Ingmar Bergman

Ernst Ingmar Bergman  svéd filmrendező, a modern filmművészet egyik legnagyobb hatású egyénisége.

Élete 
Lutheránus lelkész gyermekeként született. 10 évesen bábszínházi előadásokat rendezett. 19 évesen elhagyta a szülői házat, és színházrendezőnek állt. 1944-ben kinevezték a helsingborgi városi színház rendezőjének. 1946-ban a Göteborgs Stadsteaterbe (Göteborgi Városi Színház) került, ahol ugyanazon év novemberében Albert Camus Caligula című drámájának világpremierjét rendezte. Filmes munkái mellett is folyamatosan rendezett vidéki színházakban. „A színház olyan, mint egy megértő feleség – míg a film jelenti a nagy kalandot, a pazarló és nagy igényekkel fellépő szeretőt.”

Maga is írt színdarabokat, és filmjei forgatókönyveit is önállóan jegyezte. Az 1944-es Őrület című forgatókönyvében egy fiatal ember győzedelmeskedik egy szadista tanár felett. A fiatalembereket elnyomó rosszindulatú apafigura végig megjelenik korai munkáiban. A gyakran erőltetett kezdeti próbálkozások erőteljes egyéni képzelőerőről adnak tanúbizonyságot. Tizedik filmjénél Bergman rátalált saját hangjára. 1951-es Nyári közjáték című filmjében egy szerencsétlen sorsú szerelemnek lírai tájszemlélete megható. 1955-ös Egy nyári éj mosolya című filmjével szerzett nemzetközi hírnevet. A következő három filmje meghatározó lett Európa filmművészetére. A hetedik pecsét (1957), A nap vége (1957) és a Szűzforrás (1960) az egész európai filmművészet lényegét sűrítette magába.

Bergman szerette illuzionistának és szemfényvesztőnek nevezni önmagát. Lemondott a történelmi helyszínekről, lecsökkentette a stáb létszámát, a helyszíneket szűkítette. Létrehozta a magány filmtrilógiáját. A Tükör által homályosan (1961), Úrvacsora (1963) és a Csend (1963) szereplői magukat és egymást kínozzák, miközben olyan szellemi nyugalmat keresnek önmaguknak, amelyből hiányzik Isten.

Az 1966-os Persona új korszak kezdetét jelentette: elmerülést az emberi kapcsolatok világában, a premier plánok középpontba helyezését. Az 1972-es Suttogások és sikolyokban két nő kölcsönös megkínzatásának tanulmányát jelenítette meg.

Az 1970-es években filmes pályája leszállóágba került. Elhagyta otthonát és állandó szereplőit. Az 1982-es Fanny és Alexander szövevényes családi történet. E film után bejelentette visszavonulását a filmezéstől. Woody Allen szerint Bergman „Valószínűleg a legnagyobb filmrendező a filmkamera feltalálása óta”.

Leánya, Eva Bergman 1945-ben, fia – aki szintén rendező lett –, Daniel Bergman 1962-ben született. Édesapja Linn Ullmann írónőnek, aki Liv Ullmann színésznővel való kapcsolatából 1966-ban született.

Szakmai tökéletessége mellett filmjeinek problematikája, morális tépelődő attitűdje teszi művészetét egyedülállóan jelentőssé. Kedvelt témaválasztása a lélektani konfliktusok részletes ábrázolása. Munkája szakaszos fejlődésen ment keresztül negyven éven át. Bergman igen termékeny alkotó, filmjeiben vissza-visszatér bizonyos képi elemekhez, amelyeket egyre pontosabban kidolgoz. Gyakorló színház- és operarendezőként is maradandót alkotott. Állandó operatőre a kétszeres Oscar-díjas Sven Nykvist volt. Egyik legközelebbi munkatársa a magyar származású Katinka Faragó volt évtizedeken át.

Élete utolsó két évtizedére Bergman visszavonult a filmezéstől, csak 2003-ban tért vissza egy tv-film erejéig a Sarabande-dal. A nyolcvankilenc éves svéd rendező álmában hunyt el otthonában a balti-tengeri Fårö szigeten 2007. július 30-án, egy napon Michelangelo Antonioni olasz filmrendezővel.

Filmjei 
 Őrjöngés (1945) forgatókönyv és társrendező
 Válság (1946)
 Eső mossa szerelmünket (1946)
 Hajó Indiába (1947)
 Zene a sötétben (1948)
 Kikötőváros (1948)
 Börtön (1949)
 Szomjúság (1949)
 A boldogság felé (1950)
 Ilyesmi itt nem fordulhat elő többé (1950)
 Nyári közjáték (1951)
 Várakozó asszonyok (1952)
 Egy nyár Mónikával (1953)
 Fűrészpor és ragyogás 1953
 Szerelmi lecke (1954)
 Női álmok (1955)
 Egy nyári éj mosolya (1955)
 A hetedik pecsét (1957)
 A nap vége (1957)
 Az élet küszöbén (1958)
 Arc (1958)
 Szűzforrás (1960) – az eredeti trilógia 1. filmje
 Az ördög szeme (1960)
 Tükör által homályosan (1961) – trilógia 1.
 Úrvacsora (1963) – trilógia 2.
 A csend (1963) – trilógia 3.
 Valamennyi asszony (1964)
 Persona (1966)
 Stimulációk szkeccsfilm Daniel című epizódja (1967)
 Farkasok órája (1968) – "második" trilógia 1.
 Szégyen (1968) – "második" trilógia 2.
 Rítus (1969) tv-film
 Szenvedély (1969) – "második" trilógia 3.
 Érintés (1971)
 Suttogások és sikolyok (1972)
 Jelenetek egy házasságból tv-film (1973)
 A varázsfuvola (1975) tv-film
 Színről színre tv-film (1976)
 Kígyótojás (1977)
 Egy kis éji zene (1977) forgatókönyv 
 A Bergman-akta (1978) dokumentumfilm
 Őszi szonáta (1978)
 Jelenetek a bábuk életéből (1980) tv-film
 Fanny és Alexander (1982) tv-film
 Próba után (1983) tv-film
 Áldottak (1987) tv-film
 A legjobb szándékok (1992) tv-film, forgatókönyv
 Vasárnapi gyerekek -(1992) forgatókönyv
 Az utolsó sikoly (1994) tv-film
 Négyszemközti beszélgetések (1996) dokumentumfilm
 Bergman hangja (1997) dokumentumfilm
 Dúl-fúl, és elnémul (1997) tv-film
 Hűtlenek forgatókönyv 2000)
 Képcsinálók (2000) tv-film
 Konfesszió (2001) forgatókönyv
 Sarabande (2003) tv-film

Kötetei magyarul 
 Ingmar Bergman: A csend (forgatókönyv); in: Csányi Miklós – Homorody József (szerk.): Rendezői műhely – cikkgyűjtemény; Filmművészeti Könyvtár 24. kötet; Magyar Filmtudományi Intézet és Filmarchívum, Bp., 1965
Filmtrilógia; ford. Kuczka Péter; Európa, Bp., 1967 (Modern Könyvtár); második kiadás: 1967; harmadik kiadás: 1998
Filmalkotók műhelyében; Ingmar Bergman, Dirk Bogard et al. vallomásai, nyilatkozatai, szerk., összeáll. Karcsai Kulcsár István; Magyar Filmtudományi Intézet és Filmarchívum–NPI, Bp., 1973 (Filmbarátok kiskönyvtára)
Jelenetek egy házasságból; ford. Osztovits Cecília; Európa, Bp., 1977 (Modern könyvtár); második kiadás: 1987; harmadik kiadás: 1996
Színről színre. Forgatókönyvek; ford. Bart István et al., vál., szerk. Györffy Miklós; Európa, Bp., 1979
Fanny és Alexander; ford. Kúnos László; Árkádia, Bp., 1985
Laterna magica; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 1988; második kiadás: 2008; harmadik kiadás: 2011
Fafestmény; ford. Lakos Anna; inː Lépések. Egyfelvonásosok; szerk. Márai Botond; Múzsák Közművelődési Kiadó, Bp., 1990 (Színjátszók kiskönyvtára)
Képek; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 1992
A legjobb szándékok; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 1993; második kiadás: 2012
Vasárnapi gyerekek; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 1994; második kiadás: 2012
Az ötödik felvonás; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 1995
Öt vallomás; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 1996
Farkasok órája. Három filmnovella / Őszi szonáta / A bábok életéből; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 1999 
Hűtlenek. Három filmnovella / Hűtlenek. Partitúra képmédiumra / Lelki ügy / Szerelem szeretők nélkül; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 2002
Sarabande; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 2003
Maria von Rosen–Ingmar Bergman–Ingrid von Rosen: Három napló; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 2005
Käbi Laretei–Ingmar Bergmanː Hová tűnt az a nagy szerelem?; a szerző és Ingmar Bergman levelezése, naplórészletekkel; ford. Kúnos László; Európa, Bp., 2012
Munkanapló, 1-2.; szerk. Ingemar Karlsson, előszó Dorthe Nors, ford. Kúnos László; Scolar, Bp., 2020–2021
1. 1955–1974
2. 1975–2001

Jegyzetek

Források 
 E. Riffe: Bergman és A csend (in: Csányi Miklós – Homorody József (szerk.): Rendezői műhely – cikkgyűjtemény; Filmművészeti Könyvtár 24. kötet; Magyar Filmtudományi Intézet és Filmarchívum, Bp., 1965)
 Guido Aristarco: Dreyer és Bergman ontológikus magánya (in: uő.: Filmművészet vagy álomgyár – a mai nyugati filmművészet, Gondolat, Bp., 1970)
 Nemeskürty István: Ingmar Bergman trilógiája: Tükör által homályosan / Úrvacsora / Csend (Magyar Filmtudományi Intézet, Bp., 1971)
 Györffy Miklós: Ingmar Bergman; Gondolat, Bp., 1976 (Szemtől szemben)
 Sören Kierkegaard: Vagy-vagy (Gondolat, Bp., 1979; második kiadás: Osiris – Századvég, Bp., 1994; Osiris, Bp., 2001)
 Csataszimfónia. Külföldi hangjátékok (Európa, Bp., 1979)
 Sören Kierkegaard: Félelem és reszketés (Helikon, Bp., 1986; második kiadás: Göncöl, Bp., 2004)
 Sükösd Mihály: Hódolat Ingmar Bergmannak (Editorg, Bp., 1988)
 Nicolaus Schröder: Ingmar Bergman – Az önelemzés művészete (in: uő.: 50 híres filmrendező – a filmművészet legnagyobb mesterei, Alexandra, Pécs, 2004)
 Alexander Ahndoril: A rendező (ford. Kúnos László; Európa, Bp., 2008)
 Paul Schrader: A transzcendentális stílus a filmben: Ozu/Bresson/Dreyer (Szerzőifilmes könyvtár 2. kötet; Francia Új Hullám, Bp., 2011)
 Käbi Laratei: Hová tűnt az a nagy szerelem? (ford. Kúnos László; Európa, Bp., 2012)
 Györffy Miklós: Mágia és mesterség. Ingmar Bergman művészete; Európa, Bp., 2014

További információk 

Bergman 100. Régi és új írások Ingmar Bergman művészetéről; szerk. Gelencsér Gábor, Murai András; Gondolat, Bp., 2018

 Féjja Sándor: Személyközi kudarcok – álarcban (1979/2018)
 
 
 
Ingmar Bergman 100 , evangelikus.hu, 2018

Svéd filmrendezők
Svéd forgatókönyvírók
1918-ban született személyek
2007-ben elhunyt személyek
Svéd filmproducerek
Sonning-díjasok