alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
740



Események 
 október 26. – sok rombolással és halálos áldozattal járó földrengés sújtja Konstantinápolyt.
 Sevar király és a Dulo nemzetség uralkodásának vége Bulgáriában.
 Canterbury Szent Cuthbert püspöki kinevezése.
 III. Pipin feleségül veszi Laoni Bertradát.
 A Kazár Birodalom áttérése a zsidó vallásra.
 III. León bizánci császár az akroinoni csatában legyőzi és megállítja a terjeszkedő arabokat.

Születések 
Bizonytalan dátum
 Pang, a kínai csan buddhizmus jelentős laikus személyisége (* ?)
 Aurelio, Asztúria Kantábriai-házból származó királya († 774)
 Arno, Salzburg püspöke, majd érseke. Az Avar Kaganátus megdöntése után az ő érseksége alatt indult meg az Alsó-pannoniai grófság keresztény hitre térítése. († 821)
 Reichenaui Waldo, apát, püspök († 814)
 740/730 – Másáalláh ibn Aszari al-Baszri, perzsiai zsidó családból származó asztrológus, al-Manszúr kalifa és utódai tanácsadója († 813 után)

Halálozások 
Bizonytalan dátum
 Æthelwold, Lindisfarne püspöke, szent (* ?)
 Zhang Jiuling avagy Chang Chiu-ling, kínai költő, államhivatalnok, Xuan Zong császár tanácsadója (* 673)
 Zayd ibn Ali, a síiták 5. imámja (* 695)
 Wu Daozi, kínai festő a Tang-dinasztia korában (* 680)
 Meng Haoran, kínai költő a Tang-dinasztia korában (* 689/91)
 Hilderic, Spoleto hercege (* ?)
 Æthelheard, Wessex királya (* ?)
740 körül
 Szent Pharaildis, Gent védőszentje (* 650 körül)
 Acca, a northumberlandi Hexham püspöke (* 660 körül)

8. század
737



Események

Születések

Halálozások 
 március vagy április – IV. Theuderich frank király (* 713)

8. század
735



Események

Születések
 Alcuin angol teológus

Halálozások 
 május 25. – Szent Béda, angol egyházi tanító (* 672 körül)

8. század
734



Események

Születések

Halálozások 
 Bilge kagán, göktürk uralkodó

8. század
I. Bonifác pápa

I. Bonifác vagy Szent Bonifác (), (? – 422. szeptember 4.) volt a 42. egyházfő a keresztény egyház élén. 418. december 28-án kezdhette el pontifikátusát, és haláláig töltötte be hivatalát. Uralkodása eleinte ellenállásba ütközött, majd ezt megoldva neki is a különböző eretnek irányzatok ellen kellett harcolnia.

Élete
Rómában született, és a papi pályán már I. Ince pápa idején nagy tisztelet övezte. Tekintélye akkor teljesedett ki, amikor a pápa Konstantinápolyba küldte Bonifácot. Mindennek ellenére a római zsinat nem választotta meg őt egyértelműen a keresztény egyház élére. A császár, III. Constantius ugyanis nem támogatta Bonifác megválasztását, így Eulalius személyében ellenpápát állítottak. A császár felesége, Galla Placidia azonban Bonifác pártjára állt, és arra kérte férjét, hogy valahogy rendezze a keresztények zavaros helyzetét. Ennek hatására a császár rendeletet adott ki, amelyben mindkét egyházi vezetőt kitiltotta Rómából. A következő húsvétra azonban Eulalius visszatért a szent városba, hogy celebrálja az ünnepi misét. A császári parancsot megszegte, ezért III. Constantius megfosztotta pápai rangjától, és száműzte Róma városából. Így Bonifác egyedül tölthette be az egyházfői hivatalt.

Miután visszaállt a rend Bonifác lefektette azt a szabályt, amely szerint ha a választó zsinaton nem tudnak egyezségre jutni a felek, és két pápát választanak, akkor semmissé kell nyilvánítani a választás eredményét, és új embert kell megtenni a keresztény nyáj élére. Egyházpolitikájában elődei útját folytatta, tehát védelmezte a római központúságot és szembeszállt a pelagianizmussal. Hippói Szent Ágoston egyik eretnekellenes művét neki ajánlotta. 422. szeptember 4-én halt meg. Szentként tisztelik, és ünnepnapját október 25-én tartják.

Művei

Források
 Catholic Encyclopedia
 Enciclopedia Italiana

 Gergely Jenő: A pápaság története

Kapcsolódó szócikkek 
Pápa
Római pápák listája
Római pápák listája grafikusan

5. századi püspökök
Szentté avatott pápák
422-ben elhunyt személyek
Eulalius (ellenpápa)

Eulalius (380 körül – 423) volt az ötödik ellenpápa a keresztény egyház történetében. Fellépése történelmi jelentőségű volt. 418. december 27-én választották meg pápának, és hivatalát 419. április 29-éig viselte. 

Életéről és származásáról szinte semmit nem írnak a krónikák. Mielőtt közel került volna a pápai trónhoz Laterán érseke volt. Megválasztására az adott apropót, hogy a császár, Honorius nem támogatta Bonifácot, aki viszont bizonyosan a legesélyesebb várományosa volt a pápai trónnak. Így a történelemben először történt meg, hogy világi uralkodó avatkozott bele az egyházfő megválasztásába, kilétébe. A hivatalos zsinat napja előtt egy nappal a császár is összehívott egy zsinatot, amelyen a papság egy része Eulaliust választotta meg az egyház élére. A klérus másik része azonban nem ijedt meg a császár választásától, és másnap december 28-án az egyház vezetőjének választották Bonifácot. A császár felesége is Bonifác primátusát támogatta, így Honorius úgy határozott, hogy tartanak egy második zsinatot, és ott döntenek az egyházfő kilétéről. De addig a két jelöltnek el kell hagynia Rómát. Bonifác megtartotta a császár parancsát, de Eulalius húsvét ünnepére visszatért a városba. A császár ezért megfosztotta hivatalától.

419-ben tehát I. Bonifác pápa egyedül ülhetett a pápai trónra. Eulalius nem fordult el az egyháztól és a pápától. Rómából Antiumba száműzték. I. Celesztin pápa idején püspök lett, de szűk egy év múlva, 423-ban meghalt.

Ellenpápák
III. Szixtusz pápa

Szent III. Szixtusz (), (? – 440. augusztus 18.) volt a 44. pápa az egyház történetében. 432. július 31-én választotta meg a római zsinat és egészen haláláig maradt hivatalában. Nevét már tudatosan választotta meg, és így a Sixtus név összefonódott azokkal az egyházfőkkel, akik nagyobb szabású építkezésekbe fogtak. Mindemellett Sixtus nemcsak fizikai értelemben építkezett, hanem az egyházban is rendet teremtett.

Élete
Életéről mindössze csak annyi ismeretes, hogy Rómában született. Nagy tudású és határozott emberként ismerték, viszont nem volt annyira ellene a reformoknak, és nem is volt olyan törtetően fanatikus, mint elődje. Részt vett az Epheszoszi zsinaton, és az utána összeülő krisztológiai vitákat már ő hívta össze. Pontifikátusának egyik legjelentősebb állomása volt ez, mert ezen a gyűlésen sok belső ellentétnek, dogmatikai vitának sikerült végére járni. Jézus isteni és egyben emberi lényében már megegyeztek, azonban Szűz Mária személye körül viták alakultak ki. Egyesek szerint Mária csak az emberi rész anyja lehetett. A viták végén abban állapodtak meg a jelenlévők, hogy Szűz Mária megkapja a görög Theotokos jelzőt, ami istenszülőt jelent. Ezzel elismerték Mária anyaságát mind emberi mind isteni értelemben. Kibékítette Alexandriai Cirillt és a szír püspököket. Megerősítette a thesszalonikéi érsek fennhatóságát Illíria felett, de utalt egyben a pápa elsőbbségére.

Nyolc évig tartó uralkodása alatt a nyugati gótok rombolásai nyomán hatalmas építkezésekbe fogott egész Itáliában. Rómában az Aventinus dombon felépíttette a Santa Sabina templomot. A krisztológiai viták emlékére emeltette a Santa Maria Maggiore templomot.440-ben halt meg. Szentté avatásának ünnepét augusztus 19-én tartják.

Művei

Források
 Catholic Encyclopedia
 Enciclopedia Italiana

 Gergely Jenő: A pápaság története

Kapcsolódó szócikkek 
Pápa
Római pápák listája
Római pápák listája grafikusan

5. századi püspökök
Szentté avatott pápák
A 390-es években született személyek
440-ben elhunyt személyek
Diósgyőri várjátékok

A diósgyőri várjátékokat a miskolci Ifjúsági és Szabadidő Ház 1986 óta évente megrendezi a gyermeknaphoz kötődve, május végén. A diósgyőri vár adottságait kihasználó rendezvény 3–4 napos, rendszerint bábosok produkciói, színházi előadások, nép- és társastánc-bemutatók, mazsorettműsorok, lovas- és íjászbemutatók, versenyek, játszóházak szerepelnek a programban. Ezek köré ilyenkor vásárokat és középkori mesterségek bemutatóit is szerveznek.

A rendezvény ideje alatt folyamatosan látogathatók a diósgyőri vár kiállításai is.

Hasonló rendezvény a minden augusztusban megtartott diósgyőri várnapok (Középkori Forgatag).

Jegyzetek

További információk 
https://diosgyorivar.hu/programok

Miskolc kulturális eseményei
Diósgyőr
IV. Andronikosz bizánci császár

IV. Andronikosz, magyarosan IV. András (,  bizánci császár, a Palaiologosz-dinasztia uralkodója 1376-tól 1379-ig.

Élete 
V. Ióannész fia, Andronikosz 1373-ban fellázadt apja ellen, amikor I. Murád oszmán szultán hűbér fizetésére kényszerítette a Bizánci Birodalmat. Lázadása idején szövetkezett egy saját apja ellen felkelő török szultánfival, ám mindkettejüket leverték. Murád megvakíttatta gyermekét, kérésével ellentétben V. Ióannész viszont csak Andronikosz egyik szemét szúratta ki, és börtönbe záratta. 1376-ban genovai segítséggel kiszabadult és átvette a trónt, azonban azonnal megtámadták a velenceiek, akik 1379-ben megdöntötték hatalmát, és Ióannészt visszahelyezték a trónra. 1385-ben megint fellázadt, de sikertelenül, és hamarosan meghalt.

Középkori bizánci császárok
Palaiologosz-ház
1348-ban született személyek
1385-ben elhunyt személyek
Kós-ház

A ma Kós-háznak nevezett lakóház a miskolci Görgey Artúr utca 32. szám alatt áll.

Története 
A villaépület 1931-ben épült Miskolcon, Imreh Zsigmond festőművész lakóházaként. A műemlék épület terveit Kós Károly, a magyar építészeti formanyelv egyik fontos alakítója tervezte 1928-ban, ma ezért hívják az épületet Kós-háznak. A villát egy kedves munkatársa Erdélyből Miskolcra férjhez menő leányának szánta nászajándékként.

1985-ben, az akkor rossz állapotban lévő épületet Miskolc Város Tanácsa az Építésügyi és Városfejlesztési Minisztériummal történt egyeztetés után megvásárolta és felújíttatta.

Magát a vásárlást a Magyar Építőművészek Szövetsége Észak-Magyarországi Csoportja és a Miskolci Városszépítő Egyesület kezdeményezte, hogy otthonra találjanak benne. 1987-ben az épületet átadták, és amellett, hogy az említett szervezetek székháza lett, állandó várostörténeti (építészettörténeti) kiállítás is nyílt benne.

Leírása 
A kertben villaszerűen szabadon álló ház Miskolcon egyedülálló építészeti stílust képvisel. Lábazata és kerítése nyers terméskőből készült. A népies szecessziós épület jellegzetes elemei a magas tetőzet, a félköríves térbővület és a faragott fadíszítések. Egyediek a tetőn a hófogók. Miskolc több épületéhez hasonlóan (Deszkatemplom) az erdélyi építészetből vett elemek mutathatók ki rajta. Görgey utcai homlokzatát részben vadszőlő futotta be, Mikes Kelemen utcai, déli homlokzata eredeti állapotában tekinthető meg.

Források 
 
 

Magyarország szecessziós építményei
Miskolc 20. századi építményei
Miskolc műemlékei
Magyarország lakóházai
VII. Ióannész bizánci császár

VII. Ióannész Palaiologosz, magyarosan VII. János (), (Konstantinápoly, 1370. december 18. – Szaloniki, 1408. szeptember 22.) bizánci császár 1390-ben néhány hónapig. 1399-től 1402-ig a birodalom régensse volt.

Élete 
V. Ióannész unokája eredetileg nem örökölhette volna a trónt apja, IV. Andronikosz lázadása miatt, ám ő mégis megragadta a hatalmat 1390-ben. Mindössze hat hónapig uralkodott, ugyanis nagyapja velencei és török segítséggel visszatért, azonban már a következő hónapban meghalt. Örököse, II. Manuél igyekezett kiegyezni VII. Ióannészsal, nehogy ismét polgárháború robbanjon ki. Ekkor Ióannész elismerte Manuélt császárnak, ám csak azzal a kikötéssel, hogy még rövid országlása alatt megkoronázott fia, V. Andronikosz fogja örökölni halála után a trónt.

1399-ben az Oszmán Birodalom megtámadta a Bizánci Birodalmat, mire a császár elmenekült, hogy nyugaton keressen segítséget, és Ióannészt régensként hagyta Konstantinápolyban. Ő a csodában bízva egészen 1402-ig védelmezte a birodalmat, amikor az bekövetkezett: Timur Lenk mongol csapatai szétzúzták az oszmán erőket az ankarai csatában, és még I. Bajazid szultán is fogságba esett. Ezután a törökök a Bizánci Birodalommal baráti viszony kiépítésére törekedtek.

Ióannész jutalmul megkapta a Márvány-tenger addig törökök által megszállva tartott ázsiai partvidékét és Thesszalonikét az Égei-tenger partján. II. Manuél hazatértekor átadta neki a hatalmat, és 1408-ban bekövetkezett haláláig békében élt, mint Thesszaloniké kormányzója. Fia, V. Andronikosz tíz évvel Ióannész előtt hunyt el, így II. Manuél fiai örökölték a trónt.

Középkori bizánci császárok
1370-ben született személyek
1408-ban elhunyt személyek
II. Manuél bizánci császár

II. (Palaiologosz) Manuél, magyarosan II. Mánuel (),  bizánci császár 1391-től haláláig.

Élete 
V. Ióannész kisebbik fia, a bitorló IV. Andronikosz öccse, Manuél, apja halálakor éppen I. Bajazid szultán fogságában raboskodott Bursában. Hamarosan elmenekült, de szinte azonnal török ostromzár vette körül Konstantinápolyt, ugyanis az, hogy az oszmánok 1396-ban legyőzték a keresztény lovagokat Nikápolynál, nem jelentette, hogy a görög főváros is kezükbe került. A császár személyesen indult útnak, hogy segítséget kérjen, közben a Bizánci Birodalom védelmét unokaöccsére, VII. Ióannészra bízta. Járt Itáliában, Franciaországban, Angliában és a német területeken, de sikert sehol sem ért el. 

Míg ő Európát járta, VII. Ióannész hősiesen védte Bizáncot, és a törökök vele szemben sem értek el eredményt. Mindemellett csak Timur Lenk 1402-ben aratott ankarai győzelme és I. Bajazid 1403-ban bekövetkezett halála után lélegezhetett fel valamelyest a birodalom. A császár a következő szultánnal, I. Mohameddel baráti viszonyt ápolt, viszont 1422-ben II. Murád megint megostromolta a fővárost, és Manuél halála előtt röviddel a Bizánci Császárságot rendszeres sarc fizetésére kötelezte.

II. Manuél termékeny szerző volt: sok teológiai, retorikai és költői művet alkotott, illetve kiterjedt levelezést folytatott.

Leghíresebb mondata (7. dialógusban, 1425-ből), amelyet XVI. Benedek pápa 2006. szeptember 12-én idézett egy, a Regensburgi Egyetemen tartott előadáson, és amely nagy felháborodást váltott ki az iszlám világban: "Vizsgáld meg, hogy vajon mi újat hozott Mohamed, és meglátod, hogy csak gonosz és embertelen dolgokat, mint azt a parancsolatot is, hogy hitét kard által terjesszék."

Helena Dragas szerb hercegnőtől hét fia született, akik közül a második, Ióannész és az ötödik, Kónsztantinosz trónra is lépett. Ez utóbbi volt az utolsó bizánci császár.

Jegyzetek

Kapcsolódó szócikkek 
 Bizánci irodalom
 Patrologia Graeca

Középkori bizánci császárok
Középkori görög költők, írók
Palaiologosz-ház
1350-ben született személyek
1425-ben elhunyt személyek
VIII. Ióannész bizánci császár

VIII. Ióannész Palaiologosz, magyarosan VIII. János (),  bizánci császár 1425-től haláláig.

Élete 
Miután a trónörökös, Mikaél 1406-ban meghalt, Ióannész követte apját, II. Manuélt a konstantinápolyi trónon 1425-ben. Hogy biztosítsa országát a törökökkel szemben, a pápához látogatott, és felajánlotta a két egyház egyesítését. Ezt valóban ratifikálták 1439-ben Firenzében, ám a terv elbukott. A császárt itáliai útján elkísérte Jeórjiosz Jemisztósz Plíthon, újplatonista gondolkodó, aki döntő hatást gyakorolt Nyugat-Európában a reneszánszra. A császár megfelelő intézkedéseivel megvédte Konstantinápolyt a törökökkel szemben, amikor 1432-ben II. Murád oszmán szultán ismét megostromolta a fővárost. 

VIII. Ióannész háromszor nősült: első felesége I. Vaszilij moszkvai nagyfejedelem leánya, Anna volt (1414), a második pedig Montferrati Zsófia (1421), harmadszorra pedig Komnénosz Mária trapezunti császári hercegnőt vette feleségül, IV. Alexiosz trapezunti császár egyik lányát 1427-ben, aki ugyan 1439-ben, még VIII. János életében a többi feleséghez hasonlóan szintén meghalt, de a császár már nem nősült újra, bár egyiküktől sem született gyermeke. Így aztán a trónon a halála (1448) után  az idősebb öccse, az általa kijelölt XI. Kónsztantinosz követte a trónra szintén áhítozó fivére, Demetriosz ügyeskedése és nyílt felkelése ellenére.

Középkori bizánci császárok
Palaiologosz-ház
1392-ben született személyek
1448-ban elhunyt személyek
XI. Kónsztantinosz bizánci császár

XI. (Boldog) Kónsztantinosz, olykor XII. Kónsztantinosz, magyarosan XI. Konstantin (,  az utolsó bizánci császár (1449–1453).

Élete 
Kónsztantinosz II. Manuél és Jelena Dragaš szerb hercegnő nyolcadik gyermeke volt a tízből. Gyermekkorát Konstantinápolyban, szülői felügyelet alatt töltötte. 1443-ban Morea deszpotésze (azaz a Peloponnészoszi-félsziget helytartója) lett. Kétszer nősült: először az epiruszi olasz despota lányát, majd annak hirtelen halála után Leszbosz genovai urának gyermekét vette feleségül, azonban ő is meghalt, mielőtt gyermeket szülhetett volna férjének.

Amikor meghalt VIII. Ióannész, trónviszály robbant ki Kónsztantinosz és öccse, Démétriosz között, amelynek eldöntésére II. Murád szultánt kérték fel. Ő 1449-ben Konstantint tette a trónra, aki a bizánci–török kapcsolatok javítása érdekében megpróbálta feleségül venni távoli rokonát, II. Murád özvegyét, de nem járt sikerrel, mert az új szultán, a Hódító melléknévvel felruházott II. Mohamed el akarta foglalni Konstantinápolyt. A császár minden eszközt megragadott, hogy valamiféle katonai segítséget kapjon, ennek érdekében még a katolikus és ortodox egyházak egyesülését is kimondta 1452-ben. Ezzel azonban maga ellen hangolta alattvalóinak többségét. Miniszterét és hadvezérét, Lukasz Notarasz nagyherceget is veszélyesen eltávolította önmagától.

Az ostrom megkezdése előtt II. Mohamed szultán felajánlotta Kónsztantinosznak, hogy zavartalanul uralkodhat Moreában, ő azonban a hősi halált választotta. Az ostrom ellen, a falakon harcolva érte a halál. A győztes törökök napokig lándzsára tűzve hordozták levágott fejét. Később méltó temetést kapott. Egyes ortodoxok szentként tisztelik, noha hivatalosan nem avatták azzá. (Bővebben lásd: Konstantinápoly eleste.)

Bár Konstantinápoly elestével a Bizánci Birodalom megszűnt, a Kr. e. 753-ban alapított Római Birodalom nem ekkor tűnt el végleg. A moreai Münsztra városát és környékét Konstantin fivére, Tamás 1460-ig tartotta, míg a negyedik keresztes hadjárat óta létező Trapezunti Császárságot 1461-ben foglalták el az oszmánok.

Jegyzetek

Források

Louis Bréhier: Bizánc tündöklése és hanyatlása. I-II. kötet. 1997. 

Középkori bizánci császárok
Palaiologosz-ház
Bizánci szentek, boldogok
1405-ben született személyek
1453-ban elhunyt személyek
Morea despotái
Csatában elesett uralkodók
Alibunár

Alibunár (szerbül Алибунар / Alibunar, németül Alisbrunn) városi jellegű település és község (járás) Szerbiában, a Vajdaságban, a Dél-bánsági körzetben.

Fekvése 
Pancsovától 36 km-re északkeletre fekszik.

A község települései 

A községhez Alibunáron kívül még kilenc település tartozik (zárójelben a szerb név szerepel):
 Alibunár (Алибунар / Alibunar)
 Ferdinándfalva (Нови Козјак / Novi Kozjak)
 Ilonc (Иланџа / Ilandža)
 Kevedobra (Добрица / Dobrica)
 Keviszöllős (Селеуш / Seleuš)
 Nagykárolyfalva (Банатски Карловац / Banatski Karlovac)
 Petre (Владимировац / Vladimirovac)
 Temesmiklós (Николинци / Nikolinci)
 Újsándorfalva (Јаношик / Janošik)
 Végszentmihály (Локве / Lokve)

Nevének eredete 
Neve a török Ali Binar (= Ali kútja) helynévből való.

Története 

Alibunár a török hódoltság alatt keletkezett. Nevét 1695-ben említik először Ali Binar néven.

1695-ben hódoltság végén, II. Musztafa szultán hadával együtt átvonult a településen is, és itt megpihenve Lippa felé vette útját.

1717-ben, a hódoltság utáni első összeíráskor 32 lakott házat számoltak itt össze. Az 1723-1725. évi gróf Mercy-féle térképeken is a lakott helyek között szerepelt.

1768-ban II. József császár délmagyarországi körútjában május 17–18-án Temesvárról Alibunárra jött és itt is éjszakázott, másnap, az alibunári és illáncsai mocsarak megtekintése után, tovább folytatta útját Tomasovácra (Tamáslaka).

1768-1773-ban, a szerb és a német Határőrvidék szervezésekor, a határőrök birtokába került s a Határőrvidék feloszlatásáig századszékhely volt.

1848. december 12-én Damjanich János, a későbbi honvédtábornok, 2500 emberével fényes győzelmet aratott itt a Suplikácz István szerb vajda vezérlete alatt álló szerb felkelőkön. A véres ütközetben a felkelők odahagyva egész felszerelésüket és poggyászukat, Pancsova felé menekültek, míg Damjanich, győztes honvédjeivel, Tomasovác felé vette útját. A küzdelem alatt az egész helység lángba borult s ekkor égett el a két görögkeleti egyház irattára is.

A Határőrvidék feloszlatásakor, 1872-ben, Torontál vármegyéhez csatolták, és az alibunári, a dobricai, illáncsai századokból, valamint a Petrovoszello helységből alakított Alibunári járás székhelye lett.

1910-ben 4512 lakosából 267 fő magyar, 335 fő német, 2717 fő román, 1166 fő szerb, 15 fő szlovák, 1 fő horvát, 2 fő egyéb anyanyelvű volt. Vallási tekintetben 506 fő római katolikus, 5 fő görögkatolikus, 20 fő református, 28 fő ág. hitv. evangélikus, 3884 fő görögkeleti ortodox, 8 fő unitárius, 38 fő izraelita, 14 fő egyéb vallású. A lakosok közül 2111 ember tudott írni és olvasni, továbbá 705 lakos tudott magyarul.

Népesség

Demográfiai változások

Etnikai összetétel

Jegyzetek

Források 
 Reiszig Ede: Torontál vármegye
 A magyar Szent Korona országainak 1910. évi népszámlálása. - Bp., 1912.

További információk 

 Alibunár község hivatalos honlapja
 Alibunár története 

A Dél-bánsági körzet települései
Torontál vármegye települései
Elemér (település)

Elemér (1899-ig Német-Elemér és Szerb-Elemér, szerbül Елемир / Elemir, németül Elemer) falu Szerbiában, a Vajdaságban, a Közép-bánsági körzetben. Korábban két község, Alsó- (vagy Német-) és Felső- (vagy Szerb-) Elemér volt.

Fekvése 
Nagybecskerektől 10 km-re északnyugatra fekszik, közigazgatásilag hozzá tartozik.

Története 
Első lakói Bácskából idemenekült szerbek voltak, akik a török kincstári földön, az el-emírjén telepedtek le, innen a falu Elemirje neve.

1796-ban németek telepedtek le, akik a szerbekkel nem fértek össze, és kettéválasztották a községet Felső- és Alsóelemérre. Egykori birtokosa Kiss Ernő honvéd tábornok aradi vértanú, akinek testét az általa 1846-ban építtetett templom kriptájában helyezték el, amit többször kifosztottak.

A Kiss-család kastélyát 1936-ban bontották le.

1910-ben Alsóelemérnek 1011, többségben német lakosa volt, jelentős magyar kisebbséggel. Felsőelemérnek 3440 lakosából 3075 szerb, 195 német és 121 magyar volt. A trianoni békeszerződésig Torontál vármegye Nagybecskereki járásához tartozott. 2002-ben 4690 lakosából 4158 szerb, 93 magyar volt.

Elemér ma egyike azoknak a helységeknek, amelyeket az úgynevezett petróleum korszak jövedelme és a mezőgazdaság tart életben. Itt futnak össze a szerbiai kőolajvállalat vezetékei, és innen továbbítódik a pancsovai illetve az újvidéki finomítókhoz a bácskai és bánsági lelőhelyeken kibányászott "fekete arany", azaz kőolaj. A mai fogyasztási arányok mellett az itt nyert kőolaj még a hazai szükségleteket sem elégíti ki, ám a lelőhelyek - Szerbia egyedüli kőolajforrásaként - továbbra is jelentősek.

Népesség

Demográfiai változások

Etnikai összetétel

Híres emberek 
 A katolikus templom családi kriptájában helyezték nyugalomra Kiss Ernő honvéd altábornagy, aradi vértanú hamvait.
 Itt hunyt el 1862. január 17-én báró Piret de Bihain Lajos altábornagy, császári és királyi kamarás
 Itt hunyt el 1879. július 18-án Balás Frigyes, író.
 Itt született 1921. szeptember 1-jén Pásztor László, az Amerikai Magyarok Országos Szövetsége alapítója.

Galéria

Jegyzetek

További információk 
 Elemér története 

A Közép-bánsági körzet települései
Apatin

Apatin (szerbül Апатин / Apatin, németül Abthausen) város és község Szerbiában, a Vajdaságban, a Nyugat-bácskai körzetben.

Fekvése 
Zombortól 15 km-re délnyugatra, a Duna bal partján fekszik.

A község települései 

A községhez Apatinon kívül még négy település tartozik (zárójelben a szerb nevük szerepel):
 Bácskertes (Купусина / Kupusina) 
 Bácsszentiván (Пригревица / Prigrevica) 
 Szilágyi (Свилојево / Svilojevo)
 Szond (Сонта / Sonta)

Nevének eredete 
Neve a magyar apáti (= apát birtoka) szóból származik.

Története 
Apatin helyén a 11. században egy nagyobb birtoktest volt, melyet Dávid herceg 1090 körül a tihanyi apátságnak adott 5 háznéppel, 3 eke földdel és 5 halastóval együtt.

1337-ben a birtoktest egy másik részét, azt, „ahol a nagy árok végződött”  I. László király a bátai apátságnak adta, ekkor Apatti néven említik.

Apatin északi részén egy nemes falu alakult ki Aranyán néven, mely a Csemely nemzetség tagjainak birtoka volt, míg a déli Apossal szomszédos része 1401-től Aposaranyán néven szerepelt. Aranyán egy részén besenyők lakhattak, ezért egy időben Aranyánt Besenyőnek nevezték.

Ez a jelentékeny helység a fennmaradt határleírás szerint a Nagyárok, Papi, Apos, a Duna és a bátai apátság földje között feküdt, tehát a mai Apatin területén.

Határában kezdődik a Bácsföldvárig húzódó római sánc. Egykori várát 1453-tól említik, ekkor a kalocsai érsekségé volt. A vár a török időkben pusztult el, nyoma sem maradt. A török időkben elnéptelenedett települést a 18. században württembergi németekkel telepítették be.

1910-ben 13 136 lakosából 11 661 német és 1067 magyar volt. A trianoni békeszerződésig Bács-Bodrog vármegye Apatini járásának volt a székhelye.

1941-ben visszakerült Magyarországhoz. A várost a szerb partizánok 1944. október 24-én bevették, majd az év végén onnan 2400 személyt hurcoltak szovjet munkatáborokba. 1945. március 11-én a város csaknem egész lakosságát, mintegy 8000 embert a gádori és a körtési szerb haláltáborba hajtották, ahol sokan éhen haltak. Azután likai szerbeket költöztettek a kitelepített németek helyébe.

Népesség

Demográfiai változások

Etnikai összetétel (2011)

Híres szülöttei 
 Caspar Fischer (1772–1829) orgonaépítő
 Johann Fischer (1810–1839) orgonaépítő
 Pártos Gyula (1845–1916) építész
 Kék Lajos (1854–1909) ügyvéd, országgyűlési képviselő
 Mihályi József (1889–1978) precíziós műszerész
 Ábrahám Pál (1892–1960) világhírű operett- és filmzeneszerző, karmester
 Sinkó Ervin  (1898–1967) forradalmár, költő, író
 Terray Barnabás (1919–1991) bölcsész, irodalmár
 Kiefer Ferenc (1931–2020) nyelvész, a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja
 Szűcs Lajos (1943–2020) labdarúgó
 Pásty Júlia (1944) írónő

Képek

Jegyzetek

Források 
 Györffy György: Bodrog vármegye
 Karácsonyi János: A magyar nemzetségek a XIV. század közepéig. I-III. Budapest, 1900–1904

További információk 

 Apatin község hivatalos honlapja
 Apatin turisztikai honlapja
 Apatin története 

A Nyugat-bácskai körzet települései
 
Duna menti települések
Bács-Bodrog vármegye települései
Bácsfeketehegy

Bácsfeketehegy (szerbül Фекетић / Feketić, németül Feketitsch / Schwarzenberg) falu Szerbiában, a Vajdaságban, az Észak-bácskai körzetben. Ma a bácskai magyar református püspökség székhelye.

Fekvése 
Topolyától 20 km-re délre a Bács-ér (más néven: Kanyarodó, Krivaja-patak) mellett fekszik. Közigazgatásilag Kishegyeshez tartozik.

Története 
1466-ban Fekethegyhaz néven említik, mint a Marótiak birtokát. 1580-ban már Feketehegy néven szerepel, majd 1652-ben a török összeírásban Feketicsként tűnik fel. Lakossága a török időkben elpusztult, a kulai uradalom pusztája volt. 1785-ben református kunhegyesi és tiszaburai magyarokkal telepítették újra. Az 1820-as évektől a szomszédos Szeghegyről németek költöztek be a faluba, akik rövidesen a falu lakosságának harmadát tették ki. 1849 januárjában a honvédek védtelenül hagyták Bácska ezen részét, ezért a falu lakossága félve a megtorlásoktól menekülni volt kénytelen. Ezt Mária-napi futás-nak nevezték. (1849. január 23.) Részben a környékbeli magyar települések, illetve Kiskunhalas és Soltvadkert fogadta be a menekülő lakosságot. A visszamaradt nemzetőrök mind egy szálig elestek, a falu református lelkésze Berhidai Keresztes József is mártírhalált halt. Megmaradt lakossága csak a fegyverletétel után merészkedett vissza a porig égetett faluba.

A falut 1896-ban érte el a vasút, a Bácsfeketehegy–Palánka vonallal kapcsolódott be az országos forgalomba.

1910-ben 5844 lakosából 3799 magyar és 2020 német volt. A trianoni békeszerződésig Bács-Bodrog vármegye Topolyai községéhez tartozott. A második világháború után a német lakosságot elűzték, helyükre főleg montenegróiak érkeztek.

Demográfiai változások

Etnikai összetétel

Híres bácsfeketehegyiek 
 Szilády János (1839–1889) református lelkész
 Kozma Béla (1908–1996) meteorológus
 Jeges Károly (1908–1998) pedagógus
 Margit István (1960–) szerkesztő, producer, fordító
 Zoran Spišljak (1965–) labdarúgó, ezt követően edző több walesi és magyar csapatnál
 Itt szolgált Kunszt Károly somorjai kántortanító, vadász, preparátor, ornitológus
Itt született Pásztor Sándor, a Debreceni Egyetem Hallgatói Önkormányzat Egyetemi Kollégiumi Bizottság elnöke (2019-2022)

Jegyzetek

Források 
Fényképek Bácsfeketehegy múltjából és jelenéből I-II. (2012–2013)
 Kórizs József – Sárközi Ottilia: Fényképek Bácsfeketehegy múltjából és jelenéből III. (2014)

További információk 

 Bácsfeketehegy honlapja
 A Vajdaság települései és címerei – Bácsfeketehegy

Bács-Bodrog vármegye települései
Kishegyes
Bánmonostor

Bánmonostor (szerbül Баноштор / Banoštor) falu Szerbiában, a Vajdaságban, a Dél-bácskai körzetben, Belcsény községben.

Fekvése 

Szerémségben, a Duna jobb partján fekszik, a Tarcal-hegység északi lejtőin. A település a Dunán keresztül komppal össze van kötve a bácskai oldalon fekvő Begecs faluval. Újvidéktől 28 km-re távolságra van.

Története 
1198-ban Keu néven említik először. Bencés monostora már a 12. században létezett. 1229-ben Ugrin kalocsai érsek itt alapította meg a szerémi püspökséget. A település a tatárjárásban elpusztult. 1309-ben Monasterium Bani néven szerepelt egy oklevélben. Brunszvik-kastélya korábban a szerémi püspökség várkastélya volt, és már a 15. században állott.

1910-ben 1137, többségben szerb lakosa volt, jelentős német kisebbséggel. A trianoni békeszerződés után a Szerb-Horvát-Szlovén Királyság része lett, előtte Szerém vármegye Újlaki járásához tartozott.

Népesség

Demográfiai változások

Etnikai összetétel

Jegyzetek 

A Dél-bácskai körzet települései
Beresztóc

Beresztóc (1898-ig Bresztovácz, szerbül Банатски Брестовац / Banatski Brestovac, németül Rustendorf) falu Szerbiában, a Vajdaságban, a Dél-bánsági körzetben. Közigazgatásilag Pancsova községhez tartozik.

Fekvése 
Pancsovától 20 km-re délkeletre, a Duna bal partján fekszik.

Népesség 
1910-ben 3782 lakosából 44 fő magyar, 2379 fő német, 11 fő román, 1 fő horvát, 1306 fő szerb, 11 fő egyéb anyanyelvű volt. Ebből 2385 fő római katolikus, 2 fő görögkatolikus, 3 fő református, 29 fő ág. hitv. evangélikus, 1326 fő görögkeleti ortodox, 7 fő izraelita vallású volt. A lakosok közül 2148 fő tudott írni és olvasni, 583 lakos tudott magyarul.

Demográfiai változások

Etnikai összetétel

Jegyzetek

További információk 
 Beresztóc története 

A Dél-bánsági körzet települései
Torontál vármegye települései
Plaza de soberanía

A Plaza de soberanía (magyarul Szuverén terület) különleges spanyol kormányzati területek a Földközi-tenger afrikai partvidékén, Marokkó északi tengerpartja közelében. A területek közvetlenül a madridi kormány irányítása alatt állnak, és – akárcsak Spanyolország tartományai – az Európai Unió részei, a hivatalos fizetőeszköz itt is az euró.

Részek 
A szuverén területek a következők (zárójelben a terület megszerzésének éve):

 Ceuta, ma autonóm közösség
 Melilla, ma autonóm közösség
 Islas Chafarina (részei: Isla del Congreso, Isla de Isabel II és Isla del Rey; 1847) 
 Peñón de Alhucemas (részei: Isla de Mar és Isla de Tierra; 1559) 
 Peñón de Vélez de la Gomera félsziget (1508)
 Isla de Alborán
 Petrezselyem-sziget (Isla del Perejil, arabul Lejla; 1668)

Ez utóbbi sziget, mely Ceutához közel található, vitatott státuszú: többször volt ütközőpont Marokkó és Spanyolország között 2002-ben, jelenleg „senkiföldje”, de mindkét ország igényt tart rá.

Marokkó 1956-os függetlenné válásakor a szigetek megmaradtak spanyol fennhatóság alatt, bár maga a terület Marokkó partjainál helyezkedik el.

Egykoron ehhez a területhez tartozott Ceuta és Melilla is, de ezek a városok jelenleg autonóm város ranggal rendelkeznek, ami ugyan nem olyan magas rang, mint a többi tartomány autonómiája, viszont magasabb, mint a szigetek rangja.

Csak Peñón de Alhucemas lakott terület, de a szigeteken több katonai támaszpont is található, néhány száz fős katonasággal.

Spanyolország közigazgatása
Afrika országai
Hejő

A Hejő patak a Bükk-vidék keleti részén, Miskolctapolca területén ered, és a Sajóval majdnem párhuzamosan folyik délkeleti irányban. Körülbelül 40 kilométer után, Polgár alatt ömlik a Tiszába. A folyóba való betorkolásától egész hosszában, valamennyi mellékvizével együtt horgászható. Területe: 13,2 ha. Alapvízhozamát a tapolcai hideg és langyos karsztforrások adják, völgyben a sokéves átlag csapadékmennyiség 600 milliméter. Halak: ökle, csuka, ponty. Az utóbbi évek folyamán vízhozama jelentősen csökkent. Legnagyobb mellékága a Kulcsár-völgyi-patak (20 km; 70 km2; 0,13 m3/s)

A patak nevét, amely a jégkorszaki folyók és patakok által lerakott kavicsüledékes síkságon halad át, korábban hat, a partján épült önálló község viselte. Ma már csak öt (Hejőbába, Hejőkeresztúr, Hejőkürt, Hejőpapi, Hejőszalonta), mert Hejőcsaba Miskolccal egyesülve, önálló közigazgatási egységként megszűnt. Hejőcsabát a Hejő választja el Miskolc Görömböly nevű városrészétől.

Neve elhomályosult szóösszetételből áll, előtagja a „meleg, melegség” jelentésű hő, hejő, hév, utótagja a régi magyar jó, azaz „folyó” szóból keletkezett. Völgyének egykor égeresekkel, forráslápokkal övezett táján már az Árpád-korban is parkerdőt alakítottak ki az itt megtelepült szerzetesek.

Az 1965 és 1990 közti városcímer négy hullámvonalából az egyik a Hejőt jelképezi.

Jegyzetek

Források

A Bükk-vidék patakjai
Borsod-Abaúj-Zemplén megye patakjai
Miskolc földrajza
Bódva

A Bódva (szlovákul Bodva) folyó Szlovákiában, a Gömör–Szepesi-érchegység déli lejtőjén ered, a Kassa-környéki járás területén egy nagy kanyart ír le, majd Hidvégardónál (a 2614-es út hídjánál) lépi át a magyar határt; Szendrő és Edelény érintésével Boldva község után ömlik a Sajóba. Hossza: 113 km (más adatok szerint 110,7 km), melyből a magyar szakasz 64,6 km. A meder átlagos esése: 83,8 cm/km,  azaz a magyarországi folyók közül a legmeredekebb. Szélessége: 8-14 méter. A víz átlagos sebessége: 2–4 km/h, mélysége: 0,5–1 méter. Árvízi vízhozama: 80,0 m³/s. Közepes vízhozama a torkolatnál 6,92-9 m3/s.

Vízgyűjtő területe 1727,3 (más adatok szerint 1730) km², legfontosabb mellékfolyói az Ida (51,8 km; 381,6 km2; 1,82 m3/s), a Jósva (16,4 km; 136,8 km2; 0,831-1,2 m3/s) és a Rakaca (36,3 km; 236,2 km2; 0,55-0,691 m3/s). Vize az év csapadékosabb hónapjaiban evezésre alkalmas, számos vízitúrát szerveznek rajta. A folyó hazai szakaszán bizonyítottan mintegy 35 halfaj él, az uralkodó halfaj a rózsás márna, fejes domolykó, valamint keszegfélék és az utóbbi évek telepítéseiből  még a pisztráng is megtalálható benne . Az alsó szakaszon gyakori még a csuka is.

A Bódva a régi időkben hadi út, békeidőben kereskedelmi útvonal volt. Vizében magas a karbonáttartalom, köszönhetően a mészkőhegységeknek, amelyek mellett elfolyik. Ezen a területen számos barlangot is kialakított az elmúlt évezredekben. A bódvarákói Rákóczi-barlangban is találtak összefüggést a folyó vízszintje és a barlangban található tó vízszintmozgása között.

Az Aggteleki Nemzeti Park két részét is a Bódva sűrűn lakott völgye választja el egymástól.

Forrás, geológia, geormorfológia 
A Bódva Stósz település délnyugati részén ered, a Volovec-hegységben, kb. 982 méter magasságban. A szlovák-magyar határig 813 méter szintkülönbséget küzd le. Stósz határában felveszi a Stószi-patakot, majd keleti irányba tart. Mecenzéf és Jászó után folyása hirtelen déli irányt vesz, keresztülfolyik Szepsin, majd Péder határában váratlanul nyugati irányt vesz. Itt egy részen a folyó új mederben folyik, a régi a mai napig kivehető. Ez a szakasz Torna határáig tart, ahol összefolyik a Torna-patakkal, majd Bódvavendéginél délnyugati irányba fordul, és átlépi a szlovák-magyar államhatárt. Perkupáig tartja ezt az irányt, ahol élesen délnek fordul, majd Boldvánál a Sajóba torkollik.

Mellékvizei 
A Bódva mellékvizei a következők: Jósva, Damaki-patak, Balajti-patak, Abodi-patak, Szuhogyi-patak, Rakaca-patak, Rét-patak, Telekes-patak, Vízvölgyi-patak, Ménes-patak, Vecsem-patak, Juhász-patak, Kecső-patak, Stószi-patak (Szlovákia), Ida (Szlovákia), Ziliz-patak és az ebbe torkolló Hangács-patak.

Települések a folyó mentén 
Stósz (Štós), Mecenzéf (Medzev), Jászó (Jasov), Szepsi (Moldava nad Bodvou), Torna (Turňa nad Bodvou), Bódvavendégi (Hosťovce), Hídvégardó, Komjáti, Bódvarákó, Perkupa, Szalonna, Szendrő, Szendrőlád, Edelény, Boldva.

További információk 

 A Bódváról röviden
 Túrajavaslat
 A Bódvavölgyi Gazdaságfejlesztő Alapítvány
 Bódvarákó és környéke látnivalói

Szlovákia folyói
A Sajó mellékfolyói
Magyarország folyóvizei
Szuburbanizáció

A szuburbanizáció a városszéli területek és a városkörnyék népességgyarapodásának a folyamata, amelynek során a város belső területein élők egy része a város szélére, vagy környékére költözik, illetve az ország más területeiről bevándorlók nem a város belső területeire, hanem az elővárosokba, a városkörnyéki településekre költöznek, rendszerint a jobb környezeti viszonyok, és az elérhető ingatlanárak, esetleg adminisztratív szabályok függvényében. A szuburbanizáció a városszétfolyás, és a napi ingázás jelenségének egyik fő okozója.
Tágabb értelmezésben: az a folyamat, amikor először a népesség, később az ipari termelés és a szolgáltatások kiáramlanak a szuburbán térbe (a város környékére).

A folyamat kiváltó okai 

A 20. század elejétől a városi lakosok mobilabbakká váltak: előbb az Amerikai Egyesült Államokban, később Európában és más földrészeken is egyre több gépkocsi állt rendelkezésre illetve került a polgárok tulajdonába. Ennek következtében már nem a városok központjában, hanem attól egyre nagyobb távolságokra költözhettek az emberek, mivel a külterületeken vagy az agglomerációban:
 olcsóbbak a telekárak, így nagyobb lakótér szerezhető meg ugyanannyiért,
 a belvárosi zsúfoltság, a zaj és egyéb környezeti ártalmak nincsenek vagy csekélyebb mértékben vannak jelen,
 a gazdagabb középrétegek vagy szabadon szervezik munkaidejüket vagy a személygépkocsi révén csökkentik a munkahelytől távolabbi lakás hátrányát.

A folyamat ellentmondásai 

A szuburbanizációs folyamat révén csökken a különbség a külvárosok és a város környéki települések illetve a város között. A közszolgáltatások ezekre a területekre is kiterjednek és az érintett terület eredetileg mezőgazdaságból élő lakossága helyébe a szolgáltatásban dolgozók lépnek, néha mint lakosok is.

A folyamat hátránya az épített környezetnek korábban érintetlen vagy kevésbé érintett területekre való benyomulásában, a városszétfolyásban áll. A zsúfolt belváros mellett lassanként a városba vezető utakon is lelassul vagy telítődik a forgalom.

Források 
 Szuburbanizáció - Társadalomföldrajz Sulinet Tudásbázis
 Bajnóczy Péter: A szuburbanizáció motivációi Magyarországon Földrajzi Konferencia, Szeged, 2001
 Timár Judit: Elméleti kérdések a szuburbanizációról

Településtudomány
Közigazgatás
Szociológiai fogalmak

ru:Урбанизация#Субурбанизация
Forgalmi rendszám

A forgalmi rendszám, röviden csak rendszám a közúti járműveket a forgalomban egyedien azonosító alfanumerikus karaktersorozat, amelyet a járművekre kihelyezett rendszámtábla is megjelenít. A rendszámtábla a jármű hátulján mindenhol kötelező, de sok helyen az elejére is fel kell szerelni.

Tulajdonságai 

A rendszámot használják a gépjármű azonosítására mindenféle közlekedési szabálysértés, illetve bűncselekmény esetén és egyéb, közlekedéssel, gépjárműtartással kapcsolatos adminisztráció kapcsán.

Mivel a rendszám megváltozhat (például a rendszámtábla elvesztése esetén), ezért még az alvázszámot is ellenőrzik a jármű egyértelmű azonosításakor.

A rendszámtáblák többfélék lehetnek, vannak szabványméretbeli és adott járműkategóriára vonatkozó különbségek. Például Európában a szélesebb (520×110 mm) szabvány van használatban, míg az USA-ban zömökebb (300×150 mm) a táblák mérete. Egy szabványon belül is lehetnek variációk, például az európai szabványméret a széles tábla mellett ismer zömökebb verziót is, ami helytakarékosság miatt főleg tehergépkocsik és utánfutók hátulján szokott helyet kapni. A motorkerékpárokra hasonló, de ennél kisebb formátum van használatban, emellett előfordultak öntapadós matricaváltozatú táblák is, főleg sportkocsik elején. A modern rendszámtáblák fényvisszaverő réteggel is be vannak vonva.

A táblák vagy azok karaktereinek színe is változhat szabványon belül, a jármű státuszára, funkciójára, vagy forgalombahelyezési körülményeire vonatkozólag (bérfuvarozás, kölcsönzői jármű, lassú jármű, mezőgazdasági jármű, környezetbarát jármű stb.). A táblákon gyakran az adott ország vagy régió felségjele, esetleg címere is szerepel. Több országban a rendszámtáblán elhelyezett matrica igazolja, hogy a gépkocsi átesett a kötelező műszaki vizsgákon, és szabályosan van forgalomba helyezve. Néhány rendszámtábla az adott környék valamely sajátosságát viseli magán, például egy jellegzetes állat formáját jeleníti meg, vagy valamilyen helyi jellegzetességgel dekorált. Egyedi rendszámtáblák legyártására is van lehetőség, ahol a karakterek valamilyen egyértelmű feliratot jelenítenek meg, legtöbbször kereszt vagy vezetéknevet.

Érdekességek 

 A világ első rendszámát a párizsi rendőrség adta ki 1893-ban.
 A rendszámtábla hagyományosan fémből készült, de már az Európai Unió egyre több tagállamában műanyagból gyártják (például Franciaország, Nagy-Britannia stb.).
 Magyarországon a trolibuszok kizárólag pályaszámot kapnak, mert gumikerekes vasúti járműnek számítanak.
 A motorkerékpárokon sokáig elöl is használtak rendszámot. A sárvédő tetején, a menetiránnyal párhuzamosan álló fémlemez azonban szemből nem látszott, viszont súlyos sérülést okozhatott, így ezt a táblát idővel kivonták a forgalomból.

Jegyzetek

Fordítás

További információk 

 Gépkocsirendszámok
 A világ összes rendszámtáblája
 Rendszámtábla.lap.hu - linkgyűjtemény
Útmutató az ingyenes rendszám lekérdezéshez

Kapcsolódó szócikkek 
 Magyarországi forgalmi rendszámok
 Forgalmi rendszámok országok szerint

Közlekedési azonosítók
Rendszám (kémia)

A kémiai elemek rendszáma (Z) megmutatja az elem helyét a periódusos rendszerben, és egyenlő az adott elem atomjaiban levő protonok számával. Így egyértelműen meghatározza a kémiai elem minőségét. A rendszámot a vegyjel bal alsó sarkában, indexszámmal jelöljük.

Az atomszám kifejezés az angol atomic number tükörfordítása, de használata – különösen kémiai szakmunkákban – kerülendő.

Jegyzetek

Kapcsolódó szócikkek 
 Vegyjel

Kémia
Cirill írást használó nyelvek

Jelenleg vagy egykor cirill írást használó nyelvek listája.

Indoeurópai nyelvcsalád 
 Indoiráni nyelvek
 Indoárja nyelvek
 Cigány nyelv (Szerbia-Montenegró és az egykori Szovjetunió területén)
 Kurd nyelv (az egykori Szovjetunió területén)
 Oszét nyelv (a 18. századtól, modern ábécé 1938-tól)
 Tádzsik nyelv
 Tat nyelv
 Újlatin nyelvek
 Román nyelv (Román cirill ábécé – a 19. századig, Moldovában 1940–89 között; Transznisztriában még ma is) – lásd: Moldovai ábécé
 Ladino nyelv bulgáriai szefárd publikációkban.
 Szláv nyelvek
 Óegyházi szláv nyelv
 Egyházi szláv nyelv
 Belarusz nyelv – lásd: Belarusz ábécé
 Bolgár nyelv – lásd: Bolgár ábécé
 Macedón nyelv
 Orosz nyelv – lásd: Orosz ábécé
 Ruszin nyelv
 Szerb nyelv – lásd: Szerb ábécé
 Ukrán nyelv – lásd: Ukrán ábécé

Kaukázusi nyelvek 
 Abaza nyelv – lásd: Abaza ábécé
 Abház nyelv – lásd: Abház ábécé
 Avar nyelv 
 Cserkesz nyelv (adige) – lásd: Cserkesz ábécé
 Csecsen nyelv (1938-tól, 1991–2000 latin is) – lásd: Csecsen ábécé
 Dargva nyelv – lásd: Dargva ábécé
 Kabardin nyelv
 Lak nyelv
 Lezg nyelv
 Tabasszarán nyelv

Sino-tibeti nyelvek 
 Dungan nyelv (1953-tól) – lásd: Dungan ábécé

Kamcsatkai nyelvek 
 Csukcs nyelv (1936-tól) – lásd: Csukcs ábécé
 Korják nyelv (1936-tól) – lásd: Korják ábécé

Mongol nyelvek 
 Burját nyelv – lásd: Burját ábécé
 Kalmük nyelv – lásd: Kalmük ábécé
 Mongol nyelv – lásd: Mongol cirill ábécé

Tunguz nyelvek 
 Evenki nyelv (1936-tól) – lásd: Evenki ábécé
 Nanaj nyelv

Török nyelvek 
 Altaji nyelv – lásd: Altaji ábécé
 Azeri nyelv (1939–91)
 Balkár nyelv
 Baskír nyelv – lásd: Baskír ábécé
 Csuvas nyelv – lásd: Csuvas ábécé
 Gagauz nyelv (1957-től, újabban latin is)
 Hakasz nyelv – lásd: Hakasz ábécé
 Jakut nyelv – lásd: Jakut ábécé
 Kazak nyelv – lásd: Kazak ábécé
 Karacsáj nyelv – lásd: Karacsáj-balkár ábécé
 Karakalpak nyelv (1940s–1990s)
 Krími tatár nyelv (1938–91)
 Kumik nyelv – lásd: Kumik ábécé
 Kirgiz nyelv – lásd: Kirgiz ábécé
 Nogáj nyelv
 Tatár nyelv (1939-től; 2000-től ismét latin)
 Türkmén nyelv (1940–94)
 Tuvai nyelv
 Üzbég nyelv (1941–98)

Uráli nyelvek 
 Szamojéd nyelvek
 Nyenyec nyelv (1937-től)
 Szelkup nyelv (1950-től)
 Finnugor nyelvek
 Hanti nyelv – lásd: Hanti ábécé
 Manysi nyelv (1937-től)
 Karél nyelv (1940–1991)
 Komi nyelv – lásd: Komi ábécé
 Zürjén nyelv (17. századtól, modern ábécé 1930-tól)
 Permják nyelv
 Lapp nyelv (1980-tól
 Mari nyelv (19. századtól)
 Mordvin nyelvek
 Erza nyelv (18. századtól)
 Moksa nyelv (18. századtól)
 Udmurt nyelv

Egyéb nyelvek 
 Ajsor (Asszíriai újarameus)
 Mesterséges nyelvek
 Lingua Franca Nova nyelv
 Slovio nyelv
 Brutopiai nyelv
 Slovianski nyelv

Összehasonlítás 
 Cirill eredetű ábécék

Ábécék
Nyelvekkel kapcsolatos listák
Orosz ábécé

A modern orosz ábécé (русский алфавит) a cirill ábécé (кириллица) egyik változata. Első előfordulása a Kijevi Rusz idejére tehető. Azóta többször módosították.

Az ábécé 
Az orosz ábécé a következő:

A mássalhangzóknál látható a kemény és a lágy (palatalizált) kiejtésük is, melyet a / ʲ/ jel jelöl. Ahol nincs lágy forma megadva, ott a mássalhangzónak csak kemény formája van. A betűk neveinek kiejtésénél kiemeltük a hangsúlytalan magánhangzókat.

Latin betűs átírás

Jegyzetek

Kapcsolódó szócikkek 
 Orosz nyelv
 Cirill ábécé (általános történet)
 Cirill eredetű ábécék (Cirill betűk a különböző nyelvekben)
 Egyházi szláv nyelv

További információk 

 Omniglot.com (mai orosz ábécé) 
 Omniglot.com (egyházi szláv ábécé) 
 Romanization of Non-Roman Scripts 
 Orosz kitöltőszöveg-generátor (Lorem ipsum) 
 Translit.ru – Latin betűs átírásról röptében cirill betűs írásra alakítja a beírt szöveget 
 Cirill betűk átírása különböző európai nyelvekre

Cirill eredetű ábécék
Oroszországi ábécék
Fotoelektron-sokszorozó

A  Bay Zoltán magyar fizikus nevéhez fűződő fotoelektron-sokszorozók (fényelektromos sokszorozók, angolul photomultiplier tube, PMT) az ultraibolya, látható vagy közeli infravörös tartományban nagyon érzékeny detektorok. Ezek a detektorok oly mértékben sokszorozzák az eredeti fény által keltett elektront, hogy egyetlen foton észlelése is lehetővé válik.

A fotoelektron-sokszorozókat üveg vákuumcsövekből készítik, melyben egy fotokatód, 8-24 dinóda és egy anód kap helyet. Az egymást követő diódáknak egyre pozitívabb az elektromos potenciálja, így az egyikből kilépő elektron gyorsulva jut a következőhöz. De hogy kerül oda az elektron? Az eredeti fotonok a fotokatódból elektront ütnek ki fotoeffektussal. Ezeket az elektronokat fókuszáló elektródával az első dinódára irányítják, melybe becsapódva az elektromos térrel felgyorsított elektron több elektront vált ki (másodlagos emisszió). Hasonló sokszorozás miatt az egymást követő dinódákhoz egyre több elektron jut el.
Végül az elektronok az anódra jutnak, ahol egy éles feszültségcsúcsot adnak eredményül.

Minél több dinódát alkalmazunk, annál nagyobb lesz az erősítés, viszont a jelet annál nagyobb késéssel kapjuk meg az anódon. Az erősítés nagysága lehet akár 108, tehát akár egyetlen foton is kelthet észlelhető jelet. A nagy erősítés, az alacsony zaj, az alacsony válaszidő miatt kapnak szerepet a részecskefizika, a csillagászat és az orvostudomány területén. Régóta próbálják félvezető eszközökkel pótolni, de eddig nem igazán sikerült.

Lásd még 
 részecskedetektor

Külső hivatkozások 
 Electron Multiplier Elektronsokszorozó szimulációja
 Molecular expressions Elektronsokszorozó szimulációja és leírása 
 Magyar bevezetőoldal négy PMT-szimulációhoz (Java és Flash), melyek az Olympus oldalain találhatók 
http://www.feltalaloink.hu/tudosok/bayzoltan/html/bayzoltal1.htm

Részecskedetektorok