Nagyszalonta

Nagyszalonta (románul Salonta, korábban Salonta Mare, németül Großsalontha) város Romániában, Bihar megyében. Neve a szláv Suleta családnévből ered, amely a Sulimir személynévből származik.

Elhelyezkedése 
Nagyváradtól 38 km-re délnyugatra a Köles-ér partján fekszik, a DN79-es (Nagyvárad—Arad) főúton, a román–magyar országhatártól keletre, 14 km távolságra közúton a Nagyszalonta–Méhkerék határátkelőtől. A város területén ágazik ki a DN79B (Nagyszalonta–Méhkerék) főút.

Nagyszalonta vasútállomásán áthalad a Temesvár–Arad–Nagyvárad-vasútvonal (CFR 310-es vasúti fővonal), továbbá itt ágazik el a Békéscsaba–Nagyvárad-vasútvonal is. Ekképpen a város vasúti csomópont.

Népessége 
1910-ben 15 943 lakosából 15 206 magyar (95,38%) és 650 román volt.

2002-ben 18 074 lakosából 10 335 magyar (57,18%), 7267 román, 379 cigány és 93 egyéb nemzetiségű volt.

2011-ben 17 042 lakosából 10 079 magyar (59,1%), 6584 román, 290 cigány, 89 egyéb anyanyelvű.

A település népességének változása:

Története 
Nagyszalonta és környéke már a honfoglalás előtt is lakott hely volt. A településtől nyugatra halad el a szarmaták által 324 és 337 között épített, az Alföldet körbekerülő Csörsz-árok (vagy más néven Ördögárok) nyomvonala.

Nagyszalonta a 16. századig jelentéktelen községnek számított, melynek ősi birtokosa a Toldy család volt. 1241-ben a tatárok pusztították el, de hamarosan újraépült. 1332-ben a pápai tizedjegyzék már egyházas helyként említette Zalancha, Zalanta néven. 1337-ben a pápai tizedjegyzék adatai szerint papja 8 garas pápai tizedet fizetett. 1433-ban a Toldyakon kívül a Nadaby család is birtokos volt itt. 1552-ben a község összesen 13 és fél pusztából állt. 1556-tól a század végéig az erdélyi fejedelmek fennhatósága alá tartozott. 1598-ban a Nagyvárad alól eltakarodó török hadak pusztították el. Ezután majd nyolc évig lakosok nélkül állt.

1606-ban Bocskai István erdélyi fejedelem letelepítési céllal 300 köleséri hajdúnak adományozta a települést, akik megalapították Szalonta városát. 1610-ben Báthory Gábor erdélyi fejedelem a szalontai hajdúknak vámszedési jogot adott. Egy 1618-ból fennmaradt, Jóte Ferenc főkapitánysága alatt Nagy-Szalontán kelt oklevélen látható a szalontai hajdúk első pecsétje, amelyet Bocskaitól nyertek egyéb szabadalmaikkal együtt. A pecsétcímer oroszlánnal viaskodó sast ábrázolt.

A főtéren álló csonka torony Szalonta egykori várának őrtornya. A várat 1620 körül kezdték építeni. Azt, hogy 1636-ban már készen volt bizonyítja, hogy a törökök ellen vívott Szalonta környéki harcokban már említették: ez év október 6-án I. Rákóczi György itt verte meg a törököket, akik Bethlen Istvánt akarták visszaültetni Erdély fejedelmi trónjára. Hajdú lakosai 1631-ben és 1632-ben I. Rákóczi Györgytől több pusztára nyertek adománylevelet. 1658-ban a lakosok a várat és a községet, a törökök közeledtének hírére, II. Rákóczi György fejedelem parancsára lerombolták, nehogy török kézbe kerüljön, és a községből minden jószággal elmenekültek. Várából mára csak a csonka torony maradt fenn. Az így pusztán maradt község csak a század végén kezdett ismét benépesülni, és 1695-ben már ismét szervezkedett.

1702-ben I. Lipót császár herceg Esterházy Pál nádornak adta zálogba, 1745-ben pedig Mária Terézia Esterházy Pál Antal hercegnek adományozta.

A 18. század végén és a 19. század elején még körülbelül 200 nemes család lakta a várost, melynek állattenyésztése már a múlt század elején európai hírű volt.

Ősi egyháza a mai református templom helyén állt, akkoriban a váron belül, kőfallal és védőtornyokkal volt megerősítve.

Az 1920-as évek elején a trianoni békeszerződés keretében Romániához került, egy külső településrész azonban Újszalonta néven Magyarországnál maradt. 1940-ben a második bécsi döntésnek köszönhetően az egész település visszakerült Magyarországhoz, de 1944-ben a szovjet hadsereg foglalta el és 1947-től újra Romániához tartozott.

2001-ben kapott municípiumi rangot.

Nagyszalontához tartoztak egykor Barmód, Andacs, Cserepes, Kölesér és Atyás puszták, valamint határában állt Mező-Panasz és Vásári község is.

Atyás puszta 
Már 1401-ben szerepelt az adóösszeírásokban.

Barmód puszta 
A 13. században egyházas község és a váradi püspök birtoka volt. Egykori temetője a Templomhely nevű dűlőn állt.

Kölesér 
Már a 13. században egyike volt a vármegye legnagyobb vásáros helyeinek; még a 16. században is a köleséri kerület központjaként szerepelt, nagy kiterjedésénél fogva kis- és nagyköleséri kerület néven.

Kölesér nevét 1273-ban említette először oklevél, mint püspöki birtokot. IV. László király eltaszított nejének, Izabella Erzsébetnek egy hártyára írott levele is fennmaradt, melyet 1282-ben Köleséren kelteztek. Az 1332. évi pápai tizedjegyzékben papját említik. 1495-ben már iskoláját és annak Zsoldos János nevű tanítóját is említették. 1548-ban Erdély és a kapcsolt részek itt tartottak országgyűlést, melyen jelen volt Fráter György is, mint Erdély kormányzója.

A város egyháza egykor az Egyházdűlő néven emlegetett helyen állt. Várdomb nevű dűlőjén a hagyomány szerint egykor vár állt. A sarkadi határban levő Királymezeje nevű dűlő azonosnak látszik azzal a hellyel, ahonnan 1349. július 17-én Meszesi Demeter váradi püspök egyik levelét írta.

Mező-Panasz 
Egyházas község volt, melynek neve már a 14. század elején a pápai tizedjegyzékben szerepelt.

Vásári 
Nevét a Bölönyi család egyik oklevele Kis- és Nagy-Vásári néven említi. A Vásáry nemzetség ősi, névadó birtoka volt. E családdal volt közeli vérrokonságban Vásári vagy Szügyi Miklós, aki a 14. század közepén esztergomi érsek s Nagy Lajos király egyik kitűnő diplomatája volt. A település egyháza is tekintélyes lehetett, mert 1349-ben VI. Kelemen pápa 100 napos búcsút engedélyezett itt, 1334-ben pedig a pápai tizedjegyzékben két papját is említették.

Látnivalók 
 Régészeti lelőhely a „Movila trupului” nevű helyen, bronzkori településsel és 10. századi temetkezési hellyel. A romániai műemlékek jegyzékében a BH-I-s-B-00995 sorszámon szerepel.
 Régészeti lelőhely a „Pata puszta” nevű helyen, 11–12. századi temetkezési hellyel. (BH-I-s-B-00996)
 A Csonkatoronyban az Arany János Emlékmúzeum és a Városi Galéria található (BH-II-m-B-00997).
 A központi parkban a városalapító Bocskai István teljes alakos szobra látható.
 Református temploma mellett Kossuth-szobor áll. (BH-III-m-B-01242)
 Szoborpark a református templom jobb oldalán: Arany János teljes alakos, valamint Sinka István, Zilahy Lajos, Kulin György és Kiss István mellszobrai.
 Nagyszalonta „400 éve város” emlékére állított Hajdú emlékmű, az Erzsébet parkban az 1896-os millenniumi ünnepségek alkalmával ültetett két tölgyfa tövében található.
 Arany János szülőháza helyén tájház működik, emléktáblával megjelölve. A költőóriás eredeti szülőháza 1823-ban leégett, semmilyen nyoma nem maradt, így rekonstruálni sem lehetett. A helyén álló épületet 1908-ban vásárolta meg a nagyszalontai önkormányzat. 1909-ben került emléktábla az épület homlokzatára. Az épületet 2010-ben teljesen felújították és bekapcsolták a turisztikai vérkeringésbe.
 Zilahy Lajos szülőháza emléktáblával megjelölve
 Sinka István szülőháza emléktáblával megjelölve
 Kulin György szülőháza emléktáblával megjelölve

Híres emberek 
Itt született:
 1300 körül Vásári Miklós érsek
 1320-ban Toldi Miklós bihari birtokos nemes
 1755. december 21-én Földi János orvos, költő
 1815. május 8-án Lovassy László jogász, az országgyűlési ifjak egyik vezetője

 1817. március 2-án Arany János költő
 1841. augusztus 9-én Arany Juliska, Arany János fiatalon elhunyt leánya, sírján a magyar irodalom egyik legszebb sírverse olvasható
 1844-ben Arany László költő, író, műfordító
 1877-ben Székely László építész
 1844. február 22-én Kornya Mihály, a magyar baptizmus atyja
 1886. augusztus 2-án Kovács Béla magyar-latin szakos pedagógus, költő, irodalomtörténész
 1889. szeptember 7-én Kiss Ferenc Kossuth-díjas orvosprofesszor, a Szentágothai-Kiss Anatómiai Atlasz egyik szerzője, a budapesti Anatómiai Intézet Igazgatója (1935–1961 között)
 1890. augusztus 11-én Balogh Ernő orvos, patológus, onkológus, egyetemi tanár, MTA levelező tag
 1891-ben Zilahy Lajos író;
 1897. szeptember 16-án Bonczos Miklós jogász, politikus, Nagyszalonta díszpolgára (1941)
 1897-ben Sinka István költő
 1903-ban Molnár Mihály költő, író, Nagyszalontán alkotott, s itt is hunyt el 1991-ben
 1905-ben Kulin György csillagász
 1910-ben Kocsis Elemér magyar nemzetiségű román válogatott labdarúgó, csatár
 1911-ben Kovács Kálmán matematikus
 1911-ben Mogyorós Sándor munkásmozgalmi aktivista
 1917-ben Bihari Klára József Attila-díjas író, költő
 1927. március 26-án Balla Ernő műfordító, irodalomkutató
 1927-ben Kiss István Kossuth-díjas szobrász, Arany János nagyszalontai bronzszobrának alkotója (1991)
 1928-ban Lupán Anna Mária közgazdász, egyetemi oktató
 1929-ben Fábián Gyula szociológus, rádióriporter, újságíró, író és szerkesztő
1932. április 2. Karancsi Sándor grafikus, festő és éremművész (meghalt: Gyergyószentmiklós, 2003. október 28.) 
 1933-ban Hunyadi Mátyás Széchenyi-díjas hídépítő mérnök
 1934. december 23-án Kósa Ferenc magyar nyelvész
 1941. november 18-án Wagner István újságíró, művészeti író
 1944. március 24-én Kenéz Ferenc romániai magyar költő, író
 1949. július 17-én Tulván Gizella zongoraművész, zenetudományi szakíró
 1952. május 10-én Kovács Sándor tanár, ifjúsági író
 1954. július 5-én Kósa-Kiss Attila meteorológus és csillagász
 1977. január 6-án Bagdi Bella személyiségfejlesztő tréner, előadó, író és énekes

A településen gyűjtött népdalok

Testvérvárosai 
  Nagykőrös, Magyarország (1991)
  Túrkeve, Magyarország
  Sarkad, Magyarország (1992)
  Békéscsaba, Magyarország (2002)
  Csepel, Magyarország
  Hajdúböszörmény, Magyarország
  Rimaszombat, Szlovákia
  Derecske, Magyarország (2008. június 21.)

Jegyzetek

Források

További információk 
 Nagyszalonta Polgármesteri hivatal honlapja
 Szalontai Napló
 Nagyszalonta, 1606–1906 (MEK)
 welcomeNagyszalonta-ro
 Nagyszalonta az M1 Hétmérföld 2008. május 31. adásában
 Szász András: Nagyszalonta

Kapcsolódó szócikkek 
 Kossuth Lajos emlékezete Erdélyben

Bihar megye települései
Bihar vármegye települései
Határátkelőhelyek
Nagyszalonta