Szaljut–1

Szaljut–1 (oroszul: Салют 1) volt az első szovjet emberes teszt űrállomás, amely hosszútávú szolgálatra űrhajósokat fogadott (eredeti neve Zarja, a Szaljut nevet később kapta). Az Almaz katonai űrállomás módosított változata.

Küldetés
A szovjet Hold-program leállítása tette lehetővé az emberes űrállomás-program elindítását. Célja, hogy mikrogravitációs környezetben teszteljék az űrállomás elemeit, a tudományos kutatások és kísérletek végrehajtásának lehetőségeit.

Története
Vlagyimir Nyikolajevics Cselomej az OKB–52 (ma: NPO Masinosztrojenyija) vezetője irányította az Almaz típusú katonai űrállomás fejlesztését. Az Almaz program leállításával, más hosszú időtartamú űrállomás programot/DOS (Долговременная Орбитальная Станция) dolgoztak ki a folyamatosan jelentkező, egyre megújuló katonai (fotófelderítő) és polgári feladatok teljesítésére. Az űregységet giroszkóppal stabilizálták. Programjának teljesítését fedélzeti számítógép (ARGON – elektroncsöves) segítette. Az űrállomás testét Szojuz űrhajó, a katonai Almaz űrállomás és az R–7 Szemjorka egységeiből állították össze. A szabványosítottan, sorozatgyártással készülő Szojuz űrhajó (későbbi típusaival – teheráru; üzemanyag) alkalmazásával tervezték biztosítani az állandó személyzetet. A Szaljut űrállomás 1970. február 16-án kapta meg az építési engedélyt, elkészítésére 1,5 évet biztosítottak.

Jellemzői
Építette a Hrunyicsev Gépgyár. A kutatási programot összeállította a szovjet Tudományos Akadémia tudományos csoportja. A szovjet űrkutatást a Honvédelmi Minisztérium (Министерство обороны – MO) irányította, felügyelte, valamint alkalmazta a katonai (repüléshez kapcsolódó) felkészültséggel rendelkező űrhajósokat.

Megnevezései: Saljut–1; DOS–1 (ДОС–1 – Долговременная  Орбитальная Станция); COSPAR: 1971-032A; GRAU-kódja: 11F715 (17KS modell, sorozatszám 121); kódszáma: 5160.

1971. április 19-én a Szaljut-program keretében Bajkonurból az LC–81/24 (LC–Launch Complex) jelű indítóállványról egy Proton–K (254-01) hordozórakétával állították alacsony Föld körüli pályára (LEO = Low-Earth Orbit). Orbitális pályája  perces,  fokos hajlásszögű, elliptikus pálya-perigeuma , apogeuma  volt.

Alapadatok
 lehetséges űrhajósok száma: 3 fő
 elfoglalt napok: 24 nap
 villamos teljesítmény: 1000 W
 bruttó tömege:  kilogramm
 hossza:  méter
 belső hossza:  méter
 hasznos tér:  méter
 átmérő: 4,15 méter
 hermetikus terek légköbmétere:  m³ 
 folyamatosan használható szabad terek:  m³ 
 fordulatok száma: 
 megtett távolság: , 

Az űreszköz öt részből tevődött össze 
 az első a passzív dokkolórendszer a zsilipkamrával (hossza 2, átmérője 1–3 méter). Egyetlen zsilipkamra és dokkolószerkezet volt, ezért csak egy űrhajót fogadhatott. 
 a második, a nyomás alatt lévő fő rész (átmérője 4 méter; 7 munkahellyel), rajta 20 ablakot kiépítve,
 a harmadik nyomás alatt lévő rész tartalmazta: a vezérlő-, a kommunikációs, az áramellátó, a létfenntartó rendszereket, valamint egyéb kiegészítő berendezéseket,
 negyedik részben (átmérője 2 méter, nyomásszabályozás nélkül) helyezték el a hajtóanyag-tartályt, a pályaelemek biztosítását szolgáló motorokat, az éjszakai (földárnyék) energiaellátását biztosító kémiai akkumulátorokat, az oxigéntartályt, a vizet és a regenerációs rendszereket.
 az ötödik terület: az űrállomás testére (balra és jobbra) szerelték a 4 darab (szilícium fotocellák) napelem-paneleket (fesztávolságuk 16,5 m), kint kapott helyet a hőszabályzó rendszer, a helyzetmeghatározó egység, egyéb berendezések.

Szojuz–11 legénységének programja
 az űrállomás üzembe helyezése, irányítóközponttal történő kapcsolat tesztelése, ellenőrző mérések végrehajtása, fedélzeti rendszerek üzempróbája,
 az űrállomás pozíciójának meghatározása, üzemi magasságba emelése,
 a Föld tanulmányozása: geológiai, ásványtani, mezőgazdasági, meteorológiai (felső rétegek; hó- és jégtakaró; tengerek; viharzónák, stb. vizsgálata),
 a világűr tanulmányozása: fizikai jellemzők, folyamatok és jelenségek különböző tartományokban, csillagászati mérések,
 orvos-biológiai vizsgálatok: az emberi szervezetre ható mikrogravitációs tényezők mérése; védelmi lehetőségek alkalmazása (gyógyszer, torna).

Fogadott űrhajók
(zárójelben az indítás dátuma)
 Szojuz–10 (1971. április 23.) – sikertelen dokkolás. A néhány nap múlva érkező Szojuz–10 űrhajó nem tudott kikötni az űrállomáson. A Népszabadság az eseményről így számolt be: "Az űrhajó és a Szaljut űrállomás össze- és szétkapcsolását gyakorolták, új szerkezetet próbáltak ki."  A valóságban az történt, hogy a két eszköz közötti átjárót nem tudták kinyitni, ezért a küldetést megszakították.
 Szojuz–11 (1971. június 6.) – sikeres dokkolás, a személyzet három hetet töltött az űrállomáson. Georgij Dobrovolszkij, Vlagyiszlav Volkov és Viktor Pacajev több mint 3 hétig dolgozott a fedélzetén. Visszatéréskor az űrhajóból kiszökött a levegő, és mindhárman meghaltak.

1971. október 11-én  ( év) után földi parancsra belépett a légkörbe és megsemmisült.

Források 

Szaljut űrállomások