Kézművesség

Kézművességnek nevezzük az emberi erővel és kézi szerszámaival – a természetes eredetű alapanyagokon – végzett formaátalakító tevékenységet, és kézműves-terméknek az így létrehozott termékeket. A termék lehet félkész- vagy késztermék. A meghatározás ugyan emberi erőt említ, ami valójában a hagyományos kézművesség alapja, - de korunkban elfogadható, ha a „gépi erő” használatával kibővítjük a fenti gondolatot, mert pl. a fúrás, esztergályozás, stb. munkaműveleteket a kézművesek ma már főként elektromos energiával hajtott gépekkel végzik. Ugyanakkor ebbe a kibővített meghatározásba  beletartozhat tágabb értelemben pl. az egyes agyag-, porcelán-, üveg- és zománc alapanyagú készítmények forgatása, előmelegítése, kiégetése is, – illetve az üveg- és fémmegmunkáláshoz szükséges elektromos kemence használata a hagyományos fa- vagy széntüzelésű kemencék helyett.

A kézművesség a kézműves mesterségek, szakmák, azaz a kézműiparba tartozó tevékenységek gyűjtőneve is. 

Az így létrehozott termékek vagy áruk készítőit  hagyományosan kézművesnek nevezzük. Újabban a "kézműves" szót e termékek jelzőjeként is használják (pl. kézműves sör).

A kézművesség, vagyis mesterség gyakorlóit a mester, segéd, inas vagy kontár szavakkal jelölték, az utóbbi a termékeit céhes vagy iparengedély nélkül készítette. Némelyik szakmában és újabban a „mester” szót az „iparos” kifejezés váltotta fel. Az iparos elsősorban használati eszközöket, az iparművész pedig főként dísztárgyakat készít.

A magyar nyelv kézművesség szava a helyi hagyományokra épülő, kézi szerszámokkal, egyedi eljárással folytatott háziipari vagy kisipari tevékenységet jelenti.

Történeti okoknál fogva sok  hasonló jelentésű, némileg eltérő tartalmú elnevezéssel találkozhatunk, ilyenek:

kismesterség (néprajz), népművészet, kisipar (politika) és iparművészet (foglalkozások osztályozása). (Az iparművészet jelentésben az angol Wikipédia az Arts and crafts címszó alatt tárgyal a témába tartozó jó néhány tevékenységet.)

A kézművesség története 
  
A történelem előtti időkben az ember  rákényszerült mindazon ,,szakmák" gyakorlására, melyek a túlélést biztosították, ezért megtanulta vagy elleste ezen ősi alapszakmák ( ételkészítés, fazekasság, fegyverzetkészítés, ruházatkészítés stb. ) munkamódszereit. Fontos itt megjegyezni, hogy a játék- és a hangszerkészítés is ősi munkálkodások voltak. A munkának szakmává alakulását megelőzően nem volt lényeges és ezért nem is maradt fent a kézműves személye. Az egyszerű szerszámokkal (fából, kőből, csontból, majd bronzból, rézből és vasból készült ár, tű,  balta, kalapács, ásó stb.-vel ) dolgozó ember többnyire szűkebb környezetének és magának készítette tárgyait. Egyes mesterségek ma is az ősi formájukban maradtak fenn a természeti népeknél, esetleg a munkaeszközeikben történtek illetve történnek csak kisebb-nagyobb változások.

A kézzel elkészített egyszerű termékek többnyire a mindennapi élet szükségletei, kellékei voltak, szintén egyszerű anyagokból: kőből, agyagból, fából, bőrből, szaruból, növényi eredetű anyagokból, majd fémből és üvegből készültek a használati eszközök, tárgyak.

Bár az ókor kezdetén a rabszolgatartó társadalmakban a kézművesség alantas és rabszolgák által végzett foglalkozásnak számított, mégis megjelenítették azok művelőit kl.féle véseteken, képzőművészeti alkotásokon és edényeken, és idővel a mesterségek kiváló művelői a szakmáikat elismert rangra emelték. Így azoknak, – a viszonylag kötetlenebb életformát biztosító munkajellege és a jól elvégzett munkából eredő tisztelet miatt egyre nagyobb lett a vonzereje. Kezdetben a rátermettségen alapult a munka és a munkamegosztás előbb a szakmák szerint, majd a szakmákon belül is, később és egyes szakmákban a szakmák ,,öröklődtek".

A középkor elején vált divattá Európában először az ötvösöknél és a kőmíveseknél, - valószínűleg jól leplezett büszkeségből, - hogy készítményeikre pici vagy elrejtett jeleket, megkülönböztető jelzéseket vagy éppenséggel monogramokat rakjanak. Ezeket nevezzük összefoglaló elnevezéssel mesterjegyeknek, és ettől az időszaktól kezdve figyelhetjük is meg az egyéni stílusok kialakulását, lassú különválását is, mely változásokat később a céhek rendeletei igyekeztek behatárolni.

A céhek olyan szakmai közösségek voltak, melyeknek működését és szabályzatát uralkodók engedélyezték és hagyták jóvá, a mesterség fogásainak és a hagyományok megőrzése végett, de az esetlegesen fellépő és  a túltermelést meggátló  konkurencia ellen is. Míg a céhek eleinte és az uradalmi mesterek is még megrendelésre dolgoztak,-  a népesség növekedésből és a nagyvárosi életformából következően ún. készenléti többlettermelés alakult ki, ezzel együtt létrejött a fejlettebb csere és piackereskedelem – ahol a kézművesek munkájának nagy része már áru-vá vált.

A hivatásos kereskedőréteg létrejötte előtt a kézművesek a termelt portékáikat vásárokon: hetivásáron vagy országos nagyvásárokon értékesítették. A vásárok rendjét, melyek a helység szentjének ,,nevenapjához", vagy egyéb ünnepnapokhoz kapcsolódtak, az akkori „kalendáriom”-okban tették közre. Nagyon sok magyar népmese, – igaz vagy kitalált történet emlékezik meg e látványos forgatagokban zajló eseményekről, s az itt kialakuló szerelmi kapcsolatokról is. Ma is híres pl. a Pécsváradi Leányvásár, ahol a zamatos borok fogyasztása mellett utcahosszan állnak a különféle iparosok sátrai, gesztenyesütéssel és más finomságokkal várják, néptánccal és énekszóval szórakoztatják a közönséget.

A mester a szekérre már napokkal az indulás előtt elkezdte rakodni a portékáját, rendszerint a ,,vásáros ládákba", melyek keresztmetszete felfelé szélesedő trapézalak volt a szekérderék alakja és a jó helykihasználás miatt, – majd a sokszor napokig történő szekerezés után megérkezve elfoglalhatták szokott helyüket. Ott emberismeretükre támaszkodva kínálgatták szépségeiket, jött az alku és a tenyérbecsapás, – és aki jól árult, reménykedve indult hazafelé, hátha elkerülik őt a zsiványok.

Régen az inasok az idősebb, mester fokozatú szakemberektől tanulták, vagy inkább lesték el a szakma fogásait. Az előre megbeszélt inasévek letelte után ,,szabadulhattak fel", ezután vándorolni mentek távoli vidékekre, ahol más mesterektől tanulva bővítették a tudásukat. E tudás birtokában készítették el egyedi, sokszor kicsinyített szakmai terméküket, a , ,,mesterremeket" , melyet a helyi céh zsűrizett, és csak ezután nyithatták meg saját műhelyeiket. Előfordult az is, hogy egy, a szakmából megözvegyült asszonyt vettek el feleségül, esetleg elkészítették saját szerszámaikat, majd ebben a műhelyben művelték, vitték tovább a szakmát.

A gyáripar megjelenése előtt a kézi munka szerves része volt az életnek. A gépek megjelenése után a kézi munka iránti kereslet folyamatosan csökkent. Egyes munkafolyamatok betanított- és segédmunka megnevezéseket kaptak, később kialakultak a szakszervezetek, a szakszervezetek hatására pedig létrejöttek a munkavégzés nehézségi fokozatától ( erőkifejtés, hő, fény, zaj, por, rezgések, stresszhatások stb. ) függő kereset-, vagy bérkülönbségek is. A kézművesség egyes, még művelt ágazataiban szűkös megélhetést biztosít a munkájuk bár tehetségesek, és némely mesterség termékei pedig ma már sajnos csak a dísztárgy vagy a különleges produkciók kategóriájában készül, - megint mások a műtárgy restaurálás, másolás, esetleg hamisítás révén integrálódnak akár a nemzetközi kereskedelembe.

Bár a kézművesség helyzetén az urbanizáció, ipari forradalom, tömeggyártás, és általában a technológia újításai, köztük a további  gépesítés, majd az automatizálás sokat rontott, és néhol jelentősen átalakította a kézügyességet vagy fizikai erőt igénylő szakmákat, de azokat nem tudta teljesen kiszorítani.

A céh és a manufaktúra 
A kora középkorban a kézművesség ágazataiból, egy szakma vagy rokon szakmák szerint, városban vagy még nagyobb területi egységben szerveződött önkéntes társulások, céhek alakultak ki, melyek egyúttal érdekvédelmi és érdek-képviseleti szervek is voltak. Működésüket az illetékes hatóság által kiadott, időnként megújítandó privilégium, más szóval céhszabadalom alapján az articulusok, azaz a testületileg hozott határozati pontok szerint fejtették ki. Ezeket a szabálypontokat a mindenkori világi és egyházi szabályokhoz igazítva hozhatták létre.

A céhek szigorú, sokszor véres szabályrendszer alapján működtek, naplót és könyvelést vezettek, kérelmeikhez ügyvédet, az események, a pénztárkönyv, s az egyéb iratok vezetéséhez pedig jegyzőt alkalmaztak, elsősorban soraikból. Többnyire kétkulcsos céhládával, vagy pénzesládával, s az uralkodó által is elismert saját pecséttel rendelkeztek. A „Láda” az egész céh jelképe volt, a nyitott láda előtt tilos volt rendetlen öltözékben megjelenni vagy bármilyen alantas viselkedést tanúsítani. Körzeteikben nem csak hogy leszabályozták a mesterek számát a betelepülés meggátlásával és a nehezített mestervizsgai követelményekkel, hanem limitálták a minőséget és az árakat is. A készítmények panasz miatti ellenőrzése, vagy a mesterremek elbírálása a bejárómester által,  a céh vezetője, az (atyamester) és két céhtag (pl. az alcéhmester) jelenlétében történt a vándorlást követően, melyet a legény a vándorkönyvével, (Wanderbuch-hal) és az abban szereplő, bejárt mesterek igazolásával, esetleg egy maguk rajzolta térképpel tudott bizonyítani. Sikeres vizsgát követően díszes oklevelet, úgynevezett mesterlevelet kaptak, melynek kései változatát iparengedélynek hívjuk . A mesterré avatás költségei néhol olyan tetemesek voltak, hogy a legényből emiatt soha nem lehetett mester. A legkésőbb belépett, azaz legfiatalabb mestert szolgáló mesternek hívták, ezek egyik fontos feladata volt pl. tűz esetén a céhtagok riasztása, mivel minden céhnek ki volt jelölve az oltási területe. A céhbehívó tábla felmutatásával, körbehordozásával pedig másik feladata volt összehívni a mestereket céhgyűlésre, egyházi szertartásokra, temetésre, céhlakomára vagy épp rendkívüli gyűlésre. Az Atyamester volt a legények legfőbb gondviselője, hozzá tartozott a szállás (Herberg), és ő irányította a dékányon keresztül a legénycéheket. 

A hitelesítés fontosságára jellemző pl. az ötvösmestereknek, ( ami már a kb. 14. század) fogva elterjedt, majd később kötelező volt) - a kész darabnak a céhmester előtti bemutatása próbára, és csak a sikeres próba után üthette be a tárgyba a céh mesterjegyét, és a minőségi tanúsítványként szolgáló próbabélyegzőjét. A céhes mesterjegy-beütőt később felváltotta a saját mesterjegy beütők alkalmazása, – és ez a gyakorlat az ötvösök után előbb a kőfaragóknál, majd a fegyverkovácsoknál, kovácsoknál, fazekasoknál, hordókészítőknél, stb. sok szakmában elterjedt, ugyanis többnyire csak saját munkájukat javították (garanciálisan vagy az elhasználódás miatt) a mesterek. A kádárok pl. a díszítő faragásokon kívül az edények fenekét egyedi  nyomot hagyó speciális gyaluval munkálták meg. Később az egyedi és a mesterjegyek elveszítették eredeti funkciójukat, és a tárgy díszítése lett a cél.

A világi hatóság 1805-től céhbiztos útján tartotta kézben az állandó ellenőrzést, és a céh határozatai elleni fellebbezéseket is ő intézte.

A falvakban, majd a földbirtokokon is létrejöttek a városi céhek hatásait ellensúlyozó, de nem a szabad akaratukból szervezkedő háziipari foglalkozást űzők céhei, melyek azonban főleg a mezőgazdasági foglalkozások (ld. alább) művelőiből alakultak ki. (Pl. mezei grófok, pásztorcéhek, halászcéhek, kertészcéhek, vincellércéhek, kapáscéhek, szántócéhek, kosárfonócéhek stb.)

A céhek megszűntével (Mária Terézia, 1872. VIII. törvénycikk), létrejöttek az ipartestületek és azok szabályrendszerei, valamint a munkamegosztás alapján termelő nagyobb műhelyek, manufaktúrák, és az érdekképviseletet a szakszervezetek kezdték ellátni.

A manufaktúrás készítmények mai jelentése olyan tárgyak elkészítését jelenti, amelyek gyárban, nagyobb műhelyekben (iparilag, sorozatgyártással) készülnek ugyan, de jelentős kézi munka testesül meg bennük, és  a klféle munkafogásokat szakmunkások végzik. Ilyen termékek lehetnek például a porcelán és más kerámia, egyes textíliatermékek, illetve a különleges, csak egyedileg gyártható tárgyak, hangszerek, orgonák stb.

A kézműves szakmák csoportosítása és a főbb szakmai elnevezések 
A felhasznált anyag fajtáitól függően lehet talán a legegyszerűbben csoportosítani a mesterségeket, melyek az egyéb, – politikai, gazdasági, statisztikai vagy társadalmi – besorolása sokkal bonyolultabb. Pl.: népművészeti ágak, kisipar, háziipar, hobbi, engedélyezett vagy nem engedélyezett szakma, képesítés nélkül gyakorolható szakma stb.

Az alapanyagokat megtermelő vagy előállító és egyéb, szakképzettség nélkül is végezhető  ősi eredetű munkákat összefoglaló néven pedig többnyire népi mesterségeknek, vagy népi foglalkozásoknak nevezzük, de vannak a nép és mesterek által is űzött szakmák.

A szakmák felsorolásánál (K) jelzés jelöli a szakmával rokonítható, jelenleg a képzési körön kívül eső (ún. kihalt, vagy kihalóban lévő mesterségeket), – (M) jelöli a régi magyar megnevezést és (N) jelöli a német nyelveredetű szakmanevet, illetve a zárójeleken belül olvasható magának a szakmáknak, illetve a szakmai munkáknak más jellemző megnevezései.

Az alábbi felsorolás csak azokat a főbb szakmaneveket tartalmazza, melyek termékei a mai korban még közismertek vagy használatosak, illetve utódszakmákban tovább élnek, – de a századok során majdnem feledésbe merült mesterségekre is rákereshet majd itt a Wikipédián.

Élelmiszer alapanyagok feldolgozásával foglalkozó mesterségek: 
 molnár – vízimolnár vagy hajómolnár, akik sokszor az ács szakmát is művelték – (K) – (őrlés, garat, festett zsák)
 pék, sütő (M) – (kelesztés, dagasztás, szakajtó, teknő, bevetés, kemence, sütés)
 mézeskalácsos, mézes, bábos, mézesbábos – (M) (mézeskalács- és märckészítés), mézes forma, verőfa, offer (forma) (N)
 gyertyamártó és a gyertyaöntő  (a mézes társszakmái a méhviasz-feldolgozásból adódóan) – (K)
 cukrász – a mézes mesterségből alakult ki (cukorka, csokoládé, édesség és tortakészítés)
 mészáros (taglózás, vágómarha feldolgozás, mészárszék), – hentes, böllér (szúrás, sertés feldolgozás, rénfa, sonkakampó)
 sajt- és más tejtermék készítő, sajtprés, vajforma, köpülés

Fa és/vagy bőranyagot megmunkáló mesterségek: 
 ács (M) – hajóács (K) – malomács (K)  (ácsolt láda, gerendafaragás, bárdolás, fúrás, csapkötés és ácsolatkészítés)
 asztalos, bútorasztalos vagy bútorkészítő, (az ácsmesterségből vált ki), épületasztalos( fúrás, fűrészelés, gyalulás)
 faesztergályos (összefoglaló név, ebből kivált a pipaszár-, bútorláb- és díszkészítés, faoszlop esztergálás és faragás)
 kulacskészítő (faeszterga, ragasztás, lószőrkulacs)
 hangszerkészítő: a terméknév szerint elkülönültek a klf. fahangszerek készítői
 hordókészítő, kádár, bodnár, borkötő – (M), pintér, binder – (N)
 kerékgyártó, bognár – szekérkészítő – hintókészítő – (K) (M)
 keretkészítő, képkeretező és tükörkeretező (az asztalos szakmából vált ki)
 szíjgyártó, szíjártó – (M) (K) – utódszakmája a bőrdíszműves
 nyerges, nyeregkészítő – (M) (K)
 bocskoros, bocskorkészítő, varga, csizmadia – (M) (K), cipész (M) , suszter (N)
 subás, subakészítő, subavarró – (K) (M)
 tímár, bőrkészítő (K), volt fehér tímár (M) és vörös tímár (a kordoványos, török eredetű)
 dobkészítő – (K) (bőr- fa- és fémmegmunkálással)
 szűcs (úgynevezett teljes szakma: a nyúzást követően a szőrös bőrből készíti bonyolult vegyi és fizikai eljárásokkal a különféle ruházati termékeket) – résszakmája a kucsmás (kucsmakészítő) (M) (K)
 kesztyűs, bőrkesztyű készítő (kesztyűvarró satu, francia mérőléc)
 zsindelykészítő (hasítás, faék, hornyolás, vonószék, faragószék, vonókés, fészi) (M)

Növényi rostanyagot, szőrt vagy szarut feldolgozó mesterségek 
 fonó és szövő (M) takács (K), vászon-, szőnyeg- textilkárpit szövő (a fonás a len vagy kender elemi szálainak orsóval, guzsaly vagy rokka segítségével sodrás által történő összetapasztása, – a szövés pedig az így megfont fonalaknak vagy fonalkötegeknek a keresztirányú összeépítése bújtatással, csónak vagy  vetélő segítségével.)
 szabó (M), ruhakészítő (szabás, varrás)
 kékfestő (K), kelmefestő, ráf, küpa, kénsav, mintázóasztal, nyomúdúc, indigó, pép, pap (N)
 gombkötő és paszományos – (M!) (K) , rokon szakmája a csipkeverő
 csipkeverő, csipkekészítő 
 papírmerítő, papírkészítő (M) (K)
 könyvmásoló (K) (kalligráfia) – utódszakmája a nyomdász 
 könyvkötő (könyvprés, kártyaprés, könyvfűző prés)
 kötélverő, kötélkészítő  (a kétkezi horgostól a kötélverés ,,gépesítéséig") –  (M) (K) (sodrás, fonás, eresztés)
 tetőkészítő (zsúpszalma és nád alapanyagokból) (K) (felütés, drótvarrás)
 kárpitos – (M), (bútor- és falikárpit beépítés, függöny szabás és felhelyezés)
 kártoló – (K), farkasoló, kártolószék, gyapjúfonó, fonókerék
 nemezkészítő, nemezelő (M) (K)
 csapó, gubás, gubacsapó, gubakészítő – (K) (módszerei mint a szövésnek)
 szűrszabó, szűrkészítő, szűrös (K) (nemezkiszabás, szűrminták felvarrása)
 süveges (M) (K), utódja a kalapos (sapka és kalapkészítés)
 gombos, gombkészítő, (szaruból, kagylóhéjból) (M) (K)
 fésűs, szarufésű készítő – (M) (K)
 kürtkészítő

Fémekkel dolgozó mesterségek 
 aranyműves, ezüstműves – (K), utódszakmáját ötvösként ismerjük
 vésnök – pénzverő – (K) mára már elkülönült foglalkozások
 ötvös, ma együttes a képzése az ékszerkészítő és a drágakőcsiszoló foglalkozással. Kivált szakma: a fémrestaurátor
 aranyozó, keret- és dísztárgy aranyozó
 bádogos: edénykészítő (K) és épületbádogos, ónozott (cinkelt) lemez, fehérbádog, páka, benzinlámpa, forrasztás, feketebádog
 kovács – (Szláv), vasverő – (M), szakmán belüli tagolódás alapján ismert: patkoló- vagy patkókovács (lópatkolás), míves munkák Mesterei, díszműkovács, (vas és fém anyagokból, dísz, és iparművészeti tárgyak készítői), kés-, borotva-, serpenyő-, kapa-, olló-, csapda-, ár- és körző-, szeg- és szegecs-, sarló-, kasza-, szer- és szerszám-, balta- és fejsze-, kalapács-, fúró-, lánc-, fegyver-, kard, páncél- és a műszerkovács stb.
 lakatos, lakatkészítő (K), műlakatos, - kivált belőle a karosszériás, a géplakatos és a mezőgazdasági géplakatos
 karosszérialakatos, karosszériás, autókarosszériás (Ez a hintókészítő mesterek utódszakmája is.)
 órás (mechanikus órakészítő és órajavító) (K), utódszakmája a digitális órajavító
 műszerész, irodagép műszerész, varrógépműszerész, elektroműszerész stb.
 zenegépkészítő, az órás szakmából vált ki (verkli, kintorna stb.) – (K)
 réz- és bronzműves, üstkészítő (K), réztárgy- és rézfúvós-hangszer készítő
 öntő: vas, és egyéb fémöntő (réz, bronz, sárgaréz stb), harangöntő, melyek mind külön szakmák
 ónműves – (ónedény- és dísztárgykészítő mélyhúzással, mélynyomással és forrasztással) (M) (K)
 olvasztár (M), kohász: a bányászatból vált ki
 vízvezeték készítő, vízvezeték-szerelő (kialakulása idején a bádogos mellékfoglalkozása volt)

Ásványi eredetű anyagokat felhasználó mesterségek 
 üvegfúvó – (K), ólomüveg készítő – (K),  üvegöntő – síküvegkészítő, üvegfestő
 fazekas, gelencsér, gölöncsér (M) (korongozópad, mintázófa, focstál) – elkülönült a korsós és a tálas mesterségekre
 cserepes, tetőcserép készítés (kemencében égetés)
 téglavető, égetett tégla készítő, formába préselés, szárítás, kiégetés
 kályhacserép-készítés, kályhás, cserépkályha, gipsz forma (mára elkülönült a kályhacsempe készítés és a kályharakás)
 festő, szobafestő (ásványi és szerves eredetű anyagok porát vitte fel tojásfehérje, – majd enyv mint ragasztóanyag segítségével) - utódszakmája a címfestő és az autófényező
 tetőfedő – (itt pala, hullámpala vagy cserép anyagokból). Ma a tetőfedő szakmát az épületbádogos szakmával együtt képzik.
 kőfaragó (malomkő vagy épületkő faragó) – kihalt utódszakmái a palavágó (tetőpala) és a kövező, kőrakó (utcakőrakó)
 sírköves (vágás, vésés, festés, aranyozás)
 kőműves (kőmíves) – (M) kanál, fángli (N), hóbli (N), malter, malterkeverő, cement, oltott mész, égetett mész
 bányász (fém-, szén- és ércbányász), sóbányász, sóvágó – (M) csákány, kobak, bányamécs, tárna, vágat, jövesztés, siht (N)

Kiegészítő- vagy kismesterségek, – népi foglalkozások 

Általában női foglalatosságok:
 gyékény,- szalma- (szalmabáb) és csuhéfonás, (Dél-Dunántúli sváb szék készítés), dikókészítés, csuhébaba-fonás
 játékkészítő – babakészítés
 népi díszített szőtteskészítés, horgolás, kötés, hímző, hímvarrás   
 foltvarrás
 koszorúkészítő virágkötészet
 viráglenyomat- és képkészítés
 gyöngyfűzés
 tojásírás (tojásfestés, tojáskarcolás, batiktechnika) – tojáspatkolás, tojásfestő
 rongyszövés
 csigatészta készítés
 libatömés, fosztás

Főként férfiak által végzett munkák:
 kéreg és taplómegmunkálás (toplászat)
 kosár-, varsa-, méhkas-, vékafonás (fekete vesszőből), – szekér kas- , bútor- és székfonás (fehér vesszőből)
 csont- és agancsfaragás (ékszer, kupáncs díszítés, ősi magyar mintákkal és varázsjelekkel)
 szaru- és tülökmegmunkálás (lőporszaru, ivótülök, rühzsír- és sótartó) 
 lószőr- és bőrmunkák (tűtartók, gyűrűk, rátétek, szironyozás, szíjfonatok, sallang, pillangó) 
 pásztorfaragás, molnárok és barkácsolók fafaragása (vésés, domborúfaragás, mélyítés,   spanyolozás, szökröny- kopjafa- fejfa- és kapufaragás, faház- fatemplom- és fatornyok, haranglábak díszítő faragása, székelyfaragás, kunkép és jászkép faragás stb.
 teknő- és csónakvájás, illetve -készítés
 bútor festés: tulipános láda, hartai festett bútorok, templomi famennyezet-festés stb. 
 busómaszk- báb és maskarakészítés
 ón- és ólomöntés fémberakás-készítéshez is, díszítőminta szegecselés
 kolompkészítés, csengőöntés, szegkovácsolás, drótfonás, edényfótozás
 vályogtégla-készítés, vályogvetés

Hagyományos népi munkák a gazdálkodás köréből 
Eleink gazdálkodásába tartozó foglalkozások:
 Gyűjtögetés (böngészés, gomba-bogyó-harmatkása-sulyom-gyógynövény és fűszernövény gyűjtés-nádvágás-gyékényvágás-erdőlés)
 Méhészkedés (vadméhraj-befogás-méhkaskészítés-átdobolás-mézteremelés)
 Vadászás (sólyommal [(solymászat)] -lépvesszővel-csapdával-hurokkal-tőrrel-veremmel, hajítófegyverrel pl. fokossal-dobófával-kopjával-libucütővel-nyíllal-parittyával-golyós puskával, hajtóvadászat állati segítséggel)
 Halászat: rekesztő-kerítő-emelő-hajtó-álló és vetőhálóval-kosárral vagy nyeles lepővel tapogató,-hurokvető-szigonyos-vad madárral történő), horoggal történő horgászás és rákászás, alterületei a csíkászás, pákászás.
 Földmívelés formái a nyomásos gazdálkodás, vetésforgó, tagosítás stb., szakszavai: irtvány, határ, mezsgye, szérű, dűlő, ólaskert, szállás (ld.: Jászárokszállás), szeres település, egy-, és kétbeltelkű települések, parlag, ugar, szérű, tarló, zsombék- és erdőirtás, munkamódszerei: ásás, kapálás, szántás (ekézés), vetés, boronálás, hengerezés, gyomirtás, aszatolás, hegyezés, egyelés, kaszálás és lelegeltetés, gyomlálás, töltés, ritkítás, fialás, nyűvés, aratás, kölestépés, tengeritörés, szárvágás, nádvágás (nádvágó vagy gagucs, kaszur, tolókasza, lápmetsző), sarlózás (sallózás), kaszafenés, kaszálás, rendre vágás, rávágás, marokszedés, kévekötés (kéve, kepe, kereszt, rakás, kalangya), részes aratás (summások), aratás kalákában, szakszavai: szérűskert, rakodó (lóger), hordás, csűr, asztag, asztagláb, szérű (alföldi-matyó-fedett), cséplés, nyomtatás, köleshántás, tengerihántás, tengerimorzsolás, agyalás, szalmázás, ágyazás, fordítás, rázás, karimázás, törekelés, szórás, szelelés, szórórostázás stb.
 Gyümölcstermelés (ültetés, gallyazás, hernyózás, nemesítés, gyümölcsszüret)
 Szőlőművelés vagy szőlőmívelés, vincellérség : nyitó-metsző-kapás-ganajhordó-szedő-puttonyos-csomoszoló-sajtoló, később egy szóval kifejezve napszámos. Védőszentjük Szent Orbán (május 25.), régi magyar szakszavaink a szőlő, bor, csigér vagy csíger, seprő, szür vagy must. Munkamódszerek: ültetés lugasosan vagy karó mellé, nyitás, fedés vagy takarás, oltás vagy olytás, karózás, metszés, kapálás, szüretelés metszőkéssel vagy metszőollóval. A legjövedelmezőbb és legmegadóztatottabb foglalkozás volt a középkorban.
 Konyhakertészet, virágkertészet és bolgárkertészet, kosárfonó-fűz termesztés, áztatás, vonás stb.
 Hagyományos állattartás (szilaj-félszilaj- és jászlas tartás) és a pásztorkodás formáinak elnevezései: libapásztor, juhász, kanász, kondás, csürhés, gulyás, csikós stb. – szervezeti felépítése: kisbojtár (lakos) – bojtár – számadó, szakszavai: nyáj, jószág, barom, legelő, tilosban, terülés és capolás, delelés, itatás, gémeskút, nyájőrző és a terelőkutya, karikás ostor, pásztorbot, gajló, kifogás, pányva (árkány), pányvázás (lasszózás), disznólábfogó, őrzés, bogárzás, megriadás vihartól, füsttől vagy vérszagtól, éjszakai járatás, tábortűz, pergő-zörgő-kolomp-harang-csengő, számontartás: billogozás vagy billyogozás, billyogzó vas (tulajdonjel-besütő), fülcsípés, malacorr karikázás stb.

A szolgáltatások körébe tartozó szakmák (pl.: borbély, vajákos és ráolvasó, bába, gyógyfüves (füves), orvos, piócás, hegybíró, kisbíró, a klf. pásztorok (juhász - ihász, kanász, kondás, gulyás, csordás, csikós), szekeres, kocsis, postakocsis, talyigás,  hordár, kereskedő, fogadós, kocsmáros, lacikonyhás, fényképész, földmérő, térképész, fegyveres és rendvédelmi feladatok ellátója, kertrendező stb., – és a műszerekkel, gépekkel, elektromossággal foglalkozó vagy azokat javító,- valamint a művészetekhez közelálló szakmák (virágrendezés (ikebana), gobelinkészítés, makramékészítés, iparművészettel kapcsolatos fogalmak stb.) leírása máshol szerepel.

Képzést indító felsőoktatási intézmények
Budapesti Kommunikációs és Üzleti Főiskola – Kommunikációs és Művészeti Kar
Nyugat-magyarországi Egyetem – Művészeti, Nevelés- és Sporttudományi Kar

Nyári kézműves táborok 
 Suvadás Kézműves Tábor : http://arlo.hu/suvadas

Kapcsolódó szócikk
 Kézműipar

Külső hivatkozások 
 Magyar Kézművesipar-történeti Egyesület és a VEAB Kézművesipar-történeti Munkabizottságának weblapja
 
  Az úrihímzésről
  Az úrihímzésről
  Textilmunka, kézimunka 
  A csipkéről
  A népművészetről
  A népviseletről
 magyarok nyugaton: http://www.magyaronline.net/cikk.php?id=51
 kézművesség: http://mek.oszk.hu/02100/02152/html/03/4.html
 kiállítás, kézműves technikák: https://web.archive.org/web/20050116131435/http://www.koi.hu/hirlev/1999/905setak.html
 kézművesek Csongrád megyében: https://web.archive.org/web/20041206190837/http://www.csmak.hu/kzm/Piac.htm
 halasi csipke: https://web.archive.org/web/20060103214517/http://www.csipke.halas.hu/
 csetneki magyar csipke: https://web.archive.org/web/20070126082411/http://www.csetnekicsipke.hu/
 Erdélyi Kézmíves Céh: http://www.craftsmen.ro
 Erdélyi kádár: http://www.kadarsag.extra.hu/
 Bátky Zsigmond – Győrffy István – Viski Károly: A Magyarság Tárgyi Néprajza
 Dr. Bartócz József: Mezei grófok és más mesterségek
 Kézművesek Világnapja – Június 10. https://web.archive.org/web/20181004014132/http://www.worldhandicraftsday.com/

 

nl:Handvaardigheid