Boszorkányüldözés

A boszorkányüldözés a boszorkányoknak kikiáltott vagy a vádak alapján boszorkánysággal foglalkozó vagy ahhoz kötődő személyek üldözése. Gyakran a tömeghisztéria nyomán indították meg ezen üldözéseket.

A korai kereszténység, a régi pogány szokásokkal összefüggő ünnepeket sok esetben beillesztette a vallásos közösségei életébe. Azonban az érett középkorban, a végleg kereszténnyé vált Európában az egyház és a teológusok kezdték kirostálni a keresztény vallással ellentétes népi elemeket. A boszorkány (másképpen boszorka, vasorrú bába, bosorka, striga, bosorák, bosor) a magyar néphit szerint olyan valaki, aki természetfeletti, démoni képességekkel rendelkezik, illetve rosszat, betegséget, pusztulást hoz. Az Európában elterjedt babonák és hiedelmek a 14–15. század folyamán tömeges boszorkányüldözéssé változtatták az ősi pogány félelmeket és a boszorkányperek hatására a máglyákon ezrével égették el a „Sátán szeretőit”, akik interperszonális lényként az emberi személy és a természetfeletti, természeti hatalom között állnak. Az antik mágikus hiedelmekből és az archaikus népi mitológiákból a középkor folyamán egy olyan új boszorkányhit formálódott, amelyben az ördöggel kötött szövetség lett a központi elem.

A kora középkori eretnek- és zsidóüldözések sztereotípiái a középkor európai keresztény társadalmaiban, a hit ellen szerveződő titkos ördögimádó szekták képévé alakultak át, beleszőve a boszorkányokról és démonokról szóló számtalan népi elképzelést. A boszorkánykultúra és a kereszténység ellentmondásos kölcsönhatásának eredményeként alakult ki az európai boszorkányüldözés, amely tömeges formában egészen a felvilágosodás koráig, a 18. század végéig tartott.

A boszorkányüldözések története

A kereszténység korai időszakában a pogány hit követői az egyház ellenségeinek, vetélytársainak számítottak. Ezért a régi vallás isteneit az új vallás ördögeinek nyilvánították. Azokat pedig, akik nem tértek át az új hitre, a Sátán híveinek tekintették. 

A kereszténységet el nem fogadó emberek ellen valóságos hadjárat indult. A pogány vallások varázslóit, javasembereit, jövendőmondóit azzal vádolták, hogy terméketlenné teszik az asszonyokat és az állatokat és rontást küldenek a termésre.

Kétféle módon különböztették meg a boszorkányokat:
striga „seprűs boszorkány” – a kereszténység felvétele előtti időkből származó néphit szerint egyes asszonyok éjszakánként állatok alakját öltik magukra és az alvók vérét szívják, elevenen felfalják őket vagy nyomasztó látomásokat okoznak nekik („lidércnyomás”)
malefica (nőnem), ritkábban maleficus (hímnem) – jelentése „rontó”, „ártó” – ez volt a tulajdonképpeni női boszorkány vagy férfi boszorkánymester, jövendőmondással, "rontással", varázslással foglalkozó ember, illetve akit ezzel gyanúsítottak.

A boszorkányságot különböző típusokba sorolták:
ördöngösség,
rontás,
méregkeverés,
jövendölés,
igézés.

A boszorkányperekben a boszorkány fogalomba, beolvasztották és vegyítették a középkori hiedelemvilág szereplőinek tulajdonságait, így egy tömörített, összetett fogalom alakult ki.

A 15–18. századi európai boszorkányüldözések

1484-ben VIII. Ince pápa kiadta a Summis desiderantes affectibus kezdetű bullát a boszorkányság ellen. A sokféleképpen magyarázott pápai bulla mindenekelőtt részletesen felsorolja, hogy a boszorkányok miféle ártalmas gonoszságoknak a szerzői. Azután teljes hatalmat adott az inkvizítoroknak perbefogásokra, s egyszersmind utasította a papságot, hogy a szószékről világosítsák fel a népet a boszorkányok üzelmeiről.

A bulla kiadását követően, 1486-ban két német Domonkos-rendi szerzetes, Heinrich Institoris Kramer (institor) és Jakob Sprenger inquizitor egy boszorkányellenes könyvet adott ki Malleus maleficarum („Boszorkányok pörölye”) címmel.

A könyv annak ellenére látott napvilágot, hogy a kiadására nem kaptak engedélyt a kölni teológiai egyetemtől. A könyv rendszerezte a boszorkányokkal kapcsolatos tudnivalókat és határozottan felszólította az embereket a boszorkányság üldözésére. A szerzők a könyvben kijelentették, hogy a boszorkányok létezésében kételkedni üldözendő eretnekség. Részletezték a varázslás fajtáit, eszközeit és tanácsokat adtak, hogyan lehet védekezni a rontás ellen, és hogyan lehet annak következményeit megsemmisíteni. Ajánlásokat írtak a boszorkányok üldözésének módszereiről. A mű szerint a boszorkánysággal megvádoltak egyházi és világi bíróság elé tartoznak állni, de ha egyúttal eretnekeknek is bizonyulnának, akkor az inkvizíció elé kell kerülniük.
A Malleus Maleficarum hatására Európa nyugati felén (Nyugat-Európa, Dél-Európa, a mai német területek és Észak-Európa) hosszú és igen kegyetlen boszorkányüldözés vette kezdetét, az inkvizíció tömegesen tartott úgynevezett boszorkánypereket. Az üldözésekben jelentős szerepet játszott az ez idő tájt kialakuló nőgyűlölet is.

A boszorkányjelenség lényeges része volt a szexualitás. Úgy tartották, hogy az ördöggel való nemi közösülés a boszorkány erejének a legfontosabb forrása, és az általuk okozott csapások nagy része is szexuális természetű: impotencia, természetellenes szenvedélyek, a házasfelek közti viszály és terméketlenség. A boszorkánysággal megvádolt emberek az esetek többségében becsületes keresztény nők és férfiak, egyedül maradt özvegyek stb. voltak, akiket szépségük, érdeklődési körük, megközelíthetetlenségük, netán esetleges szakmai tudásuk miatt (például bábaasszonyok, akiknél túl kevés újszülött halt meg, vagy füvesasszonyok) az őket körülvevő közösség megbélyegzett és kivetett. Az egyházi bírósághoz a közösségek világi vezetői nyújtották be a perkérelmeket. 

A hivatalos hóhérok által végrehajtott ítélet általában máglyán való elégetés volt, amit nyilvánosan hajtottak végre. Az embereket ezzel is az adott közösség íratlan törvényeinek betartására figyelmeztették, hogy távol tartsák magukat a "gonosz lelkektől, kik asszony emberi formában férfiakkal közösülnek és bujálkodnak".

Míg a legnagyobb boszorkányperhullám elindítása az említett Domonkos-rendi inkvizítorok nevéhez fűződik, addig a boszorkányégetések ellen elsősorban jezsuita szerzetesek emelték fel a hangjukat, de ennek sokáig sem az egyházi, sem a világi hatóságok körében nem lett hatása (sőt maguk is sokszor menekülni kényszerültek a bosszúból a nyakukba akasztott perek elől).

Az első bátor hangot a reneszánsz bölcselő, Cornelius Agrippa, illetve tanítványa, a kálvinista Johann Weyer képviselték műveikkel De praestigiis daemonum, azaz A démonok szemfényvesztései). Utóbbinak az őt ért támadások miatt el kellett menekülnie lakhelyéről, Düsseldorfból. Anton Praetorius megfogalmazta 1602-ben a boszorkányőrület és a kínzások ellen írott könyvét „Gründlicher Bericht von Zauberey und Zauberern“ (Részletes tanulmány varázslatokról és varázslókról) címmel. Wierus művét három jezsuita, Adam Tanner, Paul Laymann, illetve Friedrich von Spee folytatta. Von Spee, akit a jezsuiták hivatalos gyóntatójaként a boszorkányperekben elítéltek szolgálatára rendeltek ki, látva az ártatlan elítéltek tömegét fiatalon megőszült. Tapasztalatait a Cautio criminalis című akkori „bestsellerben” írta meg – amit csak névtelenül mert megjelentetni. A Wierus köréhez tartozó más protestáns teológusok is tiltakoztak az emberégetések ellen (például Balthasar Bekker: Az elvarázsolt világ című írásában).

Néhány helyen még állatokat is végeztek ki, mert azt hitték, hogy állat testébe bújt a boszorkány. Ez az időszak jó alkalom volt a hatalmon levők számára is, hogy leszámoljanak politikai vagy családi ellenségeikkel, illetve azokkal akiket irigyeltek.

Goya 1820-ban Quinta del Sordo, vagyis a süket háza falára festette meg az ún. „fekete festményeket”, szám szerint tizennégyet, köztük a Boszorkányszombat címűt is, amelyekből hét a földszinten, hét pedig az emeleten kapott helyet 
1814-ben perbe fogta az inkvizíció „A meztelen Maja” című festménye miatt, ami a spanyol festészetben mindaddig szokatlan női meztelenség ábrázolása miatt történt.

Boszorkányüldözés Magyarországon
Magyarországon Könyves Kálmán király híres boszorkánytörvénye („Strigákról pedig, akik nincsenek, semmiféle említés ne essék”) a 12. század elejéről származik. Ezen törvény tiszteletben tartása szinte megakadályozta a néphiten alapuló boszorkánypereket a magyar történelem során, azokat a maleficák elleni eljárásokra korlátozva. Ám még ezekre is viszonylag ritkán került sor, eltekintve a 16–18. század közötti zavaros időket. A három részre szakadt Magyarország, a vallásháborúk, illetve a Habsburg elnyomás évszázadaiban két nagyobb üldözési hullám zajlott. A boszorkányság vádja olykor férfiakat is sújtott, és egyes esetekben a politikai ellenfelek eltávolítását is szolgálta. A vallomásokat gyakran kínvallatással csikarták ki a vádlottakból. Az összesen mintegy ezer magyarországi boszorkányper egy része halálos ítélettel, más részük enyhébb büntetéssel zárult.

Mária Terézia uralkodásától tapasztalható jelentősebb változás a boszorkányok megítélésében. 1756-os rendelet alapján a gyanúsítottakkal szembeni eljárási mód körültekintőbb lett, így ítélet csak akkor születhetett, ha az eljárás lefolytatása során bizonyítottan minden körülményt figyelembe vettek. Az ítéletek felügyeletét a Kancellária biztosította. Az uralkodónő 1758-ban elrendelte, hogy az ilyen ügyek eljárásának megindulása előtt tájékoztatni kell az uralkodót.

1768-ban megtiltotta a boszorkányokkal szembeni eljárást, kivéve, ha a boszorkányvád gyanújelei egyértelműek, és ezzel együtt egyéb bűnvád is felmerült. 1770-ben lépett hatályba a Constitutio Criminalis Theresiana, mely a bűnöket és büntetési tételeket szabályozta.

Az utolsó személy, akit Magyarországon boszorkányság (és gyújtogatás) vádjával kivégeztek, Deák Mihályné Berkesz Sára volt. Az ítéletet – mely pallos általi halál volt – Nagybánya város ítélőszéke hozta, és hajtotta végre 1762-ben.

A babonák és hiedelmek azonban tovább élnek napjainkig.

Boszorkányüldözés Szegeden 
Bővebben: Szegedi nagy boszorkányper

Szeged élenjáró volt a hazai boszorkányüldözésben, a Magyarországon lezajlott boszorkányperek több mint a felét itt folytatták le, és gyakran ártatlanul megvádoltakat is kínhalálba küldtek.

1725 őszén Sztankovics Máriát ítélték tűzhalálra a per szerint a házuk körül mindenféle növény nőtt ezekkel gyógyított. Volt egy bőrkötéses könyve is ebben varázsigék, halottidéző szöveg stb. voltak, de az emberek bedobták a máglyába a nő teste mellé. Leszármazottjai mai napig élnek. 

1728. július 23-án tizenkét embert, hat férfit és hat nőt égettek meg a ma Boszorkányszigetnek nevezett, Szeged központjától délre, a mai Alsóváros városrésszel párhuzamosan elterülő félsziget területén (ma ártéri erdő). A boszorkányper dokumentációját közreadta négykötetes, 1900-ban megjelent várostörténetében Reizner János. A vádlottak között volt az akkor már 82 esztendős Rózsa Dániel, Szeged leggazdagabb polgára és egykori bírája, az őt vádoló bábaasszony, Kökény Andrásné Nagy Anna, Dancsó János, Dancsó Jánosné Hisen Borbála, Borbola Pál, Katona Ferenc, Széll Zsuzsanna, Rózsa Dánielné, Barak Margit Dugonics Mihály özvegye, Szántó Mihály, és Kovács Pál. 

Az 1728-as per történetét 2016-ban megjelent, Taligás c. regényében dolgozta fel Darvasi László. Ugyancsak 2016-ban jelent meg egy korabeli forrásokat feldolgozó gyűjtemény.

Modern kori boszorkányüldözések 
Európában az utolsó, boszorkánynak kikiáltott, skót spiritiszta Helen Duncant, a 20. század közepén, a második világháború idején ítélték el, akinek azonban 1951-ben Winston Churchill megkegyelmezett és elavult sületlenségként jellemezte a vádat.

A világ némely részein, többek közt Dél-Afrikában és Indiában, a mai napig történnek boszorkányüldözések.

1999-ben gyermekek ellen irányuló boszorkányüldözésről számolt be a BBC Kongóban. Tanzániában azért gyilkoltak meg idős asszonyokat, mert vörös szemük miatt azt gondolták róluk, hogy boszorkányok.

Az Egyesült Államokban 1999 decemberében egy oklahomai diákot tiltottak ki 15 napra az iskolából, mert állítólag boszorkányságot használt tanára ellen.

Kenyában legalább 11 személyt, köztük 3 férfit lincselt meg és égetett el a tömeg az ország nyugati részén 2008 májusában. Azzal vádolták őket, hogy listát készítettek a falu lakóiról, akik ellen boszorkányságot használtak, majd egyenként kipipálták a nevüket, ahogy elhaláloztak.

2010 decemberében legkevesebb 12 embert lincseltek meg Haiti egyik déli megyéjének néhány településén, mert az áldozatokról úgy vélték, hogy készakarva terjesztik a kolerát. A csoportokba verődött feldühödött lincselők a boszorkányoknak tartott szerencsétleneket bozótvágó késekkel és kövekkel ölték meg, majd holttestüket az utcán elégették.

Kapcsolódó szócikkek 
 A salemi boszorkányperek
 Boszorkányság
Szegedi nagy boszorkányper

Jegyzetek

Források 

Magyar Néprajz – Boszorkányperek
Schram Ferenc 1983: Magyarországi boszorkányperek 1529–1768 I–III. Budapest
Polonkai Éva: A magyarországi boszorkányperek története.
Malleus maleficarum

További információk 
Strigák és garabonciások, avagy mitől félt a magyar?, mult-kor.hu
Itt égették meg az egyik utolsó magyar boszorkányt, femina.hu
Nathaniel Hawthorne: A skarlát betű, mek.oszk.hu
, u-szeged.hu
Statkiewicz Sonja: A boszorkányüldözések, tetel.info
Klaniczay Gábor: Boszorkányság, boszorkányok, origo.hu
Juhász Renáta: A szegedi boszorkányperek, boszorkanyper.atw.hu
Tóth G. Péter: A szegedi nagy boszorkányper, 1728, rubicon.hu
Népi szellemi kultúra

Általában 
 Pusztay Sándor: Szerelmi varázslás boszorkányos praktikák, Budapest, 1990
 I. R. Grigulevics: Az inkvizíció története, Budapest, 1972
 Gustav Henningsen: A boszorkányok ügyvédje (A baszk boszorkányság és a spanyol inkvizíció 1609-1614) – Budapest, 1988
 Kulcsár Zsuzsa: Inkvizíció és boszorkányperek, Budapest, 1960
 Pócs Éva: Élők, holtak, látók és boszorkányok, Budapest, 1975
 Fehértói Katalin: "Boszorkányok, varázslók, jósok a 15. században." História (Budapest, 1993) 4. sz. 10-13. old.
 Kandra Kabos: A váradi regestrum (Budapest, Szent István Társulat, 1898)
 Haász Imre: A boszorkányhit útja. Genezis; Stamberger Ny., Miskolc, 1925 (hasonmásban: 2020)
 Ráth-Végh István: A Sátán és cimborái. Ördögidézés, feketemágia, boszorkányhit; Pannon, Budapest, 1991
 Kulcsár Zsuzsanna: Inkvizíció és boszorkánypörök; 3. bőv. kiad.; Gondolat, Budapest, 1968 (Sikerkönyvek)
 Norman Cohn: Európa démonai. A boszorkányüldözés története; ford. Ruttkay Kálmán; Corvina, Budapest, 1994
 Áldás és átok, csoda és boszorkányság. Vallásetnológiai fogalmak tudományközi megközelítésben; szerk. Pócs Éva; Balassi, Budapest, 2004 (Tanulmányok a transzcendensről)
 Diane Canwell–Jonathan Sutherland: Boszorkányok. Múlt és jelen; ford. Bánki Dezső; Ventus Libro, Budapest, 2008
 A kincskeresés 400 éve Magyarországon. Kézikönyvek és olvasóik; szerk. Láng Benedek, Tóth G. Péter; L'Harmattan–PTE Néprajz-Kulturális Antroplógia Tanszék, Budapest–Pécs, 2009 (Fontes ethnologiae Hungaricae)
 Jean-Christian Petitfils: Méregkeverők. Bűntények és boszorkányság a Napkirály korában; ford. Aradi Péter; General Press, Budapest, 2011
 Johannes Nider: A boszorkányok szemfényvesztései. Formicarius V. könyv; ford. Magyar László András, utószó Klaniczay Gábor, jegyz. Klaniczay Gábor, Magyar László András; Gondolat, Budapest, 2013
 Boszorkányok, varázslók és démonok Közép-Kelet-Európában; szerk. Klaniczay Gábor, Pócs Éva; Balassi, Budapest, 2014 (Vallásantropológiai tanulmányok Közép-Kelet-Európából)
 Gorzó Katalin: Boszorkányság nyugaton. Nyugat-európai boszorkányüldözések kultúrantropológiai vizsgálata; Intermix–KMMI, Budapest–Ungvár–Beregszász, 2020 (KMMI-füzetek)
 Tóth G. Péter: Boszorkánypánik és babonatéboly; Balassi, Budapest, 2020 (Vallásantropológiai tanulmányok Közép-Kelet-Európából)

Magyarországon 
 Szendrey Ákos: A magyar néphit boszorkánya; Magvető, Budapest, 1986
 Karácsonyi János: Tüzesvas-próbák Nagy-Váradon (Nagyvárad, Szt. László Nyomda, 1903)
 Degré Alajos: Boszorkányperek Zala megyében. A Göcseji Múzeum Közleményei 15. (Zalaegerszeg, 1960)
 Csákabonyi Kálmán: Békés megyei boszorkányperek a XVIII. században (A Gyulai Erkel Ferenc Múzeum Kiadványai 17. kötet. Gyula, Erkel Ferenc Múzeum, 1960)
 Oláh György: Boszorkányperek Békésvármegyében In: A Békésvármegyei Régészeti és Mivelődéstörténelmi Társulat Évkönyve, 1887 
 (szerk.): Komáromy Andor: Magyarországi boszorkányperek oklevéltára, Magyar Tudományos Akadémia, Budapest, 1910
 Molnár Éva: Boszorkányperek Magyarországon a XVII-XVIII. században. Budapest, 1942
 Schram Ferenc: Magyarországi boszorkányperek, 1529–1768. I-III., Budapest, Akadémiai Kiadó, 1970
 Oltvai Ferenc: A szegedi boszorkánypörök, Budapest, 1975
 (összeáll.) Sugár István: Bűbájosok, ördöngősök, boszorkányok... Heves és Külső-Szolnok vármegyékben, Magyar Tudományos Akadémia Könyvtára, Budapest, 1987, 
 Bornemisza Anna megbűvöltetése. Boszorkányok Erdély politikai küzdelmeiben, 1678–1688; dokumentumvál., tan. Herner János; MTA Könyvtára–JATE, Budapest–Szeged, 1988 (Adattár XVI-XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez)
 Herner János: Rontás és igézés: Politikai boszorkányper Erdélyben, 1668–1688; Interart Stúdió, Budapest, 1988
 A magyarországi boszorkányság forrásai, 1-3.; szerk. Bessenyei József; Balassi, Budapest, 1997–2003
 Kristóf Ildikó: "Ördögi mesterséget nem cselekedtem". A boszorkányüldözés társadalmi és kulturális háttere a kora újkori Debrecenben és Bihar vármegyében; Ethnica, Debrecen, 1998 
 Kis-Halas Judit: Boszorkányok, gyógyítók és a gyűdi Szűz Mária. Az orvoslás piaca az újkori Dél-Dunántúlon; Balassi, Budapest, 2020 (Vallásantropológiai tanulmányok Közép-Kelet-Európából)
 Klaniczay Gábor: A boszorkányüldözés története; Balassi, Budapest, 2022 (Vallásantropológiai tanulmányok)

A magyarországi boszorkányság forrásai. Várostörténeti források (2010–2016) 
A magyarországi boszorkányság forrásai. Várostörténeti források; sorozatszerk. Tóth G. Péter, Balassi, Budapest, 2003–
 Nagybányai boszorkányperek; szerk. Balogh Béla; Balassi, Budapest, 2003 (A magyarországi boszorkányság forrásai)
 Segesvári boszorkányperek / Schässburger Hexenprozesse; szerk. Hagenthurn Endre Balassi, Budapest, 2010 (A magyarországi boszorkányság forrásai)
 Soproni boszorkányperek, 1429–1702 / Ödenburger Hexenprozesse; Házi Jenő kézirata nyomán, szerk. Tóth G. Péter, Németh Ildikó; Balassi, Budapest, 2011 (A magyarországi boszorkányság forrásai)
 Kolozsvári boszorkányperek, 1564–1743; Kiss András kézirata nyomán, szerk. Pakó László, Tóth G. Péter; Balassi, Budapest, 2014 (A magyarországi boszorkányság forrásai)
 Szegedi boszorkányperek, 1726–1744; Reizner János műve nyomán, szerk. Brandl Gergely, Tóth G. Péter, Balassi–MNL Csongrád Megyei Levéltár, Budapest–Szeged, 2016 (A magyarországi boszorkányság forrásai)

A kereszténység története
Boszorkányság