Őrség

Az Őrség zömében Nyugat-Magyarországon, kisebb részben a szlovéniai Muravidéken található történeti és néprajzi tájegység. Nevét onnan kapta, hogy a honfoglaló magyarok őrállókat telepítettek ide az ország nyugati kapujának védelmére. A vidéket gyakran összetévesztik a Vendvidékkel, az ottani szlovén településeket „őrségi szlovén falvakként” emlegetve, valójában azonban ezek mind néprajzilag, mind etnikailag nagyon különbözőek. A történelmi Őrség teljesen más mint a ma emlegetett Őrség, amit az Őrségi Nemzeti parkkal azonosítanak. Ez nagy hiba! A történelmi Alsó-Őrséghez 18 település tartozott. Ebből , három ma Szlovéniában van-Őrihódos, Kapornak, Domonkosfalva. Magyarországon van:  Szomoróc, Kercafalva, Kerkáskápolna, Őrbajánháza, Dávidháza, Bajánháza, Őriszentpéter, Szalafő, Ispánk, Nagyrákos, Szatta, Kisrákos, A másik, vagy Felső-Őrség ma Ausztriához tartozik.

Földrajzi helyzete 
Természeti kincsekben, a történelmi múltat idéző értékekben, kulturális és szakrális látnivalókban gazdag tájegysége hazánknak. Vas vármegye délnyugati szegletében találjuk meg e tájat, ahová a honfoglaló magyarok a nyugati kapu védelmére őrállókat telepítettek, akik a magaslatokról figyelni tudták a határvonalat, akik munkájuk fejében különböző kiváltságokat kaptak, közvetlenül a király fennhatósága alá tartoztak. Innen a táj neve: Őrség.

Domborzata 
A földrajzi, illetve növényföldrajzi Őrség (Vasi-Hegyhát) határai nem azonosak a történelmi-néprajzi tájegység határával.

Erre a területre a hosszú, széles, lapos, alacsony, É–D-i tengelyű vízválasztó dombhátak jellemzőek, közöttük bővizű patakokkal, amelyek a tájegység északi részén a Rábába, déli részén a Zalába ömlenek. Az egyetlen viszonylag nagy, összefüggő kiemelt terület a Nádasd-Szőcei-fennsík. A terület dél és nyugat (az Alpok felé is emelkedik egy kissé; legalacsonyabb pontja Pankasz közelében, a Zala völgyében 194 m.

Földtan, talajtan 
A dombok anyagát az Alpokban eredő, kisebb-nagyobb vízfolyások rakták le a földtörténet neogén időszakában. A dombhátakat az úgynevezett Rábán túli kavicstakaró védte meg a lepusztulástól, ám ahol az eróziónak sikerült a kavicsleplet átvágni, a völgyek mélyen bevágódtak az alatta rétegződő finomszemű ártéri üledékekbe.

A völgytalpakon holocén öntéstalajok alakultak ki; a dombokon a rosszul művelhető pszeudoglejes barna erdőtalaj az uralkodó.

Éghajlata 
Jellemzőbb rá az enyhébb nyár. Csapadékos, viszonylag hűvös, dealpin jellegű. Az Alpokhoz közeledve nő a páratartalom és csökken a középhőmérséklet, válik egyenletesebbé a csapadék eloszlása, ritkulnak a késő tavaszi és kora őszi fagyos napok. Az évi középhőmérséklet 9–10 °C; a hőingás kicsi, a napsütéses órák száma ugyancsak viszonylag kicsi. Az évi csapadékmennyiség 800–850 mm, és ennek nagyobbik része a vegetációs időszakban hullik le, gyakran heves zivatarokból. Emiatt a dombok lábánál a vízzáró agyagrétegek tetején sok forrás bukkan elő; a lapos völgytalpakon pedig gyakoriak a pangó vizek.

Növényzete 
Az Őrség és a Rába-völgy a nyugat-dunántúli flóravidék Castriferreicum flórajárásába tartozik. Nyugaton a kelet-alpi flóravidék stájer flórajárásával, keleten a Praenoricum flóravidék göcseji flórajárásával határos. A terület növényföldrajzi beosztása alapvetően Pócs Tamás munkásságának eredménye; a további kutatók közül kiemelendő Gáyer Gyula, Jávorka Sándor, Zsohár Gyula és Horvát Adolf Olivér.

A patakok mentén égerligetek, szórványosan égerlápok fordulnak elő, helyet adva a struccpáfránynak, az európai zergeboglárnak, különféle mohafajoknak, a kereklevelű harmatfűnek, a tőzegepernek, a vidrafűnek és még számos védett növénynek.

A láprétek növényei:
 réti kakukktorma
 mocsári gólyahír
 kék perje
 sárga sásliliom (sárgaliliom)
 csillagos nárcisz
 szibériai nőszirom
 kígyógyökerű keserűfű
 kenyérbél cickafark
 kornistárnics

A 19/20. század fordulóján az Őrség uralkodó erdőtársulása a bükkös volt.

A lomberdők és fenyvesek, a kaszálók és a láprétek, a patakvölgyek és a vizes élőhelyek gazdag állatvilágnak adnak otthont.

Állatvilága 
Az Őrség a közép-dunai faunakerület kisalföldi faunajárásához tartozik.

A Rábában, a Zalában és a mellékpatakokban mintegy 30 halfaj él. A sebes pisztráng, a sujtásos küsz (Alburnus bipunctatus), és egyedülálló ritkaságként a dunai ingola. Egyes patakok tiszta vizében elterjedt a folyami rák. A területen igen sok a kétéltű. Él itt:
 sárgahasú unka
 gyepi béka
 alpesi gőte

Az ugyancsak védett hüllők közül megtalálható:
 vízisikló
 erdei sikló
 rézsikló
 lábatlan gyík

A rovarok közül a szitakötők nemzetközi védelem alatt állnak.

Az énekes madarak közül figyelmet érdemel a sárgafejű és a tüzesfejű királyka, a keresztcsőrű, a süvöltő, a csíz és az erdei szürkebegy. A ragadozó madarak közül a darázsölyv a legjelentősebb. A templomtornyokban fészkel a fokozottan védett gyöngybagoly. A kisemlősök közül gyakori a csalitjáró pocok és a pirókegér. Az alkonyi órákban találkozhatunk menyéttel, hermelinnel nyesttel, nyuszttal és keleti sünnel is.

A vidék egyetlen, fokozottan védett emlőse a vidra (Lutra lutra). Él itt néhány borz (Meles meles) is. A vaddisznó, az őz, a szarvas és a róka általánosan elterjedt.

Története 

Története azzal kezdődik, hogy a honfoglaló magyarok a nyugati kapu védelmére őrállókat telepítettek. Innen ered a táj neve: Őrség. Az Árpádok korában az ismétlődő német betörések miatt a nyugati határvidéken különösen fontos volt a határőrizet. A határvédelem részeként a lakott központi területet széles biztonsági zóna övezte, amit gyepű előtti térségnek neveztek. A legkülső gyepűvonal Muraszombat (ma: Szlovénia) és Regede (ma: Bad Radkersburg (Ausztria) között húzódott. Az őrzők feladata volt a határőrizet mellett a vasérclelőhelyek és a só őrzése, a ló- és marhakereskedelem biztosítása, és a határmenti eseményekről is értesíteniük kellett a királyt (Szinetár et al.).

A szelíden hullámzó dombvidéken jellegzetes településszerkezet alakult ki. A néhány házból álló dombtetői településrészek a „szerek” , amelyek laza együttese alkotta az egyes településeket. Az itt élő emberek évszázadok alatt alakították ki, a táj mozaikos képét, apró parcellás gazdálkodásukkal, a tájba simuló épületeikkel. Megőrizve a természetet és fenntartva  annak változatosságát. Hagyományos építőanyaguk a fa. A boronaházas építésű házak a 19. században  váltották fel az oszlopokon nyugvó, kiugró tornáccal ellátott úgynevezett kódisállásos házak. A legszebbek Szalafőn és Pankaszon láthatók.

1286-ban IV. László nemesi kiváltságokat adott az őröknek nemzetségi és adományozó levéllel. A 18 őrségi falu vezetője volt a közigazgatásért és igazságszolgáltatásért felelős őrnagy, aki ezeket a teendőit a 12 esküdt segítségével a határőrszervezet felbomlása után is ellátta.

Az Őrség stratégiai szerepe jelentősen csökkent az Árpád-kor végén, a határvárak kiépítésével. 1392-ben a király gyakorlatilag elvette határőrök különleges szabadságjogait, és 1393-ban az Őrséget királyi adományként, örök birtoklásra a Sárai családnak adta. 1461-ben az Újlaki, 1524-ben pedig a Batthyány család tulajdonába került a terület és a szabadságjogokat már nem vették figyelembe. Bár e jogokat „papíron” I. Ferdinánd, majd I. Lipót is megerősítette (Szinetár et al.), a földbirtokosok katonai szolgáltatásra, adóra és robotra kötelezték az itt élőket. A 16. és 17. századokban a hazai adókon kívül a töröknek   is robottal tartozott. A korábbi szabadabb státusz maradékaként, külön őrnagy állhatott a németújvári uradalom szervezetében, aki bírói  és adóbeszedési jogokkal bírt.

A protestantizmus a 16. századtól terjedt. E kor jellegzetes emlékei a haranglábak; közülük a legrégebbi a pankaszi, amit 1755-ben építettek. A harangot védő sisakot zsindellyel fedték, a szoknyát pedig zsúppal.

1600 (Nagykanizsa eleste) után a térség majd' kilencven évre török uralom alá került. Visszahódítása után a Batthyány család a hadi kötelezettségek mellett teljes jobbágyszolgáltatást követelt meg az elszegényedett és megfogyatkozott lakosságtól.

A reformáció és az ellenreformáció idején a templomok többször gazdát cseréltek. Bajánsenye központjában 1819-ben épült az a templom, amelynek falán Nemesnépi Zakál György, az önálló egyházközség megteremtője, a térség első tudományos leírója emléktáblát kapott. Külön kiállítótermet kapott Pálóczi Horváth Ádám az „Őrség jótevője”. A trianoni békeszerződés az Őrséget kettévágta. Az érintettek közül egyedül a szomoróciak mertek lázadni a békediktátum ellen. Az összetartozó  néprajzi és tájtörténeti  értékeit - a jelentőségét lassan elvesztő - határ mindkét oldalán egyaránt jelen van.

Az „őrségi agyag” megmunkálói az egykori fazekasok voltak. Munkáikat a magyarszombatfai Fazekasház, a veleméri Sindümúzeum és az őriszentpéteri Szikszai Edit gyűjtemény őrzi. Legnevesebb utódaik ma is Magyarszombatfa és Gödörháza környékén élnek.

Építészete, települései 

A honfoglalás után Vér-Bulcsú telepített ide gyepűőrzőket és a későbbi századokban is megmaradtak a határőrvidék lakosságának kiváltságai. Az őrségi falvak füzéresen helyezkednek el. Egy-egy kisebb házcsoport lazán vagy egyáltalán nem kapcsolódik következőhöz. A szeres településszerkezet jellemző; az elszigeteltség, rossz megközelíthetőség segítette a védelmet. Egy-egy szer csak néhány házból, ezek gazdasági épületeiből és udvaraiból áll, jellemzően a dombtetőkön, erdőirtásokban. Neveiket eredetileg az ott élő családokról (pl. Baksaszer, Siskaszer), földrajzi helyzetükről (Keleti szer, Felsőszer), ritkábban valamilyen egyéb jellegzetességről (Templomszer) kapták. A kisebb községek 2–4, a nagyobbak 6–8 szerből álltak.

A házak hagyományos építőanyaga a 19. század közepéig a fa maradt. A házakat egymásra fektetett gerendákból építették úgy, hogy azokat a sarkokban keresztvéges vagy fecskefarkú csapolással illesztették egymáshoz. Ezeket a boronafalú házakat kívül-belül szalmatörekes sárral tapasztották, majd meszelték, illetve alul csak bekenték agyaggal vagy kormozott mésszel. A tetőt zsúppal (rozsszalmával) fedték. A házakat kisebb-nagyobb, úgynevezett belsőségi telkek vették körül, az elszórtan álló házak közé kiterjedt gyümölcsösöket ültettek, illetve réteket kaszáltak.

A hagyományos népi faépítészet legszebb példáit a Szalafőhöz tartozó Pityerszeri Falumúzeumban mutatják be. A 19. század közepe felé kezdték el tömegesen beépíteni a helyben található, jó minőségű agyagból égetett téglákat, a tetők fedésére pedig a cserepet. A téglaházak jellemző építészeti eleme a kiugró rövid előtornác, az ún. kódisállás, ahol a vándorok, „kódisok” húzódhattak meg éjszakára vagy az eső elől.

A helyiségeket (szoba, konyha, kamra, ólak) eleinte egy vonalban helyezték el. A társasági élet központja a konyha volt – kezdetben füstöskonyha kemencével és főzőpadkával. A füst csökkentésére alakították ki a mászókéményes tűzhelykombinátokat, amiket gyakran összekapcsoltak az ennek eredményeként úgyszintén a konyhából fűtött, szobai cserépkályhákkal.

Az L alaprajzú, ún. „hajlított ház”akban a gazdasági épületszárnyat (kamra, istálló, pajta) a lakóépület végében, arra merőlegesen helyezték el. A legjellemzőbb háztípus az ún. „kerített ház”, ahol az udvart a lakó- és a gazdasági épületek U alakzata fogja közre, a negyedik oldalt pedig kerítés zárja le. Ez nem magyar sajátosság, északabbra az osztrákoknál is megtalálható.

A porták legszembetűnőbb épületei a nagy, külön álló szénatároló pajták, köztük a falazott téglapilléreken álló, deszkázott falú lábaspajták. Az önálló kamraépület neve kástu.

A magyarországi őrségi falvak a következők:
Bajánsenye, Felsőjánosfa, Felsőmarác, Hegyhátszentjakab, Ispánk, Ivánc, Kercaszomor, Kerkáskápolna, Kisrákos, Kondorfa, Magyarszombatfa, Nagyrákos, Nemesnép, Őrimagyarósd, Őriszentpéter, Pankasz, Szaknyér, Szalafő, Szatta,  Szőce, Velemér, Viszák.

Szlovéniában található őrségi magyar települések északról délre:
Őrihodos, Kapornak, Domonkosfalva, Szerdahely, Pártosfalva, Kisfalu, Csekefalva és Szentlászló.

Hagyományos gazdálkodása 
A gyenge földek miatt a mezőgazdaságban hagyományosan a legeltetésre alapozott szarvasmarha-tenyésztés volt a meghatározó; a szántóföldi növénytermesztés jelentősége alárendelt. Almozásra az erdei avart használták.

Jelentős szerepet kapott továbbá a szálaló művelésre alapozott erdőgazdálkodás.

A szántók termőképességét a belsőségi telkeken rendszeres trágyázással, a szerek körüli gyűrűkben égetéses-irtásos módszerrel próbálták megőrizni. Ennek első szakaszában csökkenő hozamú földeket parlagoltatták, illetve legelőnek vagy kaszálónak használták, miközben hagyták azt lassan visszaerdősülni. Tíz–tizenöt év elteltével kiirtották a friss erdőt, és a fákat a helyszínen felégették, hogy hamujukkal trágyázzák a földet.

A talaj művelésének fő eszköze a Nyugat-Dunántúlra jellemző gerendelyes eke volt, amivel (a csapadékos időjáráshoz és a kötött talajhoz alkalmazkodva) bakhátre szántottak. AZ élelmiszernövények mellett leginkább lent (Linum sp.) termeltek, és azt házilagosan dolgozták fel. Kásanövénynek hajdinát (Fagopyrum esculentum) vetettek; az olajat tök (Cucurbita sp.) magjából ütötték.

Az 1800-as évektől megnőtt az intenzíven művelt, „belső” földek aránya. Az égetéses-irtásos művelés elvesztette jelentőségét, de a beerdősült külső földeken helyenként máig látni az egykori bakhátak nyomait.

Látnivalók 

Az Őrség területén több kora középkori emlék található.

Templomok:
 Kercaszomori Szent Vencel-templom helye, Pusztatemető
 Szent Péter-templom, Őriszentpéter
 Veleméri román kori Szentháromság-templom Aquila János freskóival
 Bajánsenyei református templom Nemesnépi Zakál György emléktáblájával
 Szentgyörgyvölgyi református templom, a Nyugat-Dunántúl egyetlen festett fakazettás temploma
 Középkori Szent Márton templom, Domonkosfa

Haranglábak:
 Harangláb, Pankasz (Pankaszi harangláb)
 Harangláb, Kercaszomor
 Gödörházi harangláb
 Nemesnépi harangláb

Múzeumok, kiállítások 
 Szikszai Edit gyűjtemény Őriszentpéteren: A régi gazdálkodás eszközeit  és a mindennapi élet tárgyait mutatja be.
 Szabadtéri néprajzi múzeum: Az Őrség egyik legfőbb látnivalója a Pityerszeri skanzen (Szalafőn), ahol legjobban tanulmányozható a településszerkezet.
 Csörgőszeren (Szalafő egyik szerében) még hagyományos módszerrel sajtolják a tökmagolajat.
 Sindümúzeum, a magyar hieroglif írás és a népi jelkincs múzeuma.
A szlovéniai oldalon:
 Kapornaki tájház

Hagyományos őrségi rendezvények 

 Virágzás napjai
Több őrségi helyszínen zajló kulturális programsorozat a pünkösdi ünnepek környékén.

 Őrségi vásár
Több napos népművészeti és kézművesvásár kulturális és sport eseményekkel, koncertekkel, és kiállításokkal.

 Nemzetközi Fazekastalálkozó
Magyarszombatfán az őrségi kézművesek központjában kiállítás és vásár, a hazai és külföldi fazekasok munkáiból
Magyarszombatfai Fazekasnapok

 Völgyhídi vásár
A magyar-szlovén vasúti völgyhídról elnevezett Nagyrákoson megrendezendő  vásár. A több napos rendezvényeken kézműves és népművészeti alkotások cserélnek gazdát.

 Hétrétország - Szerek, porták fesztiválja
Kb. augusztus 10 - 20 között rendezik. Kulturális fesztivál, valamint lehetőséget nyújt őrségi művészek, kézművesek portájának látogatására.

 Őrségi Nemzetközi Tökfesztivál
Minden év október közepén kerül megrendezésre.

Természeti értékei 
 2002. március 1-jén az Őrségi Tájvédelmi Körzetből létrehozták az Őrségi Nemzeti Parkot, amely az Őrség területén kívül a Vendvidéket is magába foglalja.
 Vadása-tó

Források 
 Pete György (főszerk.): Vas megye kézikönyve (Faludi Ferenc Alapítvány, Szombathely, 1989) I. és II. kötet 
 Phare CBC 2003 Magyarország-Ausztria  Program Határon átnyúló turizmusfejlesztési hálózatok (2006) 34. o.
 Az Őrségi Nemzeti Park honlapja  (hozzáférés: 2023. január 9.)
 Szinetár Csaba, Györke Gyula, Hella Ferenc, Kemencei Ilona, Nagy Krisztina, Sülyi Péter: Bajánsenye – A történelmi Őrségben, Bajánsenye önkormányzata, év nélkül, 28 oldal
 Márkus Rita: Az őrségi és vendvidéki népi építészet, ŐNP Igazgatóság, Sarród, év nélkül
 Nagy Endre, 2006: Őrségi népi műemlékegyüttes a szalafői Pityerszeren. Pannon Gyöngyszemek. B.K.L. Kiadó, Szombathely, 2006, 
 Rakonczay Zoltán, Ambrus András: Szigetköztől az Őrségig: A Nyugat-Dunántúl természeti értékei, Budapest, 1996,  (fűzött)

További információk

Monográfiák 
 Beluszky Pál: Őrség, Vendvidék, Felső-Rába-völgy. Szentgotthárd és vidéke, Budapest-Pécs: Dialóg Campus 2005.
 Csiszár Károly: Az Őrség (Változó Világ 26., Budapest, 2000)
 Dömötör Sándor: Őrség, Budapest: Gondolat Kiadó, 1960
 Gyöngyössy Péter: "Gyántásország". Történeti adatok az őrségi erdők erdészeti és természetvédelmi értékeléséhez, Kerekerdő Alapítvány, Szombathely, 2008
 Kardos László: Az Őrség népi táplálkozása, (Budapest, 1943)
 Moldova György: Az Őrség panasza (Magvető könyvkiadó Budapest, 1987) 478. o. 
 Nemes-Népi Zakál György: Eőrséghnek leirása ugymint: annak természete, története, lakosai, ezeknek szokásai, nyelvszokása a' mellyeket öszve szedegetett 1818-dik esztendőben Nemes-Népi Zakál György, (szerk. Stefanich Péter), Fertő-Hanság Nemzeti Park Igazgatóság (2., bővített kiadás), Szignatúra, Szombathely, 2002
 Az Őrségi Nemzeti Park építészeti emlékei (szerk. Markovics Tibor, Márkus Rita, Szentendreyné Havas Márta), Őrségi Nemzeti Park Igazgatósága, Őriszentpéter, 2003
 Tóth János: Az Őrség népi építészete, Budapest, 1971
 Varga Géza: Mítoszok őre, Velemér, Barangolás az Őrség művészeti és történelmi emlékei között, Írástörténeti Kutatóintézet, Budapest, 1999, 2000

Kisebb tanulmányok 
 Békési Sándor: A táj elmúlásai, In: Liget (Irodalmi és ökológiai folyóirat), Budapest, 1/1999, 56–63 o.
 Békési Sándor: Zur Naturschutzproblematik der Wälder im Örség, In: Christian Holler (szerk.): Zum Stand der naturkundlichen Forschung im Südburgenland und im angrenzenden Ungarn,  Internationale Clusius Forschungsgesellschaft Güssing (Burgenländische Forschungen, 87), Eisenstadt, 2003, 62–66 o.
 Bödei János: Adatok Zalabaksa gyűjtögető gazdálkodásához, In: Néprajzi Értesítő, 1943
 Czugh Dezső: Magyarszombatfa és környéke fazekasságáról, In: Néprajzi Múzeum Értesítője, 1954
 Markovics Tibor: Die Aufgaben des Naturschutzes im Nationalpark Örség, In: Christian Holler (szerk.): Zum Stand der naturkundlichen Forschung im Südburgenland und im angrenzenden Ungarn, Internationale Clusius Forschungsgesellschaft Güssing (Burgenländische Forschungen, 87), Eisenstadt, 2003, 57–61 o.
 Stahl Ferenc: Az Őrség jogállása, In: Vasi Szemle, 1973
 Varga Géza: A 7500 éves szentgyörgyvölgyi tehénszobor
 Varga Géza: Őrségi jelkincs

Weblapok 
 Az Őrség új turisztikai portálja: szállások, programok, természet és kultúra (orseg.info)
 Őrség - képekben Tájak, emberek, rendezvények (orsegkepekben.hu)
 Az Őrség rövid ismertetője (fsz.bme.hu/mtsz)
 Kardos László: Az Őrség népi táplálkozása (OSZK)
 Varga Géza: Az Őrség (csinyalohaz.hu: látnivalók, túrák, kastélyok, tavak, termálstrandok, éttermek, fazekasok, települések, múzeumok, tanösvények, szállások)
 Az Őrség legbájosabb kis falvai (femina.hu)

 
Magyarország földrajzi kistájai