Ion Popescu-Gopo

Ion Popescu-Gopo () a fost un artist plastic român, creatorul a nenumărate filme de desen animat în care personajul principal era „omulețul lui Gopo”, o creație proprie care l-a făcut celebru și i-a câștigat câteva premii naționale și internaționale, actor, editor de film, scenarist și regizor de film.

Gopo s-a impus, prin creațiile sale artistice, ca o mare personalitate a cinematografiei românești, câștigând, în 1957, premiul "Palme d'or" la Festivalul Internațional de Film de la Cannes, Franța, cu filmul de scurt metraj Scurtă istorie. A primit titlul de Artist Emerit (anterior anului 1962).

Pseudonimul său de Gopo provine de la numele de familie ale părinților săi, numele de fată al mamei sale, Gorenco, și numele tatălui, Popescu.

Biografie 

Ion Popescu-Gopo s-a născut la data de 1 mai 1923 în orașul București. Gopo a debutat în presă în anul 1939 publicând caricaturi, la fel ca și pionierii animației românești Aurel Petrescu și Marin Iorda. A studiat la Academia de Arte din București, pe care nu a absolvit-o. A urmat în schimb la Moscova un curs de animație pe care l-a absolvit.

În animație debutează  în anul 1949 alături de tatăl său și Matty Aslan cu scurt-metrajul de animație Punguța cu doi bani. Din anul 1950 începe să lucreze la Studioul cinematografic București, în cadrul secției de animație. Primele desene animate erau zoomorfe și constituiau fabule educative în spiritul epocii.

În anul 1951, Gopo produce un alt desen animat: Rățoiul neascultător. Urmează, în regia aceluiași, Albina și porumbelul, apoi: Doi iepurași (1952), Marinică (1953), O muscă cu bani (1954), Șurubul lui Marinică și Ariciul răutăcios (1955), Galateea (1957) etc.

Omulețul lui Gopo 

Fiind un spirit inovator și nonconformist, Gopo a încercat întotdeauna să depășească barierele tehnice și modelele, străduindu-se să fie un pionier în tot ce a întreprins. „Omulețul lui Gopo”, sau, mai simplu, „omulețul”, creația lui Ion Popescu-Gopo, este personajul nud și schițat din câteva linii, care interpretează însă atât de complet problemele lumii contemporane.

Mai târziu a mărturisit că nereușind să realizeze desene animate de perfecțiunea tehnică a filmelor americane de animație, Gopo a inițiat o revoltă anti-Disney:

Primul său succes, Marele Premiu (Palme d'or) la Cannes (1957) cu Scurtă istorie, a fost și cel mai mare. Iată cum a apreciat la vremea respectivă Georges Sadoul inovația lui Gopo: 

Însuși Ion Popescu-Gopo declara, peste ani:

Cu 7 arte (1958) Gopo a atins apogeul (obținând Marele Premiu pentru cel mai bun film de animație, la Festivalul de Film de la Tours), dar Ecce homo! (1977) a fost primit cu răceală, astfel încât artistul și-a abandonat pentru moment Omulețul.

El creează la mijlocul anilor '60 filmul-pilulă. Câteva exemple de parabole condensate care ilustrează genul sunt: Balanța, Ploaia, Ulciorul.

În anii 1980, Ion Popescu-Gopo experimentează noi tehnici de animație: mișcarea acelor de gămălie (Și totuși se mișcă, 1980), a firelor de tutun (Animagic film, 1981), animarea obiectelor, statuetelor, părului (Tu, 1983).

Realizator de filme cu actori 

În paralel cu filmele sale de animație, Gopo abordează încă din anul 1956 și filmul cu actori în "Fetița mincinoasă". El a fost atât scenarist, cât și regizor, încercând paradoxal să realizeze filme, uneori cu mult deasupra mijloacelor tehnice și materiale.

Deși filmele sale cu actori nu au merite artistice deosebite, Gopo a încercat să ridice filmele la înălțimea imaginației sale. El și-a câștigat astfel incontestabile merite de pionierat, abordând cu curaj basmul, feeria, teme universale și science-fiction-ul, aceasta în condițiile unei dotări tehnice insuficiente. Cunoscând faptul că mijloacele tehnice avute la dispoziție sunt imperfecte, Gopo recurge la parodia SF, realizând filme cum ar fi: Pași spre lună (1964) sau Comedie fantastică (1975).

Basmele ecranizate de către Ion Popescu-Gopo nu sunt simple ecranizări fidele, ci sunt actualizate și interpretate. Spre exemplu, Maria Mirabela (1981) nu e o simplă lectură a basmului Fata moșului și fata babei, ci un musical; în Rămășagul (1985) își face apariția o zână care se deplasează pe bicicletă ș.a.m.d.

Pe lângă activitatea sa de scenarist și regizor, Gopo a și interpretat câteva roluri în filmele proprii: Faust XX, Galax, Rămășagul, O zi la București, dar și în filme ale altor regizori: O noapte de pomină (1939, r. Ion Șahighian) sau Dimitrie Cantemir (1973, r. Gheorghe Vitanidis), unde l-a interpretat pe țarul Petru cel Mare.

În paralel, ca o recunoaștere a valorii operei sale, Gopo a fost ales în funcții de conducere ale organizațiilor cineaștilor: vicepreședinte al Asociației Internaționale a Filmului de Animație, președinte al Asociației Cineaștilor din România (1969-1989), director al secției de film din cadrul Organizației Mondiale a Sănătății (OMS). Funcțiile sale din cadrul OMS și al UNESCO explică didacticismul unora din desenele sale animate, cum ar fi Alo, Hallo! (1962).

Deși realizările cinematografice ale sale, majoritatea irelevante estetic, provin dintr-un context istoric nefavorabil, Ion Popescu-Gopo este aproape întotdeauna unicul cineast român menționat în enciclopediile cinematografice. Marele cineast român a murit la data de 29 noiembrie 1989 în urma unui infarct, în timp ce își împingea mașina rămasă înzăpezită pe trotuar pentru a o aduce în curte.

Moartea sa a însemnat și sfârșitul animației românești clasice, studioul Animafilm (lipsit de sprijinul statului) ajungând aproape de faliment.

Citate

Filmografie

Regizor 

 1951 Albina și porumbelul
 1951 Rățoiul neascultător
 1952 2 iepurași
 1953 Marinică (film de desene animate)
 1954 O muscă cu bani
 1955 Ariciul răutăcios
 1956 Șurubul lui Marinică (film de desene animate)
 1956 Fetița mincinoasă
 1957 Scurtă istorieAnimația a fost premiată la Cannes (prima de acest gen din România).
 1957 Galateea
 1958 7 arte
 1959 O poveste obișnuită... o poveste ca în basme
 1960 Homo sapiens
 1962 S-a furat o bombă
 1962 Alo, Hallo!
 1964 Pași spre lună
 1965 De-aș fi... Harap Alb
 1966 Faust XX
 1966 Pilula I
 1967 Orașul meu
 1967 Pământul oamenilor
 1967 Pilule II
 1968 De trei ori București (segmentul III)
 1968 Sancta simplicitas
 1969 Eu + Eu = Eu
 1969 Sărutări
 1972 Clepsidra
 1974 Intermezzo pentru o dragoste eternă
 1975 Unu, doi, trei...
 1975 Comedie fantastică
 1977 Povestea dragostei
 1976 Study Opus 1 - Man
 1977 Ecce Homo
 1977 Infinit
 1979 Trei mere
 1980 Animagic film
 1980 Energica
 1980 Și totuși se mișcă aka E pur si muove
 1981 Efectul unghiurilor
 1981 Cadru cu cadru
 1981 Maria Mirabela
 1982 Quo vadis homo sapiens?
 1983 Tu
 1983 Umor sportiv
 1983 Salva
 1984 Galax
 1985 Ucenicul vrăjitor
 1985 Rămășagul
 1986 Homo faber
 1987 Amprenta
 1987 Barca
 1987 O zi la București
 1989 Maria Mirabela în Tranzistoria

Scenarist 
 1956 Șurubul lui Marinică
 1962 S-a furat o bombă
 1965 De-aș fi... Harap Alb
 1966 Faust XX
 1968 De trei ori București (segmentul III)
 1975 Comedie fantastică
 1977 Povestea dragostei
 1981 Maria Mirabela
 1984 Galax
 1985 Rămășagul
 1989 Maria Mirabela în Tranzistoria - împreună cu Valentin Ejov

Actor 
 1939 O noapte de pomină
 1966 Faust XX
 1968 De trei ori București (segmentul III)
 1975 Cantemir – Petru cel Mare
 1975 Mușchetarul român – Petru cel Mare
 1977 Povestea dragostei – străjer
 1981 Maria Mirabela – Moș Timp
 1984 Galax - tatăl Marianei
 1987 O zi la București – scenaristul

Premiile Gopo 

Premiile Gopo, denumite în onoarea complexului creator cinematografic român, constituie o festivitate anuală de premiere a celor mai bune acte din cinematografia românească a ultimului an cronologic (de la 1 ianuarie la 31 decembrie). Prima ediție a avut loc la 26 martie 2007 la București. Cea de-a șaptea ediție a festivităților de decernare a premiilor Gopo s-a desfășurat la  Opera Națională din București pe data de 25 martie 2013, ca si a 8-a editie din data de 24 martie 2014. În 2015, gala premiilor Gopo s-a desfășurat la Teatrul Național București, in 30 martie.

Vezi și 
 Omulețul lui Gopo

Note

Legături externe 
 Dana Duma, Gopo, Editura Meridiane, 1996
 Palme d'Or du court métrage 
 IMDB - Cannes Film Festival: 1957 
 
 Agenda Liternet - Ion Popescu-Gopo
 20 de ani de la moartea lui Ion Popescu Gopo, 30 noiembrie 2009, Jurnalul Național
 MEMORIA CARTII POSTALE / Gopo, primul invingător român la Cannes, 12 august 2009, Calin Hentea, Ziarul de Duminică
 Mandru ca sunt roman: Ion Popescu-Gopo, un Walt Disney al Romaniei, 5 noiembrie 2012, Victor Pitigoi, Ziare.com

Nașteri în 1923
Nașteri pe 1 mai
Decese în 1989
Decese pe 29 noiembrie
Actori de film români
Editori de film români
Regizori de film români
Regizori ale căror filme au fost premiate cu Palme d'Or
Scenariști români
Artiști emeriți ai Republicii Populare Romîne și ai Republicii Socialiste România
Bucureșteni
Desenatori români