alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Kopar (grad)

Kopar (slovenski Koper [ˈkoːpəɾ], talijanski Capodistria [kaːpoˈdistrja]), grad na sjeverozapadnoj obali Istre, najveća slovenska luka i sjedište istoimene gradske općine; 24 864 st. (2011).

Geografske karakteristike 
Kopar leži duž obala istoimenog zaljeva (dio puno većeg Tršćanskog zaljeva) južno od talijanske Muggie. On je najveći i jedini lučki grad na 47 km dugoj obali jadranskog mora u Sloveniji. Kopar je, kao i cijeli obalni dio Slovenije, dvojezičan.

Historija 
Kopar se razvio od malog naselja na otoku u tršćanskom zaljevu. U vrijeme stare Grčke je naselje bilo poznato pod imenom Aegida, dok su ga Rimljani kasnije nazivali Capris, Caprea, Capre ili Caprista.

U vrijeme velikih provala barbara 568., dio stanovnika iz obližnjeg Tergestuma bježeći pred Langobardima sklonio se u sigurniji Kopar u moru. Oni su tadašnji Capris prezvali u Justinopolis, u čast bizantskog cara Justinijana II. - Rinotmeta.

Postoje tragovi trgovine Kopra s Venecijom još iz 932. godine. U ratu između Venecije i Svetog rimskog carstva Kopar se svrstao na stranu Njemaca, zbog tog mu je car Konrad II. dodijelio gradske privilegije. Nakon tog razdoblja Kopar postaje feud Akvilejske patrijarhije sve do - 1278. kad postaje dio Presvijetle republike Venecije i sjedište venecijanskog podestata za Istru. Venecijanci ga tada nazivaju Caput Histriae, (glavni (grad) Istre), iz čega je izvedeno i današnje tal. ime grada Capodistria.

Prema popisu stanovništva koji je 1900. provedeno u Austrougarskoj, u Kopru je tada živjelo 7.205 govornika talijanskog, 391 slovenskog, 167 hrvatskog i 67 njemačkog jezika.

Kopar, zajedno s cijelom obalom, 1918 potpada pod Italiju, a 1947. postaje dio Slobodnog teritorija Trsta. Nakon njene podjele, 1954. dospijeva u Jugoslaviju.

Religija 
Kopar je već od 8. vijeka bio sjedište biskupije. 1498. je u Kopru rođen kasniji luteranski teolog Pier Paolo Vergerio. U Kopru je od 1536. do 1548. djelovao kao biskup. Kopar 1828. postaje dio tršćanske dijeceze, da bi nakon pripajanja Jugoslaviji ponovo postao samostalna biskupija.

Privreda 
U Kopru su najveći privredni subjekti luka (Luka Koper), i Tomos. No, pored njih, u gradu je živa privredna aktivnost niza manjih, vitalnih subjekata.

Pored toga, u gradu je razvijen i ljetni turizam.

Poznati sugrađani 
 Vittore Carpaccio (oko 1460. – oko 1525.) poznati slikar
 Snežana Rodić - Vukmirović , atletičarka
 Goran Jagodnik , poznati košarkaš
 Mladen Rudonja , poznati nogometaš
 Dean Bombač , poznati rukometaš
 Giovanni Cernogoraz , poznati streljač osvajač zlatne olimpijske medalje u Londonu u disciplini trap

Izvori

Vanjske veze 

 Službene stranice Općine Kopar 
 gremoVEN.com - Koper
 Radio Capodistria 

Gradovi u Sloveniji
Vikiprojekat geografija/Naselja u Sloveniji
Nova Gorica

Nova Gorica je grad u Sloveniji od 12.997 stanovnika, on je i administrativni centar Mestne občine Nova

Gorica na jugozapadu Slovenije.

Geografske karakteristike 
Nova Gorica leži na mjestu gdje rijeka Soča iz planina izlazi na obalnu ravnicu i Vipavsku dolinu, uz granicu sa Italijom. Ona je udaljena oko 105 km Ljubljane i upola manje od Trsta.

Historija 
Nova Gorica je grad, iznikao nakon 1948. kad je Pariškim mirovnim ugovorom uspostavljena nova granica između Jugoslavije i Italije. Italiji je pripao historijski centar Gorizie, a Jugoslaviji je pripalo oko 40 % teritorija tog grada, točnije periferijska naselja Solkan, Šempeter, Kromberk, Rožna Dolina i Pristava. Kako je dobar dio Vipavske doline i Goriške ostao bez svog regionalnog centra, tadašnji slovenski vlastodršci odlučili su izgraditi potpuno novi grad, po principima tadašnjeg kurbizjeovskog urbanizma, koji je tada bio jako en vogue. Zadatak je povjeren ljubljanskom arhitektu Edvardu Ravnikaru, koji je gradio novi grad sve do sredine 1980-ih.

Znamenitosti 
Južno od grada leži brdo Kostanjevica, mjesto na kom leži Crkva navještenja i franjevački samostan iz 17. vijeka, bogate i interesantne prošlosti. Posljednji članovi francuske kraljevske porodice iz Burbonske dinastije, pokopani su u kripti samostanske crkve, među njima i Charles X, te članove njegove porodice i pratnje. On je pobjegao iz Francuske nakon julske revolucije 1830. i pronašao utočište u Gorici.

Nasuprot brda Kostanjevica na sjeveru leži Sveta Gora, 682 m visoko brdo, koje već 450 godina privlači hodočasnike, pa je zato na njemu podignuta velika bazilika ( u njoj se povremeno održavaju koncerti) i franjevački samostan sa muzejem posvećenom Sočanskim bitkama.

Pogled sa Svete Gore, je doživljaj za sebe, jer se za lijepa vremena sa nje mogu vidjeti Istra, Venecija, Dolomiti, Kamniške i Julijske Alpe.

Poznati sugrađani 
 Jure Franko, skijaš
 Aljoša Buha, muzičar

Gradovi prijatelji

Privreda 
Nova Gorica je svojevremeno bila poznata po tvornici namještaja Meblo, koja je imala nešto poput ekskluzivnog prava na import noviteta u ondašnju Jugoslaviju, pa je bila jedna od najbolje stojećih firmi te vrste. Nakon raspada Jugoslavije najveća investicija i nada bio je Kazino Perla, namjenjen talijanskim posjetiteljima.

Izvori

Vanjske veze 

 Službene stranice Općine Nova Gorica 

Gradovi u Sloveniji
Vikiprojekat geografija/Naselja u Sloveniji
Nacionalne stranke u Bosni i Hercegovini

Nacionalne stranke je izraz koji se u Bosni i Hercegovini koristi za političke stranke nacionalističke ideologije, odnosno koje prvenstveno okupljaju pripadnike jedne od tri vodeće nacije, odnosno konstitutivna naroda BiH.

Izraz nacionalne stranke se prvi put počeo koristiti pred prve demokratske izbore 1990. godine nakon što su se nakon ustavnih promjena takve stranke nastojale isprofilirati kao najjednostavnija i najpouzdanija alternativa tada vladajućem Savezu komunista BiH.

Prve tri nacionalne stranke su bile Stranka demokratske akcije, koja je tada okupljala Muslimane; Srpska demokratska stranka, koja je okupljala Srbe; i Hrvatska demokratska zajednica BiH, koja je okupljala Hrvate.

Te su se tri stranke pred izbore udružile u tzv. Koaliciju nacionalnih stranaka, kojima je cilj bio svrgnuti komuniste, u čemu su i uspjele. Međutim, njihova koalicijska vlada se počela raspadati zbog procesa raspada SFRJ, nedoumica oko budućnosti BiH, i, konačno izbijanja rata u proljeće 1992. godine.

U međuvremenu, a i nakon rata, su se isprofilirale druge nacionalne stranke, najčešće nastale od disidentskih frakcija unutar vodeće tri nacionalne stranke. Najstarija od njih je Muslimanska bošnjačka organizacija, osnovana 1990. od strane Adila Zulfikarpašića i disidenata SDA s ciljem promoviranja imena Bošnjaka, koji je tri godine kasnije prihvatila i sama SDA. Uvjetno rečeno bi se nacionalnom strankom mogla nazvati i Demokratska narodna zajednica koja okuplja Bošnjake - sljedbenike Fikreta Abdića.

Među Hrvatima je još 1990. osnovana Hrvatska stranka prava BiH, a nakon rata Nova hrvatska inicijativa. Raskolom HDZ pred izbore 2006. je nastala i nova stranka Hrvatska demokratska zajednica 1990.

Među bosanskohercegovačkim Srbima se za vrijeme rata, odnosno na teritoriju Republike Srpske isprofilirao veliki broj stranaka koje se smatraju nacionalnim strankama. Među njima je najpoznatija Savez nezavisnih socijaldemokrata današnjeg premijera Milorada Dodika.

Bosanskohercegovačke stranke koje nastoje djelovati, odnosno zastupati među pripadnike sva tri naroda se nazivaju građanskim strankama.

Političke stranke u Bosni i Hercegovini
Hrvatska demokratska zajednica 1990

Hrvatska demokratska zajednica 1990 (HDZ 1990) je naziv za nacionalnu političku stranku u Bosni i Hercegovini koja okuplja bosanske Hrvate, a koja je nastala raskolom unutar Hrvatske demokratske zajednice BiH.

Nastanci 2006.
Političke stranke u Bosni i Hercegovini
Socijalistička partija Srbije

Socijalistička partija Srbije (SPS) je politička stranka u Srbiji, nominalno levog, socijaldemokratskog i populističkog predznaka.

Osnovana je 17.7. 1990. ujedinjenjem tadašnjeg Saveza komunista Srbije i Socijalističkog saveza radnog naroda Srbije. Jedan od njenih prvih vođa bio je Slobodan Milošević, koji je kao njen kandidat pobijedio i na prvim demokratskim izborima 1990. 

SPS je na vlasti bila od 1990. do 2000. godine, i taj period su obilježili raspad SFRJ,ratovi u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, međunarodne sankcije protiv tadašnje SRJ i rat na Kosmetu. Zbog toga je SPS zajedno sa svojim vođom često povezivana s velikosrpskim nacionalizmom, kao i optuživana za autoritarne metode održavanja vlasti zbog čega nije uspeo njen pokušaj da uđe u Socijalističku internacionalu.

SPS je Srbijom vladala samostalno do 1992. kada ulazi u kratkotrajnu koaliciju sa Srpskom radikalnom strankom, da bi od 1993. do 2000. vladala u koaliciji sa strankom Nova demokratija - Pokret za Srbiju.

Za vrijeme ratova u Hrvatskoj i BiH su osnovane posluslužbene filijale SPS kao što su Socijalistička partija Krajine, te Socijalistička partija Republike Srpske.

Nakon 2000. godine i rušenja režima Slobodana Miloševića, SPS se nalazi u opoziciji. Nakon izbora 2004. godine, iako još uvijek u opoziciji, podržava manjinsku vladu premijera Vojislava Koštunice.

Nakon parlamentarnih izbora 2008. godine SPS je ušla u vladu Mirka Cvetkovića.

Vidi još 
 Spisak levičarskih partija u Srbiji

Vanjski link 

 službena stranica

 
Političke partije u Srbiji
Stranke nastale od Saveza komunista Jugoslavije
Socijaldemokratska partija Hrvatske

Socijaldemokratska partija Hrvatske (akronim SDP), socijaldemokratska/liberalna stranka lijevog centra u Hrvatskoj.

Nastala je 1990. trasnformacijom tada vladajućeg Saveza komunista Hrvatske, koji je pred prve demokratske izbore promijenio ime u Savez komunista Hrvatske - stranka demokratskih promjena. Na tim je izborima SKH-SDP izgubio vlast, a njegov status nominalno najjače opozicijske stranke je vrlo brzo erodirao zahvaljujući izbijanju rata u Hrvatskoj, kao i sve većim okretanjem desnim političkim opcijama i prešutnoj podršci nacionalističkoj politici predsjednika Tuđmana i vladajućeg HDZ-a.

SDP je usprkos tome održao određenu glasačku bazu među penzionerima. Svoj današnji naziv dobio 1994. godine ujedinjenjem s malom Socijademokratskom strankom Hrvatske. Od izbora 1995. godine počinje njegov oporavak, prvenstveno u Zagrebu koji će, uz Rijeku, postepeno postati njegovo glavno uporište. Nakon predsjedničkih izbora 1997. godine se nametnuo kao glavna opozicijska stranka, nadvisivši tadašnju Hrvatsku socijalno-liberalnu stranku. Savez SDP-a i HSLS-a stvoren 1998. je omogućio pobjedu na parlamentarnim izborima, a vođa SDP Ivica Račan je tada postao premijer. Njegova vlada, koja se sastojala od koalicije šest stranaka (iz koje je 2002. godine izašao HSLS) je poznata pod nazivom Trećesiječanjska vlast. Međutim, godine 2003. SDP je izgubio izbore.

Danas se SDP smatra glavnom opozicijskom strankom, a podrška toj stranci u anketama je počela postupno rasti nakon što se početkom 2007. saznalo da je Račan - najdugovječniji čelnik veće političke stranke u historiji višestranačke Hrvatske - teško obolio. Nakon što je 11.4. 2007. Račan i formalno podnio ostavku, SDP je organizirao konvenciju s ciljem izbora novog čelnika, te poslije višetjedne javne kampanje između četvorice kandidata izabrao Zorana Milanovića za svog novog predsjednika. Godine 2007. SDP je pod Milanovićevim vodstvom tijesno izgubio parlamentarne izbore od HDZ-a.

2010. se SDP sa strankama HNS, IDS i HSU pred parlamentarne izbore udružio u izborni/koalicijski blok kolokvijalno poznat kao Kukuriku koalicija. Taj je blok osvojio apsolutnu većinu na izborima 2011. te je sastavljena koalicijska vlada na čelu sa Milanovićem kao premijerom.

Od tog datuma je podrška SDP-u, prije svega zbog nastavka negativnih ekonomskih trendova, počela padati, te je SDP poražen na svim izborima kojima je sudjelovao, a nakon izbora 2015. je izgubio vlast. Usprkos izrazitoj nepopularnosti kratkotrajne desničarske vlade Tihomira Oreškovića i prednosti u anekatama, SDP je osvojio još manje glasova na izborima 2016. godine, te je ostao u oporbi. Dan kasnije je Milanović najavio da se neće kandidirati na sljedećim izborima za predsjednika stranke. Na njima je za novog vođu SDP-a izabran Davor Bernardić, mladi fizičar i predsjednik zagrebačke organizacije SDP.

Izvori

Eksterni linkovi 
 Službena stranica

 
Nastanci 1990.
Političke stranke u Hrvatskoj
Stranke nastale od Saveza komunista Jugoslavije
Socijaldemokratske partije
Bojan Adamič

Bojan Adamič (Ribnica, Slovenija, 9. 8. 1912. — Ljubljana, 3. 11. 1995.) je bio slovenski kompozitor filmske muzike.

Njegove kompozicije se pojavljuju u više od 70 filmova.

Rođeni 1912.
Umrli 1995.
Adamič, Bojan
Adamič, Bojan
Inoslav Bešker

Inoslav Bešker (Zagreb, 30. siječnja 1950. - Rim, 29. lipnja 2023.), jugoslavenski i hrvatski novinar. Dobar dio života proveo je živeći i radeći u Rimu.

Maturirao je u splitskoj Klasičnoj gimnaziji, diplomirao novinarstvo u Zagrebu, a doktorirao poredbenu slavistiku u Milanu.

Karijera 
Bio je dopisnik Jutarnjeg lista.

U novinarstvu je od 1967. Radio je za Omladinski tjednik, Studentski list, Telegram, Start, Slobodnu Dalmaciju, Vjesnik, BBC, Radio 101 i druge medije.

Bio je i profesor Univerziteta u Bolonji, a prethodno je predavao na Orijentalnom univerzitetu u Napulju, na Univerzitetu La Sapienza u Rimu te na Sveučilištu u Zagrebu. 

Bio je član je Savjeta časopisa Novi Plamen.

Bibliografija 
 Istraživačko novinarstvo (s Orlandom Obad i dr.), studije (1998.)
 Goli blagdani, monografija (2004.)
 To je bio Ivan Pavao II, monografija (2005.)
 La musa violenta : Archetipi e tradizione nell'epica orale della Slavia dinarica, monografija (2007.)
 I Morlacchi nella letteratura europea, monografija (2007.)
 Filološke dvoumice, studije i eseji (2007.)

Nagrade 
 Otokar Keršovani, za životno djelo u novinarstvu 
 Miljenko Smoje, za novinara godine 2002.
 Marija Jurić Zagorka, za novinara godine 2002, za najbolji komentar u tisku 2002, za najbolji komentar na internetu 2006.
 Calabria, za novinarstvo
 Kiklop, za knjigu Filološke dvoumice
 »Joško Kulušić«, za zaštitu ljudskih prava, 2016.

Izvori 
 Jutarnji list: Inoslavu Beškeru nagrada za životno djelo  
 Inoslav Bešker , Institut "Ruđer Bošković"

Bilješke 

Hrvatski novinari
Hrvatski lingvisti
Hrvatski pedagozi
Hrvatski ateisti
Dobitnici nagrade Otokar Keršovani
Biografije, Split
Marin Držić

Marin Držić - Vidra (Dubrovnik, 1508. – Mleci, 2. svibnja 1567.), hrvatski književnik koji se smatra najznačajnijim piscem hrvatske renesanse. 

Marin Držič je najveći predstavnik dubrovačke književnostii jedan od najvećih komediografa na južnoslovenskim prostorima. Bio je sveštenik, ali je uz stipndiju Senata otišao u Sijenu, Italiju. Očaran tamošnjim životom, zabavama i predstavama, i sam se kao glumac uključuje u programe. Bio je, u dva navrata, pratioc austrijskog grofa Rogendorfa na putu za Carigrad. Bio je izrazito nemirnog i avanturističkog duha, posebno talentovan da uoči društvene pojave, odnose među ljudima i da ih oponaša. Književno stvaralštvo započeo je kao pesnik petrarkističke poezije. Prva zbirka pesama javilja se pod naslovom Pjesni ljuvene. Međutim, slavnim su ga učinila stvaranja glumačkih trupa u Dubrovniku, piseanje drama i zatim igranje predstava u kojima zasmejava i isemeva mane tadašnjeg društva. Pisao je drame, pastorale i renesansne komedije. Iza njega ostalo je 11 dramskih komada, poznati su Dundo Maroje, Novela od stanca, Mande, Tirena, Pomet, Skup, Venera i Adon, Plakar. Nezadovoljan prilikama u Dubrovniku, odlazi u Firencu odakle kuje zaveru protiv dubrovačkog Senata, zbog čega mu je zabranjen povratak u Dubrovnik. Umire u Firenci 2. svibnja 1567. godine.

Vidi još 

 Libertas (film)

Eksterni linkovi 
 Marin Držić Museum 

Hrvatski dramski pisci
Hrvatski pjesnici
Hrvatski pjesnici 16. stoljeća
Komediografi
Metuzalem (razvrstavanje)

Metuzalem je biblijska ličnost koja je živela više od 900 godina, a po njemu su ime, između ostalog dobili: 
 Metuzalem (drvo) - po neproverenim podacima najstarije drvo na planeti Zemlji, nalazi se u S.A.D.;
 Metuzalem TM - tržišna marka bakarnih cevi proizvedenih u Fabrici bakarnih cevi A.D. Majdanpek u Srbiji.
Metuzalem

Ovo je članak o biblijskoj ličnosti. V. Metuzalem (razvrstavanje) za ostale upotrebe.
Metuzalem ili Metušelah () je najstarija osoba čije se ime spominje u Hebrejskoj Bibliji. Navodno je dosegao starost od 969 godina. Prema Knjizi Postanka 5:27: "Metušelah poživje u svemu 969 godina pa umrije". (). Ime Metuzalem je nakon toga postalo opći sinonim za sva živa bića dugog vijeka. 

Biblijske ličnosti
Kvint Fabije Piktor

Kvint Fabije Piktor (lat. Quintus Fabius Pictor, rođen oko 260. godine st. e., umro oko 190. st. e.) bio je jedan od prvih rimskih istoričara i verovatno prvi u nizu analista, koji pripadaju arhajskom periodu rimske književnosti. Kao pripadnik uglednog roda Fabijevaca, bio je unuk slikara (pictor na latinskom) Gaja Fabija Piktora. Bio je član rimskog senata i borio se protiv Gala 225. godine st. e. i protiv Kartagine u drugom punskom ratu. Nakon poraza kod Kane bio je član rimskog izaslanstva koje je 216. st. e. poslato u Delfe da traži savet proročišta. 

Fabije je krajem 3. veka st. e. napisao Anale (Annales) na grčkom jeziku. Smatra se pripadnikom analističke istoriografske tradicije, premda u neznatnim sačuvanim fragmentima njegovog dela nema dokaza da je zaista i pisao analistički, uprkos tome što bi na to upućivao naziv "Anali". Njegovo je delo počinjalo od dolaska Eneje u Lacij, a kao glavne izvore koristio je razne zapise koji su se čuvali u njegovoj vlastitoj porodici i u drugim važnim rimskim porodicama, te svešteničke hronike i spiskove magistrata. Prema Dionisiju Halikarnašaninu (I, 74), Fabije je osnivanje Rima datirao u "prvu godinu osme olimpijade", dakle u 747. godinu stare ere. Delo se završavalo prikazom drugoga punskog rata (do 217. st. e.), u kome je i sam učestvovao i za čije je izbijanje svu odgovornost svaljivao na Kartaginu, posebno na kartaginsku porodicu Barka kojoj su pripadali Hamilkar i Hanibal.

Izgleda da su Fabijevi podaci bili prilično pouzdani. "Anale" su kao istorijski izvor koristili Polibije, Tit Livije i Dionizije Halikarnašanin, a na latinski je bio preveden do Ciceronovog doba.

Antički Rim
Rimski pisci
Authority control
Franca Rozmana (ulica u Beogradu)

Nekadašnja Ulica Franca Rozmana u Beogradu je promenila ime u Sime Igumanova. Paralelna sa Južnim Bulevarom, počinje u nastavku ulice "Mlade Bosne" upravno na ulicu "Maksima Gorkog" a završava se upravno na "Ustaničku ulicu". Jednosmerna je od "M. Gorkog" do "Mihajla Gavrilovića", a u donjem delu je dvosmerna i slepa.

Ulice u Beogradu
Kvestor

Kvestor (lat. quaestor) bio je jedan od magistrata (državnih službenika) u Rimskoj republici.

Kvestori su bili odgovorni za državni trezor i uopšte za sva finansijska pitanja države i vojske. Položaj kvestora možda je ustanovljen još u doba Rimskog kraljevstva. Od oko 420. godine st. e. tributska skupština svake je godine birala četiri kvestora, a od 267. st. e. deset kvestora. Neki od kvestora imali su zaduženja u samom gradu Rimu, dok su drugi pratili rimske vojskovođe kao njihovi finansijski službenici ili su postavljani za namesnike provincija ili za zamenike namesnika. 

Kornelije Sula je 81. godine st. e. odredio da kandidat za kvesturu mora imati najmanje 28 godina života ako je patricij, odnosno 30 godina ako je plebejac, te da se izborom za kvestora automatski postaje članom senata. Takođe je ukupan broj kvestora povećan na dvadeset. 

Danas visoki policijski službenici u Italiji nose naslov questore.

Antički Rim
Dominat

Dominat je moderni naziv sa autokratski oblik vladavine koji je ustanovljen u Rimskom carstvu nakon krize 3. veka i koji je trajao sve do pada Rimskog carstva. 

Naziv "dominat" izveden je od latinske reči dominus (= "gospodar"), koja se prvobitno vezivala pre svega za odnos roba i njegovog vlasnika. Taj je naziv pejorativno korišćen za neke careve počev od Julijevaca-Klaudijevaca, ali nije bio zvanična titula, a neki su ga carevi, npr. Tiberije, iskreno prezirali. Pod Dioklecijanom, međutim, ta je titula postala posve uobičajena, pa se ovaj car i smatra osnivačem dominata kao sistema državne uprave.

Prva faza uređenja carske vlasti, poznata pod imenom "principat", koju je karakterisalo formalno postojanje svih ranijih republikanskih ustavnih institucija i običaja, završila se s krizom 3. veka (235–284). Ta je kriza okončana Dioklecijanovim stupanjem na presto. Dioklecijan je ulogu i položaj rimskog cara izmestio iz formalne strukture starih republikanskih ustanova koja je postojala tokom prva tri veka carstva i uveo nov sistem vladavine četvorice, tzv. tetrarhiju. On je takođe odbacio titulu princepsa (princeps) i usvojio otvoreno monarhijski nastup prema državnim činovnicima i svim svojim podanicima.

Možda je značajnije od same titule bilo usvajanje božanskog statusa cara s pratećim nazivom "božanski" (divus). Deifikacija je prvobitno bila posthumna počast koju je preminulom caru dodeljivao rimski senat, ali je kasnije sam car počeo sebi još za života davati zvanje "božanski", a često i članovima svoje porodice.

Istoričari kasne antike, međutim, negiraju da je prelaz sa principata na dominat predstavljao neki oštri rez u istoriji Rimskog carstva. Oni smatraju da se zapravo radilo o postepenoj transformaciji u okviru koje Dioklecijanove reforme, premda značajne, predstavljaju samo jedan od elemenata u toj prelaznoj fazi.

Antički Rim
Kasna antika
Inkunabula

Inkunabula (lat. incunabulum = "kolevka, početak, poreklo, detinjstvo") naziv je za najstarije štampane knjige, nastale pre 1500. godine, dok je štamparstvo još bilo "u povoju". Sačuvano je oko 450.000 primeraka inkunabula (oko 35.000 izdanja) štampanih u oko 1.100 štamparija u Evropi.

Inkunabule su veoma retki i vredni primerci knjiga. Prva zabeležena upotreba reči "inkunabula" u ovom značenju jeste u jednom spisu Bernarda von Mallinckrodta pod naslovom De ortu et progressu artis typographicae ("O nastanku i razvoju štamparske veštine"), koji je štampan u Kelnu 1639, a u kome se nalazi izraz prima typographicae incunabula ("najranije detinjstvo štamparstva"). Ovaj je termin od kasnog 17. veka počeo da se upotrebljava i za same štampane knjige. 

Postoje dve vrste inkunabule: ksilografske i tipografske. Mnogi smatraju da se naziv incunabulum može odnositi samo na drugu vrstu, koju je primenjivao Johann Gutenberg.

Krajnji datum do kojega se knjiga može smatrati inkunabulom je izabran sasvim proizvoljno, s obzirom da se za 1500. godinu ne vezuju nikakvi značajni događaji u razvoju štamparstva. Termin se uglavnom odnosi na najranije štampane knjige, koje su se pojavile u doba kada su mnoge još uvek bile prepisivane rukom.

Postepeno širenje štamparstva obezbedilo je veliku raznolikost tekstova za štampanje i stilova u kojima su se oni pojavljivali. Mnoge rane vrste slova nastale su po uzoru na lokalne rukopisne oblike ili su poticale različitih evropskih oblika gotičkog pisma, ali ima i primera koji su potekli od rukopisa iz dokumenata (takve je, na primer, koritio William Caxton u Engleskoj) te, naročito u Italiji, vrsta slova nastalih po uzoru na humanističke rukopise. Ti humanistički fontovi, s vrlo malo izmena, i danas se često koriste u digitalnom obliku.

Štampari su obično radili u gradskim centrima, koji su bili središte filologa i naučnika, klerika, pravnika, plemića i pripadnika drugih profesionalnih zanimanja koji su bili njihovi glavni klijenti. Najveći deo prvih štampanih knjiga činila su standardna dela na latinskom jeziku nasleđena iz srednjevekovne tradicije, ali kako su knjige postajale sve jeftinije, počela su se pojavljivati i dela na narodnim jezicima i prevodi latinskih dela.

Među poznatim inkunabulama su Gutenbergova Biblija (1455), Putovanje u svetu zemlju (Peregrinatio in terram sanctam, 1485), obe iz Mainza, te Nirnberška hronika Hartmanna Schedela iz 1493. 

Naslova knjiga izdatih pre 1500. godine ima na hiljade, a najbolji popis nalazi se u nemačkom Gesamtkatalog der Wiegendrucke, koji se još uvek dopunjava u berlinskoj Državnoj biblioteci (Staatsbibliothek zu Berlin). Britanska biblioteka (the British Library) sastavila je jedan katalog inkunabula koji sadrži i popis mesta širom sveta na kome se nalaze pojedine inkunabule.

Eksterni linkovi 

 UIUC Rare Book & Manuscript Library

Knjige
Hormoni kore nadbubrežne žlezde

Hormoni kore nadbubrezne žlijezde mogu biti: glukokortikuidni i mineralokortikuidni.

Endokrine žlijezde
Aleksandar Litvinjenko

Aleksandar Litvinjenko (1962. - 23. 11. 2006.) je bio bivši sovjetski i ruski obavještajac, koji je 2002. prebjegao u Veliku Britaniju i postao jedan od vodećih kritičara režima predsjednika Vladimira Putina.

Umro je od trovanja radioaktivnim polonijem 210, a vjeruje se da je namjerno otrovan. Istraga o njegovoj smrti još uvijek traje.

Rođeni 1962.
Umrli 2006.
Augusto Pinochet

Augusto Pinochet Ugarte ili Augusto Pinoče (25. 11. 1915., Valparaiso - 10. 12. 2006) je bio bivši diktator u Čileu. 

Rodio se u Valparaisu, a zbog svoje je vojne službe često putovao po zemlji. Ima petero djece. 

Bio je vođa četveročlane vojne hunte koja je 11. 9. 1973. s vlasti svrgnula socijalističkoga predsjednika Allendea. Njene prve godine su obilježene masovnim hapšenjima, mučenjima i brutalnim likvidacijama ljevičara.

Predsjednik Čilea bio je od 1973. do 1990. godine. Njegov Čile i Argentina Jorgea Videle bile su na rubu otvorenog rata zbog pograničnih otoka. Ipak sukob se smirio razumnim dogovorima. Miru je najviše pridonio izaslanik pape Ivana Pavla II.

Pinochetov režim je, s druge strane, proveo radikalni program neoliberalnih ekonomskih reformi pod pokroviteljstvom Čikaške škole i poznatog ekonomista Miltona Friedmana. Tom programu se pripisuje procvat čileanske ekonomije i prosperitet zbog koga je Čile 1980-ih odudarao od ostalih zemalja Latinske Amerike.

Nakon silaska s vlasti je 1998. godine uhapšen u Londonu pod optužbom za mučenje španskih državljana. Iz zdravstvenih razloga mu je dozvoljen povratak u Čile, gdje su se protiv njega do smrti vodili komplicirani sudski postupci. 

Predsjednici Čilea
Čileanski političari
Pučisti
Biografije, Valparaíso
Biografije, Santiago de Chile
Golijardi

Golijardi su bili grupa klerika u zapadnoj Evropi koji su pisali satiričnu poeziju na latinskom jeziku tokom 12. i 13. veka. To su uglavnom bili studenti teologije na univerzitetima u Francuskoj, Nemačkoj, Italiji i Engleskoj koji su svojim pesničkim stavaralštvom protestovali zbog sve većih problema unutar katoličke crkve, kakvi su bili propast krstaških ratova i finansijske zloupotrebe.

Poreklo reči 
Poreklo termina "golijard" i dalje je nejasno. Možda potiče od latinske reči gula (= "prožrdljivost, pohlepa"). Sami su golijardi govorili da su nazvani po nekom mitskom "biskupu Golijasu" (Golias), što je srednjolatinski oblik imena Goliath, diva koji se u Bibliji borio protiv kralja Davida. Takvo bi izvođenje značenja termina "golijardi" bilo u skladu s njihovom percepcijom kao studenata koji se često odaju piću ali su istovremeno veoma obrazovani i rugaju se crkvenom i političkom establišmentu. Mnogi ispitivači veruju da naziv potiče iz jednog pisma koje je sv. Bernard poslao Inocentiju II, u kome je Pierre Abelard nazvan "Golijatom", što je stvorilo vezu između Golijata i Abelardovih sledbenika. Neki drugi smatraju da naziv potiče od reči gailliard (= "veselnik").

Satirično pesništvo 
Golijardske satire su bile usmerene na ismevanje crkve, pri čemu su i bile sastavljene na osnovu svetih spisa iz katoličke mise i latinskih crkvenih himni. Pojavljuje se i terminologija sholastičke filozofije, bilo u satirične svrhe bilo zato što su sholastički koncepti bili tako dobro poznati autorima da su ih koristili i u svakodnevnoj komunikaciji. Satire su gotovo uvek usmerene protiv crkve, a ponekad i protiv samog pape. To je bio protestni pokret i predstavljao je poseban element u sve glasnijoj kritici zloupotreba do kojih je dolazilo unutar same crkve.

Crkva je naravno pokušavala da suzbije delatnost golijarda. Godine 1227. veće u Trijeru im je zabranilo učešće u jednoj crkvenoj službi. Godine 1229. golijardi su učetvovali u neredima na Univerzitetu u Parizu do kojih je došlo zbog intriga papskog legata. Bili su predmet rasprave na mnogim crkvenim savetima, a često su im oduzimane sve "svešteničke privilegije".

Mnoge od latinskih Buranskih pesama (Carmina Burana) pripadaju golijardskom pokretu. Jedan golijardski autor, inače anoniman, dobio je ime "Arhipoeta". Drugi golijardski autori, čija su nam imena poznata, bili su Peter iz Bloisa i Walter iz Chatillona.

Golijardski stih 
Značaj golijarda leži u tome što su latinsku poeziju pisali u metrici zasnovanoj više na akcentu nego na grčkim književnim metrima. To je u krajnjoj liniji omogućilo upotrebu novog latinskog metra (nazvanog "sekvenca") u religijskoj poeziji kao što je pesma Dies Irae Tommasa da Celana ili Pange lingua Tome Akvinskog. 

Golijardski stih je šestoiktusni stih sa sledećim stalnim elementima: 13 slogova, jaka cezura iza sedmog sloga, akcenat na petom i na dvanaestom slogu. Nastao je u 12. veku u srednjovekovnoj latinskoj poeziji, a pod njegovim uticajem u 15. veku javio se poljski trinaesterac, posredstvom ovoga u 17. veku ruski trinaesterac, koji je zatim uticao na pojavu trinaesterca sa cezurom iza sedmog sloga u srpskoj i hrvatskoj poeziji.

Latinska književnost
Sasanidi

Dinastija Sasanida je naziv za vladare Sasanidske Monarhije od 224. do 651, kada je posljednji sasanidski šah, Jezdegerd III, pretrpio poraz u naletu arapskih osvajanja kalifata Omejida. Sasanidi su svoju državu zvali Iran ili Eranšaher/Iranšaher. Era Sasanida se smatra jednim od najvažnijih perioda u povijesti Irana, a njihovi vladari su koristili titulu šahanšaha tj. Kralj kraljeva pošto su guverneri provincija često nosili titulu kralj.

Perzijski vladari iz dinastije Sasanida redom su bili:

 Ardašir I (224. – 240.)
 Šapur I (također Sapor, Sabuhr itd..) (240. – 270./272.)
 Hormizd I (270./272. – 273.)
 Bahram I (također Varam) (273. – 276.)
 Bahram II (276. – 293.)
 Bahram III (293.)
 Narseh (293. – 302.)
 Hormizd II (302. – 309.)
 Šapur II (309. – 379.)
 Ardašir II (379. – 383.)
 Šapur III (383. – 388.)
 Bahram IV (388. – 399.)
 Jezdegerd I (također Jazdgird) (399. – 421.)
 Bahram V Gor (421. – 439.)
 Jezdegerd II (439. – 457.)
 Hormizd III (457. – 459.)
 Peroz I (459. – 484.)
 Balaš (484. – 488.)
 Kavad I (488. – 496. i 499. – 531.)
 Zamasp (496. – 499.)
 Hozroje I Anuširvan (531. – 579.)
 Hormizd IV (579. – 590.)
 Bahram Čobin (590. – 591.)
 Hozroje II Parviz (590. – 628.)
 Kavad II (628.)
 Ardašir III (628. – 630.)
 Šahrabaraz (630.)
 Boran Perzijska (630. – 631.)
 Azarmedukt (630./632.)
 Hozroje III (630.); samo u dijelu države
 Hormizd V (631. – 632.)
 Hozroje IV (631. – 633.)
 Jezdegerd III (632. – 651.)

Primjedba: Bahram Čobin i Šahrabaraz nisu potjecali iz dinastije Sasanida.

Vanjske veze 

 Umjetnost Sasanida
 Islamic Metalwork Nastavak umjetnosti Sasanida

Sasanidska Monarhija
Narzeh

Narzes (također Narzeh ili Narzeus; perzijski: نرسی Narsī) bio je od 293. do 302. Veliki kralj Perzije

Narzes, najmlađi sin Šapura I, ispočetka je bio sasanidski potkralj u Armeniji, dok se na poziv više plemića nije godine 293. pobunio protiv svoga rođaka kralja Bahrama III, pobijedio ga u građanskom ratu i iste godine sam zavladao. Tu svoju pobjedu Narzes je dokumentirao na jednom natpisu kraj Paikula. 

Narzes je između 296. i 298. vodio rat protiv Rima. Iako je Bahram II sklopio mir s carem Dioklecijanom, Rimljani su ipak intervenirali u Armeniji što je potaklo Narzesa da ih napadne. To mu je bila dobrodošla prilika da vojnom pobjedom učvrsti svoju vlast. 296. pobijedio je u bitki kod Kalinika na rijeci Eufrat Dioklecijanova suvladara Galerija, ali je 297. ili 298. poražen u bitki kod Satale. Galerijeve trupe su u iznenadnom napadu čak zarobile Narzesov harem. Narzes je bio prisiljen sklopiti mir. 

Narzes je prema odredbama toga mirovnog ugovora morao Rimskom Carstvu odstupiti zapadnu Mezopotamiju i pet provincija na gornjoj zapadnoj obali rijeke Tigris (regiones transtigritanae). Također je morao priznati vrhovnu rimsku vlast nad Armenijom. Ta su područja Sasanidi vratili tek 363. 

Narzes je čini se odbacio strogi kult zoroastrizma koji je predvodio Kartir i olabavio njegovu usku vezu s državom.

Eksterni linkovi 
 Natpis kod Paikula na engleskom (PDF) 

Sasanidski vladari
Šiško Menčetić

Šiško Menčetić (1457–1527), je bio dubrovački pjesnik vlastelinskog porijekla, koji je ostvario svoj pjesnički opus uglavnom u XV. stoljeću. Poznat je kao plodan pjesnik, koji je ostavio u rukopisu zamašni ljubavni kanconijer od nekoliko stotina pjesama. Opus mu se često uspoređuje s Džorom Držićem. Pisao je u duhu renesansne pustopašnosti, a tako je i živio: neobuzdani gosparski, aristokratski temperament, izvođen je i pred sud zbog izgreda na ulicama i napastovanja ženskog svijeta. Njegova pjesma “Blaženi čas i hip” jedna je od onih pjesama koje reprezentiraju i simboliziraju stil hrvatskog petrarkizma i zato nadživljuju stoljeća.

Vanjske veze 
 Šiško Menčetić: Pjesme

Hrvatski pisci
Hrvatski pjesnici
Hrvatski pjesnici 15. stoljeća
Biografije, Dubrovnik
Džore Držić

Džore Držić (Dubrovnik, 6.2. 1461. - Dubrovnik, 26.9. 1501.) je bio hrvatski pjesnik, danas poznat kao stric slavnog komediografa Marina Držića.

Rođen je u uglednoj porodici dubrovačkih pučana, a neko vrijeme je bio rektor crkve Svih Svetih u Dubrovniku te kancelar dubrovačkog kaptola. Poznat je po zbirci “Pjesni ljuvene”, koje su u svoje vrijeme uživale veliku popularnost u Dubrovniku.

U novije vrijeme pronađena je i njegova ekloga “Radmio i Ljubmir”, napisana krajem XV. stoljeća, koja se smatra prvim hrvatskim dramskim djelom svjetovnoga karaktera.

Vanjske veze 
 Džore Držić:Pjesme

Hrvatski pisci
Hrvatski pjesnici 15. stoljeća
Biografije, Dubrovnik
Držić, Džore
Hrvatski pjesnici 15. stoljeća
Authority control
Nikola Nalješković

Nikola Nalješković (Dubrovnik, oko 1500. - Dubrovnik, 1587.) je bio hrvatski pjesnik, dramatik i znanstvenik.

Eksterni linkovi 
 Nalješković:pjesme

Hrvatski pisci
Hrvatski pjesnici
Hrvatski pjesnici 16. stoljeća
Biografije, Dubrovnik
Hrvatski dramski pisci
Authority control
Hanibal Lucić

Hanibal Lucić (Hvar, oko 1485. – Venecija, 14. 12. 1553) je bio hrvatski pjesnik i dramatičar.

Rodio se na otoku Hvaru, gdje je proveo većinu svog života. Uglavnom je pisao ljubavnu poeziju, pod snažnim utjecajem Francesca Petrarce, ali je također u svoje djelo uvodio i elemente hrvatskog folklora. Napisao je Robinju, prvu dramu svjetovnog sadržaja u historiji hrvatske književnosti.

Bio je sklon samokritici te je spalio većinu svojih djela. Ostatak je spasio i kasnije izdao njegov sin Antonij.

Hrvatski dramski pisci
Hrvatski pjesnici
Hrvatski pjesnici 16. stoljeća
Hrvatski prevoditelji
Renesansni književnici
Hrvatsko plemstvo
Biografije, Mletačka Republika
Biografije, Hvar (grad)
Biografije, Venecija
Petar Zoranić

Petar Zoranić (1508 - prije 1569) je bio hrvatski pisac rodom iz Zadra.

Najpoznatiji je kao autor Planina, prvog hrvatskog romana. Po prirodi pastoralan roman, on pokazuje snažan utjecaj Vergilija, Ovidija, Dantea Alighierija, Francesca Petrarce i Giovannija Boccaccia. Roman je napisan godine 1538. i izdan 1569. Zoranić je napisao još dva romana, ali oni nisu sačuvani.

Zoranic, Petar
Zoranic, Petar
Zoranic, Petar
Authority control
Petar Hektorović

Petar Hektorović (Hvar, 1487. – Hvar, 13. ožujka 1572.) je bio renesansni pjesnik i erudit.

Odlikovao se i glazbenim i graditeljskim znanjem, pa je ostavio više notnih zapisa bugaršćica i lirskih pjesama koje su mu pjevali hvarski ribari, a svoj glasoviti ljetnikovac Tvrdalj u Starome Gradu, danas jedinstveni spomenik kulture, sam je i projektirao i gradio po načelu potpune funkcionalnosti svake i najmanje arhitektonske pojedinosti. Njegovo Ribanje i ribarsko prigovaranje (Mletci, 1568), vrsno je pjesničko djelo, ribarska ekloga, putopis, dokumentarna reportaža, refleksivnodidaktični spjev, a ujedno i pjesnička poslanica Jeronimu Brtučeviću.

Vanjske veze 

 Poslanica Mavru Vetranoviću Dubrovčaninu

Hrvatski pisci
Hrvatski pjesnici
Hrvatski pjesnici 16. stoljeća
Hrvatski putopisci
Hrvatsko plemstvo
Renesansni književnici
Biografije, Stari Grad
Gobi

Gobi je pustinja u središnjoj Aziji, nalazi se na području sjeverne i sjeverozapadne Kine i južne Mongolije. Svojom površinom od oko 1,295.000 km2 Gobi je peta pustinja u svijetu po veličini, a svojim položajem najjsevernija pustinja na svijetu.

Pustinja Gobi je okružena gorjem Altaj i mongolskom ravnicama i stepama na sjeveru, visoki plato Tibeta nalazi se na jugozapadu, a sjevernokineska nizina na jugoistoku pustinje. Gobi je hladna pustinja, te se često na vrhu pustinjski dina nalaze tragovi snijega, čemu pridonosi i nadmorska visina na kojoj se nalazi pustinja od oko 910 do 1520 metara.

Prosječno u pustinju padne oko 194 milimetara kiše godišnje, dodatna količina vlage u pustinju dopire sa sjevera iz sibirskih stepa, hladnim vjetrovima koji donose snijeg i koji spuštaju temperaturu pustinje do –40 °C u zimi, za razliku od ljetne od +50 °C.

Pustinja Gobi je povijesno značajna kao dio Mongolskog Carstva, a mjesto je i nekih važnih točaka na Putu svile. Gobi je mjesto otkrića mnogih okamina (fosila), a u pustinji su prvi put otkrivna jaja dinosaura.

Eksterni linkovi 

 Map, from "China the Beautiful"
 Flickr: Photos tagged with gobi
 Gobi Desert in Google Earth Requires Google Earth

Pustinje u Kini
Pustinje u Mongoliji
Luka

Luka ili pristanište je postrojenje za pristajanje  ukrcaj, prekrcaj ili iskrcaj tereta ili putnika s brodova i na njih, te ih dijelimo na putničke i teretne luke. Ako su tereti samo jedne vrste i služe kao odlazna postaja za promet roba i dobara proizvedenih u obližnjoj tvornici, rudniku ili naftnoj rafineriji, onda ih nazivamo terminalima. Obično se nalazi na obali mora, jezera, rijeka ili kanala te ih temeljem tih svojstava dijelimo na morske, riječne ili jezerske luke.

Teretne luke često imaju opremu za prekrcaj tereta kao što su dizalice i viličari, čiji vlasnici mogu biti privatne osobe ili javne ustanove. Često se u blizini luke nalaze skladišta, prostori za konzerviranje, hladnjače, cisterne i druge objekte za obradu i skladištenje robe, a zbog svoje važnosti, i ini građevine podgradnje i nadgradnje bivaju izgrađeni kraj lukâ.

Za funkcioniranje luke važna je dubina mora ili vode u kanalima ili vezovima, zaštita od vjetra, valova i oluja, kao i pristup kopnenim prijevoznim sredstvima kao što su željeznica i cesta. Veće luke imaju i svoje brode za posebne namjene.

Zbog svoje važnosti za svoj privredni okoliš, a radi uređenosti poslovanja i spriječavanja svih zlouporaba, i državna zakonodavstva (svih upravnih razina) imaju posebne skupine zakona i propisa koje se strogo bave lučkim stvarima, a i same luke imaju svoje uprave i pravilnike kojima se svi korisnici lučkih usluga se moraju podrediti.

Najveće i najprometnije luke po kontinentima 
 Afrika: Durban, Južnoafrička Republika
 Australija: Port Hedland, Australija
 Azija: Šangaj, Kina
 Evropa: Rotterdam, Nizozemska
 Južna Amerika: Santos, Brazil
 Sjeverna Amerika: San Pedro/Los Angeles, SAD

Vanjske veze 
 Port rankings from the AAPA
 World Port Rankings 2004, by metric tons and by TEUs, American Association of Port Authorities  (xls format, 26.5kb)
 Information on 1,613 ports in 191 countries from Noonsite.com
Ostali projekti

 
Saobraćajne stanice
Vodeni saobraćaj
Hidrotehnika
Pomorstvo
Eja

Eja ili Eos (grč. Eos, lat. Aurora) je kći Titana Hiperiona i njegove žene Teje, božica praskozorja i jutarnjeg rumenila neba. Sestra joj je Selena, a brat Helios. Prethodi pojavljivanju Heliosa (Sunca).

Ejine ljubavi

Ejini muževi 
Eja je lijepa kao svitanje, a i voli sve što je lijepo, napose lijepe muškarce te se veoma često i lako zaljubljivala. Njezin je prvi muž bio Titan Astrej, s kojim je rodila mnogo djece, osobito zvijezda i vetrova. Zatim se zaljubila u Melampodova sina Klita, atenskoga junaka Kefala i slavnoga lovca Oriona. Zatim se silno zaljubila u Titona, sina trojanskoga kralja Laomedonta. Za njega se udala i živjela s njim na samom kraju svijeta, gdje je on postao kraljem Etiopljana. Toliko je voljela svoga supruga da je od boga Zeusa izmolila za njega besmrtnost, ali je zaboravila zamoliti i vječnu mladost, tako da je Titon vremenom stario i postao sasušenim i ishlapjelim starcem koji se jedva držao na nogama, i još je sve vrijeme brbljao. Na kraju se toliko skvrčio i smanjio da se pretvorio u cvrčka.

Ejina djeca 
S Titonom je Eja imala dva sina: Emationa i Memnona. Prvi nije polučio osobitu slavu, ali je zato Memnon postao jednim od najslavnijih junaka trojanskog rata, koji je pritekao u pomoć svome stricu Prijamu. Nakon smrti Prijamova sina Hektora postao je, zbog svoje snage i hrabrosti, vrhovnim zapovjednikom trojanske vojske. Ubrzo nakon toga poginuo je u dvoboju s grčkim junakom Ahilejem. Eos je ostala neutješna zbog sinovljeve smrti: suze koje nad njim prolijeva ljudima se na zemlji svakoga dana pokazuju kao rosa.

Prikazivanje 
Božica Eja zamišljena je kao lijepa žena odjevena u odjelo šafranove boje, koja svakoga jutra izranja iz oceana da ljudima donese svjetlo novoga dana. Uobičajeni su joj epiteti bili "ružoprsta" ili "jutrorodna", a prikazivana je s velikim krilima, obično na kolima koje vuku bijeli ili ružičasti krilati konji. Osobitih joj počasti Grci nisu iskazivali: jutro se rađa samo, bez ljudske pomoći ili zazivanja, i samo po sebi nije ljudima ni korisno niti štetno.

Vanjske veze 

 Theoi Project, Eja 

Grčke božice
Regija Benišangul-Gumuz

Benišangul-Gumuz, engleski: Benishangul-Gumaz, također poznat pod nazivom Benshangul/Gumuz, je jedna od devet etničkih oblasti (kililoch) Etiopije. Prije administrativne reorganizacije, oblast je bila poznata kao Regija 6. Glavni grad je Asosa.

Demografija 
Prema podacima Centralne statističke agencije Etiopije (CSA) objavljenima u 2005, Benišangul-Gumuz je imao približno 625.000 stanovnika, od toga 315.000 muškaraca i 310.000 žena. Za 563.000 ili 90,1% stanovništva se pretpostavlja da živi ruralnim, dok 626.000 ili 9,92% živi u [urbano područje|urbanim područjima]]. S procijenjenom površinom od 49.289,46 kvadratnih kilometara, ova regija ima procijenjenu gustoću stanovništva od 12,68 ljudi po kvadratnom kilometru.

Te se procjene temelje na popisu iz 1994. godine, u kome je broj stanovnika iznosio 460.459 od čega 233.013 muškaraca i 227.446 žena. Ruralno stanovništvo je iznosilo 424.432, dok je urbanog stanovništva bilo 36.027.

Domorodačko stanovništvo regije, koje uključuje narode Oromo (52.3%), Amhara (32.6%), Harari (7,1%) i Gurage koji govore (Berta, Gumaz i Shinasha, ima daleko više slučnosti sa susjednim sudanskim nego ostalim etiopskim naordima. Za vrijeme ere Derga mnogi Habeshe (ili "brđani," kao Amharci i Tigrajci) su se naselili u oblasti.

Poljoprivreda 
Etiopska CSA je godine 2005. procijenila da seljaci u Benišangul-Gumuz imaju 307.820 krava (oko 0,79% svih etiopskih jrava), 65.800 ovaca (0,38%), 244.570 koza (1,88%), 1.770 mazgi (1.2%), 37.520 magaraca (1,5%), 732.270 svih vrsta peradi (2,37%)i 166.130 košnica (3,82%).

Predsjednici izvršnih odbora 
 Ateyb Ahmed 1990s - 1995
 Yaregal Aysheshum (B-GPDUF) jul 1995 - danas

(Ovaj popis se temelji na informacijama as Worldstatesmen.org.)

Zone 
 Asosa Zone
 Kamashi Zone
 Metekel Zone

 Posebna woreda Pawe (ne uključena u nijednu zonu)

V. također 
 Popis woreda u regiji Benišangul-Gumuz

Bilješke 
<div class="references-small"><div>

Vanjski linkovi 
 Map of Benishangul-Gumaz Region at UN-OCHA 
 Map of Benishangul-Gumaz Region at DPPA of Ethiopia  
 House of Federation Official Ethiopian Government List of Members

Regije Etiopije
Gambela

Gambela (ili Gambella) može značiti
 Gambela (grad), grad u Etiopiji
 Regija Gambela
 Nacionalni park Gambela
 Apostolska prefektura Gambella
Heba

Heba (grč. Ἥβη, Hêbê = "mladost") božica je mladosti; vrčonoša bogovima na Olimpu. Prema Heziodovoj Teogoniji kći je Zeusa i Here. U rimskoj mitologiji joj je pandan Juventas. Po Hebi je nazvan asteroid 6 Heba.

Opis 
Prikazuje ju se kao lijepu mladu ženu, najčešće odjevenu u haljinu bez rukava ili polugolu. Često drži vrč, kao njezin simbol vinotoče. Ponekad ima i krila, kao i Nika i Irida. Hebe je vrčonoša ambrozije i nektara olimpskim bogovima, ali se udala za Herakla, nakon čega ju je zamijenio Ganimed. Zato je njezin drugi naziv Ganimeda. Pomagala je i Aresu s kočijama te kupa Heru. Bila je Heraklova žena s kojim je imala dva sina.

Eksterni linkovi 

 Heba u klasičnoj literaturi i umjetnosti
 Heba u grčkoj mitologiji

Grčke božice
Hestija

Hestija (grč. Ἑστία, Hestía) grčka je božica srca, ognjišta, vatre i doma. Hestijin je pandan u rimskoj mitologiji Vesta, zaštitnica grada Rima. Prikazuje se kao skromna žena zaogrnuta velom, dok drži procvjetalu granu i kotao, a vezana je uz kućno ognjište - hestia.

Božica djevica 
Hestijini su roditelji Kron i Reja, djeca Geje i Urana. Braća su joj Zeus, Posejdon i Had, a sestre Hera i Demetra. Kron je progutao svu svoju djecu. Prvo je progutao Hestiju, koja mu je najstarija kćer. Nju je i posljednju povratio. Hestija je prvo stanovala na planini Olimp s drugim bogovima. Nije se htjela udati, kao ni Atena i Artemida. Posejdon i Apolon, njezin nećak, htjeli su ju za ženu, ali ona "položi tešku prisegu, koja se uistinu ispunila, dodirujući glavu zaštitnika Zeusa, da ostane djevojka čitav život, najplemenitija među božicama. I tako joj otac Zeus darovaše izvanrednu krepost umjesto braka, a ona imaše svoje mjesto u sredini kuće, uzimajući najbolji dio" (stihovi iz Homerske himne). Hestiju su ljudi štovali u svakoj kući izlijevanjem vina na vatru ili stavljanjem sira ili kolača na ognjište. Iako je prvo živjela na Olimpu, poslije je dala svetu vatru Dionizu. Nakon toga je otišla živjeti u Delfe, a oni su bili srce i središte svih Helena (Grka), stoga u oba slučaja ostaje božica srca.

Eksterni linkovi 

 Hestija u klasičnoj literaturi i umjetnosti
 Hestiaj u grčkoj mitologiji
 Homerska himna Hestiji 

Grčka mitologija
Perzefona

Perzefona (grč. Περσεφόνη, Persephónē) ili Kora prelijepa je kraljica Hada, grčkog podzemlja, Zeusova i Demetrina kći. Perzefonin je pandan u rimskoj mitologiji Prozerpina.

Perzefonin život 
Perzefonino ime Kora znači "djevojka", a ona je lijepa mlada božica za koju su se neki bogovi otimali, primjerice Hermes, Ares, Apolon i Hefest (koji jedini ima pravu suprugu od navedenih), ali je Demetra odbila sve njihove darove i skrila kćer daleko od društva bogova. Perzefona je živjela mirnim životom, s majkom na poljima i livadama. Jednog dana je Geja rodila cvijeće, a Perzefona ga je brala s nimfama ili s Atenom i Artemidom, božicama djevicama, na polju. Došao je Had (Pluton) i uzeo sa sobom Perzefonu. Odveo ju je u podzemlje gdje je postala kraljica te je sjedila u Hadovoj palači. Demetra je bila shrvana i tužna pa je otišla tražiti kćer. Helije je vidio otmicu, a Hermes je poslan da riješi stvar razgovorom. Postignut je dogovor - Perzefona će neko vrijeme biti s majkom (proljeće i ljeto), a poslije s Hadom, svojim mužem (jesen i zima). U drugoj inačici je Perzefonu spasila čudovišna Hekata.

Zanimljivosti o Perzefoni 
 Perzefona je dopustila Orfeju da povede sa sobom mrtvu Euridiku u svijet živih, ali pod uvjetom da se nijednom ne okrene da je pogleda. Orfej to nije uspio učiniti te je izgubio Euridiku zauvijek. Ubile su ga Menade.

 Perzefona je također pazila na novorođenog Adonisa. Kad se on rodio, Afrodita ga je uzela k sebi i dala ga je Perzefoni na čuvanje. No, Perzefona je također bila očarana njegovom ljepotom te ga je odbila vratiti. Na posljetku je Zeus (ili Kaliopa) riješio prepirku davši Adonisu da provede četiri mjeseca s Afroditom, četiri s Perzefonom, a četiri kako mu volja. U lovu ga je rastrgao vepar.

 Perzefona je pretvorila nimfu Mintu u biljku metvicu, kad je vidjela da se Had u nju zaljubio.

 Tezej i Pirit zavjetovali su se da će oženiti Zeusove kćeri, a Tezej je izabrao Helenu. On i Pirit oteli su je i zadržali sve dok nije bila dovoljno zrela za udaju. Pirit je izabrao Perzefonu. S Tezejevom majkom, Etrom, otišli su u podzemlje. Had se samo pravio gostoljubiv, ali čim su sjeli za gozbeni stol, zmije su ih prikovale za mjesta. Helenu su spasila njezina braća, Kastor i Polideuk i vratila ju u Spartu.

Vanjski linkovi 

 Perzefona u klasičnoj literaturi i umjetnosti
 Perzefona u grčkoj mitologiji

 grčka mitologija
 bogovi života, smrti i uskrsa