Oboa

Az oboa (francia hautbois = 'erős hangú fa') a nádnyelves hangszerek családjába tartozik, kettős nádnyelves fúvókával megszólaltatott fúvós hangszer. Kónikus, tehát kúpos furatú, fából készült, billentyűzettel ellátott teste van.

Leírása

A nád 

Az oboa fúvókája egy fémcsövecskére cérnával felkötözött két, egymással szembefordított nádlapocskából áll. A két nádat úgy szorítják egymáshoz, hogy felső nyílásuk lapított lencseformájú legyen. Csőszerű másik vége parafából készült toldalékkal illeszkedik a hangszer felső részének furatába. Megszólaltatásához a megnedvesített, beáztatott nádfúvókát a zenész szorosan megfeszített, kissé befelé fordított, széthúzott ajkai közé veszi, és levegőt présel át rajta. A kettős nádsíp nyelvsípként működik, vagyis a hangszer csőrezonanciája olyan módon hat vissza a nádakra, hogy azok a zenész ajkaival együtt az adott rezgési módusznak megfelelően folyamatos rezgésbe jönnek, periodikus nyomásingadozást, hangot keltve. A hangképzéshez nagyon kevés levegő, de nagy légnyomás kell, ezért az oboajáték hosszú távon igen fárasztó.

A test 
Az oboa leggyakrabban grenadilfából készül és 3 részre szedhető, ezek neve felső rész, középső rész és korpusz. Habár a nádsípja miatt akusztikailag egyik végén zárt csőnek tekinthető, kónikus furatának köszönhetően a klarinéttől eltérően nem kvintelő hangszer, légoszlopának rezonanciái a teljes felhangsort tartalmazzák. Ennek köszönheti lágy, de mégis átható, jellegzetes hangszínét is. Sokan vélik úgy, hogy az oboa hangja áll az összes hangszer közül a legközelebb az emberi hanghoz. A legtöbb fafúvós hangszerhez hasonlóan a különböző hangmagasságok előállítására hanglyukak szolgálnak, amelyek a rezonáló légoszlop hosszúságát szabályozzák a hangszertestben. Ezeket ezüstözött billentyűk takarják, a tiszta játékot a sok ún. hangolólyuk segíti, melyek a billentyűkhöz kapcsolt áttételes mechanikával nyitódnak-csukódnak. A hangolás a nád pozicionálásával történik, a cső meghosszabbításával (nád kihúzása) mélyebb frekvenciát, rövidítésével (betolás) magasabbat érhetünk el. Az oboa c-hangolású.

Története 

Az oboa ókori előfutára a görög aulosz, amelynek kettős nádnyelves fúvókája lehetett, de az oboával ellentétben testének furata hengeres volt. A középkori Európában az arabok zurna nevű kettős nádfúvókás hangszere hatására alakult ki a schalmei, majd később a pommer, mely az oboa közvetlen elődje lett. 

A barokk korban (17. század) találkozunk először a diszkantpommerből kifejlődött oboával, melynek ekkor még csak 2 billentyűje volt, és a hangterjedelme c’-től esz’’’-ig terjedt. A barokk oboán még nem volt cisz’ és oktávbillentyű sem, a magasabb hangokat átfújással lehetett képezni. Ezt a hangszer megváltozott fúvásmódja tette lehetővé, a nádfúvókának a zenész már csak a legvégét szorította ajkai közé, nem vette teljes egészében szájüregébe mint azelőtt, így jobban ellenőrzése alatt tarthatta a hang létrejöttét. A barokk oboát az Hotteterre család tagjai fejlesztették ki, Jean-Baptiste Lully használta először zenekarban 1664-ben. 

A klasszikus korban az oboának már 8 billentyűje volt, többek között egy oktávbillentyű is, ami jelentősen megkönnyítette a magas hangok képzését. Hangterjedelme c’-től f’’’-ig terjedt. 

Végül napjainkban az oboa már több mint 20 billentyűs, bonyolult mechanikával rendelkezik, és hangterjedelme majdnem 3 oktávra bővült: b-től a’’’-ig.

A hangszercsalád 
Az oboa hangszercsalád tagjai az a-hangolású oboa d’amore (g-e’’’), az f-hangolású angolkürt (e-b’’), a heckelphon nevű baritonoboa (H-f’’). Gyakran ide sorolják még a szarruszofont, mely fémből készül, és ujjazata a szaxofonéra hasonlít, valamint a fagottot és a kontrafagottot is.

Szerepe a zenekarban 
Az oboa az egyik legfontosabb hangszer a zenekarban. Könnyű hozzá hangolni, mivel hangja felhangokban gazdag. Ezért a legtöbb zenekarban az oboa adja az a alaphangot.

Hangszerkészítők és gyártók

17-18. század 
 Johann Christoph Denner
 Thomas Stanesby

Napjainkban 
 Buffet
 Frank
 Howarth
 Lorée
 Marigaux
 Mönnig
 Rigoutat

Fontosabb művek oboára

Oboa szóló 
 Luciano Berio: Sequenza VII
 Benjamin Britten: 6 Metamorphoses after Ovid
 Niccolò Castiglioni: Alef
 Doráti Antal: 5 Pièces
 Heinz Holliger: Sonate; Studie II.
 Jacques Hotteterre: 48 Preludes 
 Karlheinz Stockhausen: In Freundschaft

Oboa zongora- vagy csembalókísérettel 
 Johann Sebastian Bach: g-moll szonáta BWV 1030
 Eugène Bozza: Fantaisie pastorale
 Benjamin Britten: Temporal Variations; Two Insect Pieces
 Doráti Antal: Duo concertante
 Henri Dutilleux: Szonáta
 Paul Hindemith: Szonáta
 Giacomo Ponchielli: Capriccio
 Francis Poulenc: Szonáta
 Camille Saint-Saëns: Szonáta
 Robert Schumann: 3 Románc
 Makoto Shinohara: Obsession
 Níkosz Szkalkótasz: Concertino
 Georg Philipp Telemann: Szonáták
 Antonio Vivaldi: “Nagy” C-dúr szonáta

Oboaversenyek 
 Tomaso Albinoni: Oboversenyek
 Ludwig August Lebrun: Oboaversenyek No. 1-6.
 Johann Sebastian Bach: c-moll kettősverseny
 Elliott Carter: Concerto
 Georg Friedrich Händel: Oboaversenyek
 Joseph Haydn: C-dúr oboaverseny
 Alessandro Marcello: d-moll oboaverseny
 Bohuslav Martinů: Oboaverseny
 Wolfgang Amadeus Mozart: C-dúr oboaverseny
 Richard Strauss: Concerto
 Ralph Vaughan Williams: Oboaverseny
 Antonio Vivaldi: Oboaversenyek
 Heinz Werner Zimmermann: Oboaverseny
 Ligeti György: Fuvola-oboa kettősverseny
 Carl Philipp Emanuel Bach: B-dúr oboaverseny

Kamarazene oboával 
 Ludwig van Beethoven: C-dúr trió; G-dúr trió (2 oboa, angolkürt)
 Luciano Berio: Opus Nº ZOO (fúvósötös)
 Jean Francaix: Quartet (fuvola, oboa, klarinét, fagott)
 Leoš Janáček: Mládí (fúvósötös + basszusklarinét)
 Wolfgang Amadeus Mozart: Oboanégyes (oboa, hegedű, brácsa, cselló)
 Wolfgang Amadeus Mozart: Zongoraötös (oboa, klarinét, fagott, kürt, zongora)
 Francis Poulenc: Trio (oboa, fagott, zongora)
 Jan Dismas Zelenka: 6 Szonáta (2 oboa, hegedű, fagott, basso continuo)
 Maurice Ravel: Le Tombeau de Couperin (2 oboa, kis zenekar)

Források

További információk 
 A Sulinet muzsikatára az oboáról
 oboa.lap.hu
 Az oboa applikatúrája (angol)
 The Baroque Oboe – A Study

Nádnyelves hangszerek