poljske okupacije bude Mihajlo što je identično ime i posljednjem.

Ruski vladari
Kratkovječni vladari
Političari u Prvom svjetskom ratu
Rusija u Prvom svjetskom ratu
Biografije, Sankt Peterburg
Pogubljeno plemstvo
Austrobaileyales

Austrobaileyales je jedan od filogenetski najstarijih redova skrivenosemenica.

Magnoliophyta
Jovan Paču

Jovan Paču,  (Aleksandrovo kraj Subotice, 17. III. 1847. - Zagreb, 30. X. 1902), kompozitor i pijanist.

Još za školovanja u Subotici istakao se kao nadareni pijanist, pa je već 1863. godine svirao na javnom koncertu. Paralelno sa studijem medicine u Pragu (koju je studirao i u Pešti) učio privatno kod Bedřicha Smetane. 

Godine 1866. nastupio je na Omladinskoj skupštini u Novom Sadu i od tada, uz liječnički poziv, redovito koncentrirao. Svirao je u Beču, Budimpešti, Kijevu (prvi srpski pijanist u carskoj Rusiji), Beogradu, Osijeku, Kikindi, Pančevu, Vršcu i mnogim mjestima Srbije i Vojvodine. Uz neizbježan salonski virtuozitet isticao se briljantnom tehnikom, a na koncertima je često izvodio djela srpskih kompozitora, svojih savremenika, kao i vlastite kompozicije i aranžmane narodnih melodija. Premda se služio veoma jednostavnom kompozicijskom tehnikom, ta su djela - na narodne teme ili u narodnom duhu - bila toliko omiljena da ih je narod prihvatio kao svoja (npr. "Brankovo kolo", nastalo u povodu prenosa kostiju Branka Radičevića iz Beča na Stražilovo , 1883). Pačuovi koncerti imali su veliko patriotsko značenje, osobito u Ugarskoj, gdje su se Srbi borili za svoja nacionalna prava. U njegovim kompozicijama ogleda se, uz romantičarski patriotski izraz, i bidermajerski salonski stil briljantno virtuoznog karaktera. Mnoge narodne i gradske melodije harmonizirao je za hor i klavir, a napisima o muzici sarađivao je u više časopisa i dnevnih listova ("Danica", "Javor", "Matica").

Glavna djela 
 "Beseda za orkestar", 1875.
 "Bez tebe, draga" (za klavir)
 "Brankovo kolo"
 "Chansonette serbe" (za klavir)
 "Čuj, Dušane" (za klavir)
 "Kolo" za 2 klavira 8-ručno
 "Onamo, onamo" (za klavir)
 "Prag je ovo milog Srpstva" (za klavir)
 "Srpska molitva" za harmonij i 2 klavira
 "Srpska rapsodija" za 2 klavira 6-ručno, 1885.
 "Svetosavska pesma" (za klavir)
 muzika na kazališnu igru "Naši seljani" (M. Popović)

Izvori 
 "Leksikon jugoslavenske muzike", Zagreb, 1984.
 "Mala enciklopedija Prosveta" (2 K - P), Beograd, 1978.
 "Muzička enciklopedija" (3 Or - Ž), Zagreb, 1977.

Srpski kompozitori
Srpski pijanisti
Jovan Pašti

Jovan (Janoš) Pašti (Prigrevica kod Apatina, 23. XII 1924), baletski igrač (plesač). Učestvovao u NOB-u; poslije rata (1946) stupio u Umetnički ansambl JNA u Beogradu i ondje 1949. poslao član baletnog ansambla Narodnog pozorišta, a zatim je od 1951. do odlaska u penziju bio solist i prvi plesač Baleta Makedonskog narodnog teatra u Skoplju. Baletno obrazovanje stekao kod Nine Karsavine na Srednjoj baletnoj školi u Beogradu, a zatim se specijalizirao kod Preobraženske, Jegorove, Mjasina, Dolina i dr. Ostvario je u svojoj karijeri preko 20 glavnih plesnih kreacija u klasičnim i savremenim baletnim djelima. Izvanredno siguran i pouzdan partner, jedan od najboljih u bivšoj Jugoslaviji. Povremeno je gostovao u baletnim ansamblima u Hamburgu i Trieru.

Glavne uloge 
 "Đavo u selu" (Fran Lhotka)
 "Kopelija" (Leo Delibes)
 "Labuđe jezero" (Petar Iljič Čajkovski)
 "Makedonska povest" (Gligor Smokvarski)
 "Ohridska legenda" (Stevan Hristić) 
 "Romeo i Julija" (Sergej Prokofjev)
 "Petruška" (Igor Stravinski)
 "Trnoružica" / "Uspavana ljepotica" (Petar Iljič Čajkovski)

Izvori 
 "Leksikon jugoslavenske muzike", Zagreb, 1984.
 "Muzička enciklopedija" (3 Or-Ž), Zagreb, 1977.

Napomene 
 U prvom izvoru: Pašti, Jovan Janoš, rođen u Prigrevici kod Sombora; u drugom: Pašti, Jovan, rođen u Somboru.

Srpski baletani
Jugoslavenski baletani
Biografije, Beograd
Biografije, Skoplje
Bob Woolmer

Robert Andrew Woolmer (14.5. 1948 – 18.3. 2007.) je bio međunarodni kriketaš, profesionalni trener kriketa i profesionalni komentator. Igrao je u 19 Test cricket mečeva i 6 One-day International mečeva za Englesku a kasnije trenio južnoafrićku reprezentaciju, Warwickshire i pakistansku reprezentaciju. 

Woolmer je umro na Jamajci, u okolnostima koje se istražuju kao ubistvo, dok je sudjelovao na Svjetskom kupu u kriketu 2007. godine kao pakistanski trener.

Treneri
Sidi Ould Cheikh Abdallahi

Sidi Mohamed Ould Cheikh Abdallahi () (1938 – 22. novembra 2020) bio je mauritanski političar. Pobijedio je na predsjedničkim izborima u martu 2007. godine i preuzeo dužnost 19. 4.

Abdallahi je diplomirao matematiku, fiziku i kemiju u Dakaru, a magistrirao u Grenobleu. Od 1971. do 1978. je služio kao ministar u vladi predsjednika Moktara Ould Dadaha, a 1979. godine je kraće vrijeme bio pritvoren. Od 1986. do 1987. je služio u vladi predsjednika Maaoye Oulda Sid'Ahmeda Taye kao ministar ribarstva, a smijenjen je zbog navodne korupcije.

U julu 2006. se kandidirao na predsjedničkim izborima kao nezavisni kandidat, iako ga dio mauritanijske opozicije drži kandidatom pučističkog Vijeća za pravdu i demokraciju. U prvom krugu izbora 11. 3. 2007. je osvojio 25 % glasova, a u drugom krugu 25. 3. 2007. je osvojio 52,85 %, porazivši Ahmeda Oulda Daddaha iz opozicijske stranke Okupljanje demokratskih snaga. Svrgnut je u vojnom puču 6. 8. 2008. godine.

Bilješke 

Predsjednici Mauritanije
Mauritanijski političari
Svjetski kup u kriketu

Svjetski kup u kriketu je svjetsko prvenstvo u jednodnevnom kriketu. Održava se, uz iznimke, svake četiri godine.

Rezultati 

Kriket
Svjetska prvenstva
Sportska takmičenja