Asztma

Az asztma (görögül ἅσθμα, ásthma, „zihálás") a légutak egyik gyakori krónikus gyulladásos betegsége, amelynek jellemzői a változékony és ismétlődő tünetek, a légutak reverzibilis elzáródása, és a hörgőgörcs. Gyakori tünetei közé tartozik a zihálás, a köhögés, a mellkasi szorító érzés, és a légszomj.

Az asztma kialakulását vélhetőleg genetikai és környezeti tényezők kombinációja okozza. A diagnózist a tünetek jellege, a huzamosabb kezelésre való reagálás, és a spirometria alapján állítják fel. Klinikai osztályozása a tünetek gyakorisága, az erőltetett kilégzési másodperctérfogat (FEV1), és a kilégzési csúcsáramlás alapján történik. Besorolható atópiás (külső) vagy nem atópiás (belső) asztmaként is, ahol az atópiás megnevezés az I-es típusú túlérzékenységi reakcióra való hajlamot jelenti.

Az akut tüneteket általában belélegezhető, rövid hatású béta-2 agonistákkal, (például szalbutamollal) és szájon át szedhető kortikoszteroidokkal kezelik. Nagyon súlyos esetekben intravénás kortikoszteroidokra, magnézium-szulfátra és kórházi ápolásra lehet szükség. A tünetek kialakulása a provokáló tényezők, például az allergének és az irritánsok elkerülésével, valamint belélegezhető kortikoszteroidok rendszeres használatával előzhető meg. Ha az asztma tünetei kontrollálhatatlannak bizonyulnak, hosszú hatású béta-agonisták vagy leukotrien antagonisták is használhatók. Az asztma gyakorisága az 1970-es évektől kezdődően jelentősen megnőtt. 2011 óta 235–300 millió embert érint világszerte, és ezek közül körülbelül 250 ezren haltak meg. Magyarországon  körüli asztmás beteget tartanak nyilván. A betegségnek május 7. a világnapja.

Tünetek 

Az asztmára a visszatérő nehéz vagy szapora légzés, légszomj, mellkasi szorító érzés, a mellkas felfújt állapota (hyperinflatio), a légzési segédizmok használata (orrszárnyi légzés, bordaív alatti behúzódás), köhögés, súlyos roham esetén elkékülés (cyanosis) és légzési elégtelenség jellemző, amely a kezelés hiányában akár halálhoz is vezethet. Nehezen felszakadó köpet is képződhet. Az asztmás roham oldódása közben a köpet a benne található eosinophil fehérvérsejtek (leukociták) nagy száma miatt gennyszerű lehet. A tünetek általában éjszaka és hajnalban, fizikai megerőltetés vagy hideg levegő hatására súlyosbodnak. Vannak olyan asztmások, akik csak ritkán, általában valamilyen provokáló tényező hatására észlelnek tüneteket, másoknál pedig a betegség kifejezett és állandó tünetekkel jár.

Tünetek már kisgyermekkorban jelentkezhetnek, leggyakrabban 3 éves kor után, de bármely életkorban kialakulhat asztma.
A tünetek jelentkezhetnek rövid (percekig vagy órákig tartó) légzészavar vagy roham formájában például fizikai terhelés, allergiás reakció után. Máskor légúti fertőzéstől kiváltva akár napokig is eltarthatnak. Súlyos asztmásoknál a tünetek folyamatosan jelen maradhatnak éveken át.

Társult betegségek 
Vannak betegségek, amelyek gyakran társulnak az asztmához, mint például a gastrooesophagealis refluxbetegség (GERD), a rhinosinusitis, és az obstruktív alvási apnoe. A lelki zavarok szintén gyakoribbak. Így a szorongásos zavarok előfordulási aránya 16–52%, a hangulatzavaroké 14–41% az asztmások körében. Azt azonban nem lehet tudni, hogy az asztma okozza-e a lelki problémákat, avagy a lelki problémák vezetnek asztmához.

Kiváltó okok 
Az asztmát a környezeti és genetikai tényezők bonyolult és nem teljesen ismert kombinációja okozza. Ezek a tényezők – ma még nem ismert mértékben – befolyásolják a betegség súlyosságát, valamint azt, hogy milyen mértékben reagál a kezelésre. Úgy gondolják, hogy az asztma jelenlegi gyakoriságát a változó epigenetikai (nem a DNS-szekvenciákkal kapcsolatos örökletes) tényezők és a változó életkörülmények okozzák.

Környezeti tényezők 
Az asztma kialakulását és súlyosbodását számos környezeti tényezővel hozzák összefüggésbe, így például az allergénekkel, a levegőszennyezéssel és a környezetben levő egyéb vegyi anyagokkal. A terhesség alatti és szülés utáni dohányzás növeli az asztmaszerű tünetek kockázatát. A közúti forgalom által szennyezett levegő, illetve a levegő magas ózonszintje összefügg mind az asztma kialakulásával, mind a betegség súlyosbodásával. Az épületek belsejében található, a bent tartózkodók által belélegzett illékony szerves vegyületek, mint például a formaldehid, szintén asztmát válthatnak ki. A PVC-ben levő ftalátokat is összefüggésbe hozták a gyermek- és felnőttkori asztmával, ugyanígy a nagymértékű endotoxinkitettséget is.

Az asztmát a beltéri allergéneknek való kitettséggel, azok belélegzésével hozzák összefüggésbe. A gyakori beltéri allergének közé tartozik a poratka, a csótány, az állatok elhalt hámsejtjei, valamint a penész. A poratka kiküszöbölésére, jelenlétének csökkentésére tett kísérletek eredménytelennek bizonyultak. Kisgyermekeknél bizonyos vírusos légúti fertőzések, mint például a légúti syncytialis vírus és a rhinovírus, növelhetik az asztma kialakulásának kockázatát. Más fertőzések viszont csökkenthetik a kockázatot.

A higiéniahipotézis 
A higiéniahipotézis elmélete az asztma világszinten megnövekedett gyakoriságát a nem fertőző baktériumokkal és vírusokkal való túl kevés gyermekkori kontaktusra próbálja visszavezetni. Felmerült az az elképzelés, hogy a baktériumokkal és vírusokkal való kevesebb kontaktus oka részben a modern társadalmakra jellemző nagyobb tisztaság és kisebb család lehet. A higiéniahipotézist alátámasztó tények közé tartozik, hogy az asztma jóval gyakoribb a fejlett országokban, illetve kevésbé gyakori olyan farmokon és otthonokban, ahol házi kedvenceket tartanak.

A gyermekkori antibiotikumos kezeléseket összefüggésbe hozták az asztma kialakulásával. A császármetszéses szülés és az asztma nagyobb (20–80%-osra becsült) kockázata között is kapcsolatot fedeztek fel. Ezt a megnövekedett kockázatot annak tulajdonítják, hogy ezeknek az újszülötteknek a szervezetében nem telepedhettek meg azok a nem kórokozó baktériumok, amelyekkel a szülőcsatornán való áthaladásukkor találkoztak volna. Az asztma gyakoriságát összefüggésbe hozták a magasabb életszínvonallal is.

Genetikai tényezők 

A családban már előfordult asztma olyan kockázati tényezőt jelent, amelynek öröklésében sok különböző gén játszik közre. Ha az egypetéjű ikrek egyike asztmás, akkor az ikerpár másik tagjánál a megbetegedés valószínűsége körülbelül 25%. 2005 végéig hat vagy ennél is több különböző populációban 25 olyan gént találtak, amelyek közrejátszanak az asztma kialakulásában, többek közt a GSTM1, az IL10, a CTLA-4, a SPINK5, a LTC4S, az IL4R és az ADAM33. E gének közül soknak az immunrendszerhez vagy a gyulladásos folyamatok szabályozásához van köze. Az eredmények azonban még azokra a génekre vonatkozóan sem voltak minden vizsgált populációnál egyértelműek, amelyeknek az asztmával való összefüggését többszörösen megismételt kutatások támasztják alá. 2006-ban egyetlen genetikai asszociációs kutatás is több mint 100 gént társított az asztmával, és azóta is egyre több ilyen gént találnak.

Egyes genetikai variánsok csak bizonyos környezeti hatásokkal kombinálódva okozhatnak asztmát. Ilyen például a CD14 génterület egypontos nukleotid polimorfizmusa az endotoxin (egy baktériumok által termelt méreganyag) hatásával kombinálódva. Az endotoxin többféle, a környezetben megtalálható forrásból származhat, például dohányfüstből, kutyáktól, farmokról. Az asztma kialakulásának veszélye tehát egyaránt függ az illető személy genetikai hajlamától, és attól, hogy szervezete milyen mennyiségű endotoxinnal találkozik.

Kórállapotok 
Az atópiás ekcéma, allergiás rhinitis (orrhurut) és asztma hármasát atópiának nevezzük. Az asztma kialakulására leginkább hajlamosító tényező az, ha valakinek volt már atópiás betegsége, ugyanis az asztma sokkal nagyobb gyakorisággal alakul ki az ekcémásoknál és a szénanáthásoknál. Összefüggést találtak az asztma, a Churg–Strauss szindróma (egy autoimmun betegség) és az érgyulladás (vasculitis) között. Bizonyos típusú csalánkiütések (urticaria) esetén szintén jelentkezhetnek asztmás tünetek.

Kölcsönös összefüggést találtak az elhízás és az asztma kockázata között. Az utóbbi években mindkét betegség gyakoribbá vált. Ebben több tényező is közrejátszhat, például a zsír felhalmozódása miatti légzési elégtelenség, vagy az a tény, hogy a zsírszövet előidézhet olyan állapotot, amely kedvez a különféle gyulladások kialakulásának.

Asztmát válthatnak ki egyes béta-blokkoló gyógyszerek - például a propranolol - azoknál, akik erre hajlamosak. A cardioselectiv béta-blokkolók azonban – amelyek csak a szívműködést befolyásolják –, biztonságosnak bizonyulnak azoknál, akik enyhe vagy közepes súlyosságú asztmában szenvednek. Szintén gondot okozhatnak a következő gyógyszerek: acetilszalicilsav, pl. Aspirin, nem szteroid gyulladáscsökkentők, és angiotenzin konvertáló enzim inhibitorok.

Asztmás roham (exacerbáció) 
Egyeseknél heteken vagy hónapokon keresztül stabil az asztmás állapot, majd hirtelen akut asztmás roham (asztmás exacerbáció) lép fel. A rohamot kiváltó különféle tényezőkre adott reakciók eltérőek lehetnek. A legtöbb esetben többféle anyag is kiválthat súlyos exacerbációt.

Az otthoni környezetben meglévő, az asztma súlyosbodásához vezető okok közé tartozik a por, a lakásban tartott kisállatok elhalt hámsejtjei és szőre (különösen a macska- és kutyaszőr), a csótányallergének és a penész. A parfümök nők és gyermekek esetében is az akut roham gyakori kiváltó okai közé tartoznak. A betegséget súlyosbíthatják a felső légutak vírusos és bakteriális fertőzései is. A pszichológiai stressz is a tünetek súlyosbodásához vezethet – az elképzelések szerint a stressz megváltoztatja az immunrendszert, és ezáltal fokozza a légutaknak az allergénekre és irritánsokra adott gyulladásos válaszát.

Kórélettana 

Az asztma a légutak krónikus gyulladásának eredménye, amely a környező simaizmok fokozott, görcsös összehúzódásához vezet. Ez más tényezőkkel együtt a légutak időleges beszűküléséhez és az asztma „klasszikus” tünetéhez, a sípoló légzéshez vezet. Az időleges hörgőszűkület általában kezelés hatására vagy magától elmúlik. Időnként a légutak maguktól átalakulnak – a tartós gyulladás a hörgők falának átalakulásához, károsodásához vezet hosszú távon, amit az orvosi nyelv remodellingnek nevez. E folyamat során az asztmára jellegzetes időleges (reverzibilis) hörgőszűkület fokozatosan tartós, maradandó szűkületté alakul.

A légutak szűkülete elsősorban a kilégzést nehezíti, mivel kilégzéskor nő a mellkasban a nyomás, és a beszűkült kislégutak jóval előbb elzáródnak. Emiatt a tüdőben több levegő marad a kilégzés végén, a mellkast mintegy felfújt állapotban tartva. Mindez a gázcsere romlásához vezet, eleinte oxigénhiányt, súlyosabb esetben a széndioxid-leadás csökkenését is okozva.

A jellegzetes változások közé tartozik az eozinofil sejtek (a fehérvérsejtek egyik típusa) megszaporodása, valamint a retikuláris alapmembrán megvastagodása. Krónikus esetben a hörgők simaizomzata megvastagodik, illetve felszaporodnak a nyálkadugók. Az asztma kialakulásában még szerepet játszó sejtek a T limfociták, a makrofágok és neutrofilek. Az immunrendszer más részei is részt vehetnek a betegség kialakulásában, többek között a citokinek, a kemokinek, a hisztamin és a leukotriének.

Diagnózis 
Bár az asztma jól ismert betegség, nem létezik egy mindenki által elfogadott definíciója. A „Global Initiative for Asthma” (GINA) így definiálja: „az asztma a légutak krónikus gyulladásos betegsége, amelynek kialakulásában több sejt és sejt produktum is szerepet játszik. A krónikus gyulladás összefüggésbe hozható a légutak túlzott aktivitásával, amelynek következtében visszatérően lépnek fel sípoló légzéssel, dyspnoeval, mellkasi szorító érzéssel, köhögéssel járó epizódok főként éjszaka, vagy kora reggel. Ezek az epizódok többnyire kiterjedt, változó mértékű légúti obstrukcióval kapcsolatosak, ami spontán vagy gyógyszeres kezelés hatására legtöbbször reverzibilis”.

Jelenleg nem létezik a betegséget egyértelműen kimutató teszt, és a diagnózist általában a klinikai tünetek mintázata, valamint a gyógyszeres kezelésre adott válasz alapján állítják fel. Asztmára lehet gyanakodni abban az esetben, ha a beteg kórelőzményében visszatérő köhögés, sípoló vagy nehéz légzés szerepel, és ezek a tünetek testedzés, vírusos fertőzés, allergének vagy légszennyezés következtében súlyosbodnak. A diagnózist a spirométerrel végzett légzésfunkció-vizsgálat támasztja alá. A hat év alatti gyermekeknél a diagnózis felállítása nehezebb, mivel túl fiatalok még a spirométeres vizsgálathoz.

Spirometria 
A diagnózis felállítását és a betegség kezelését a spirométeres légzésfunkció-vizsgálat segíti. Jelenleg ez a legjobb módszer az asztma diagnosztizálására. Ha a vizsgálat során az első másodpercben kilélegzett levegő mennyisége (Forszírozott Expirációs Volumen, FEV1) több mint 12%-kal növekszik a betegnek adott hörgőtágító szer (pl. szalbutamol) hatására, az alátámasztja az asztma diagnózisát. Ez az érték azonban akár normális is lehet azoknál, akiknek egy ideje már enyhe, rohamokkal nem járó asztmája van. Az asztma és a krónikus obstruktív tüdőbetegség közötti differenciáldiagnózis felállítását a diffúziós kapacitás mérése segíti. Asztmás betegeknél javasolt egy- vagy kétévente a spirometria elvégzése a terápia hatásosságának nyomon követése érdekében.

Egyéb módszerek 
A metakolin provokációs teszt is segítheti az asztma diagnózisának felállítását. A teszt során az egyre nagyobb koncentrációban belélegzett metakolin a légutak görcsös beszűkülését eredményezi az erre hajlamos egyéneknél. A negatív eredményű vizsgálat azt jelenti, hogy az asztma nincs jelen, viszont pozitív esetben nem feltétlenül jelez asztmát.

Az asztma jelenlétét megerősítő egyéb jelek: legalább 20%-os változás az erőltetett kilégzési csúcsáramlásban a hét legalább három napján, legalább két héten keresztül, a légzésfunkció legalább 20%-os javulása szalbutamol, kortikoszteroidok vagy más hörgőtágító szer beadása után, illetve a légzésfunkció legalább 20%-os romlása az asztmát kiváltó tényezőnek való kitettség után. A kilégzési csúcsáramlás mérése azonban a spirometriánál változatosabb értékeket eredményezhet, ezért önmagában nem ajánlott az asztma diagnózisának felállításához. Hasznos lehet ugyanakkor a közepes vagy súlyos asztmában szenvedők esetén a betegség otthoni megfigyelésénél, illetve az új gyógyszerek hatásosságának ellenőrzésénél. Szintén segítheti az akut exacerbációban szenvedők kezelésének irányítását.

Besorolás 

Az asztma súlyosság szerinti osztályozását a tünetek előfordulásának gyakorisága, az erőltetett kilégzés másodperctérfogata (FEV1) valamint a kilégzési csúcsáramlás alapján végzik. Az asztmát ezen felül besorolhatják az atopikus (környezeti) vagy nem-atopikus (belső) csoportokba, annak alapján, hogy a tüneteket külső, környezeti tényezők, allergének váltják-e ki (atópiás) vagy sem (nem atópiás). Bár az asztma besorolását súlyosság alapján végzik, jelenleg nem létezik olyan módszer, amelynek alapján további alcsoportokat lehetne felállítani. Az asztmakutatások egyik legfontosabb célkitűzése, hogy módot találjanak a betegség olyan alcsoportjainak azonosítására, amelyek jól reagálnak a különféle kezelésekre. Bár az asztma krónikus légúti obstrukcióval járó betegség, mégsem sorolják a krónikus obstruktív légúti betegség hez, mivel utóbbit több betegség, mint például a hörgőtágulat (bronchiektázia), idült hörghurut (krónikus bonchitisz) vagy tüdőtágulat (emphysema) következtében kialakuló, túlnyomóan irreverzibilis légúti áramláskorlátozottság jellemzi. Ezektől eltérően a légutak obstrukciója az asztma esetében általában visszafordítható, azonban a kezelés híján az idült gyulladás a légutak átalakulása révén a tüdőfunkció visszafordíthatatlan csökkenését is eredményezheti. A tüdőtágulattal (emphysema) ellentétben az asztma a hörgőket érinti, nem pedig a tüdőhólyagocskákat.

Asztmás exacerbáció 
Az akut asztmás exacerbáció köznapi neve asztmás roham. A roham klasszikus tünetei a kapkodó levegővétel, a zihálás, valamint a mellkasi szorítás érzése. Míg ezek az asztma elsődleges tüneteinek számítanak, egyeseknél elsősorban köhögés jelentkezik, súlyos esetekben pedig a légmozgás annyira lekorlátozódik a légutakban, hogy a zihálás, sípoló légzés nem is hallatszik.

Az asztmás roham során fellépő tünet lehet még a légzési segédizmok – pl. a fejbiccentő izom, széles hátizom, fűrészizmok, mellizmok – igénybevétele, jelen lehet a pulzus paradoxus is (amikor a pulzus gyengébb kilégzés alatt és erősebb belégzés alatt), illetve sor kerülhet a tüdő abnormális felfúvódására. Az oxigénhiány következtében a bőr és a körmök kékes elszíneződése is felléphet.

Enyhébb exacerbáció esetén a kilégzési csúcsáramlás mértéke ≥200 l/perc vagy a várt érték ≥50%-a. Középsúlyos a roham besorolása abban az esetben, ha a csúcsáramlás értéke 80 és 200 l/perc vagy az egyéni legjobb érték 25% és 50%-a közé esik, míg a súlyos roham esetén ezek az értékek ≤80 l/perc vagy ≤25%.

A korábban status asthmaticus néven ismert akut súlyos asztma olyan akut asztmás exacerbáció, amely nem reagál a szokásos, hörgőtágítókkal vagy kortikoszteroidokkal végzett kezelésre. Az esetek felében az asztmás rohamot valamilyen fertőzés, míg a többi esetet allergének, légszennyezés, illetve elégtelen vagy nem megfelelő gyógyszerezés idézi elő.

A perzisztáló asztma nagy légúti funkcióingadozást mutató formáit (angol megnevezése brittle asthma, a.m. rideg, merev asztma) a visszatérő, súlyos rohamok jellemzik. Ennek első típusát az intenzív gyógyszerezés ellenére is igen széles skálán változó csúcsáramlási értékek jellemzik, míg a második típus gyógyszerekkel jól kontrollálható, hirtelen fellépő súlyos exacerbációkkal.

Testedzés okozta asztmás roham 
A testedzés az asztmás és asztmában nem szenvedő emberek körében egyaránt hörgőszűkületet válthat ki. Ez az állapot a legtöbb asztmás esetében fennáll, míg a nem asztmás emberek közel 20%-ánál jelentkezik. A hivatásos sportolók körében inkább az elit sportolókra jellemző, ahol előfordulási aránya igen változó: bobversenyzők körében 3%, kerékpárosoknál 50%, míg sífutók körében 60%. A hörgőszűkület jelentkezését nem befolyásolják az időjárási viszonyok, ámbár előfordulása száraz, hideg idő esetén gyakoribb. Úgy tűnik, hogy az inhalált β2-agonisták az asztmában nem szenvedők sportteljesítményét nem javítják, mindazonáltal a kitartás és erőnlét szájon át szedett adagok fogyasztásával esetleg növelhető.

Munkahelyi ártalom 
A munkahelyi körülményekből fakadó, vagy azok következtében súlyosbodó asztma gyakori foglalkozási ártalom. Sok esetet azonban nem jelentenek, vagy nem tekintenek munkahelyi ártalomból eredő betegségnek. Becslések szerint a felnőttek körében kialakult asztmás esetek 5–25%-a munkahelyi körülményekhez köthető. Mindeddig több száz különböző kiváltó okot sikerült meghatározni, melyek közül a leggyakoribbak az isocyanátok, a liszt- és fapor, a kolofónium, a forrasztásnál használt folyasztószer, latex, állatok közelsége és az aldehidek jelenléte. A legnagyobb kockázattal járó foglalkozások közé tartoznak azok, ahol festékszórás szükséges. Súlyosan érintettek továbbá a pékek és az élelmiszerfeldolgozással foglalkozók, az ápolónők, vegyszerekkel dolgozók, állatokat gondozók, hegesztők, fodrászok és fafeldolgozók.

Differenciáldiagnózis 
Számos egyéb megbetegedés is okozhat az asztmáéhoz hasonló tüneteket. Gyermekeknél ilyenek az egyéb felső légúti megbetegedések, mint például az allergiás orrnyálkahártya-gyulladás és az arcüreggyulladás, amelyeket ugyanúgy tekintetbe kell vennünk, mint a légúti elzáródás egyéb okait. Ezek közé tartoznak: idegen test belégzése, légcsőszűkület, laryngotracheomalacia, érgyűrűk, a megduzzadt nyirokmirigyek vagy a szövetmasszák jelenléte a nyakon. Figyelmet érdemlő ok lehet felnőtteknél a krónikus obstruktív légúti betegség, a pangásos szívelégtelenség, a légútban megjelenő csomók, valamint a gyógyszerkészítményekben található ACE-gátlók (ACE = angiotenzin-konvertáló enzim) által kiváltott köhögés. A hangszálak rendellenes működése mindkét korosztálynál asztmás tünetekhez hasonló tüneteket produkálhat.

A krónikus obstruktív légúti betegség (COPD) az asztmával egyidejűleg is fennállhat, illetve jelentkezhet a krónikus asztma komplikációjaként. 65 éven felül a legtöbb obstruktív légúti betegségben szenvedő ember asztmában vagy COPD-ben is szenved. Ebben az esetben a COPD ismertetőjegyei a légúti neutrofilák számának megnövekedése, az abnormális mértékben megvastagodott falak és a hörgőkben található simaizom megnövekedése. Mindazonáltal ezek vizsgálatára rendszerint nem kerül sor, mivel a COPD és az asztma kezelésének elvei nagyon hasonlóak: kortikoszteroidok és tartós hatású béta-agonisták alkalmazása, illetve a dohányzás abbahagyása. Tünetei nagyon hasonlóak az asztmás tünetekhez, összefügg a cigarettafüst nagyobb mértékű belégzésével és az életkor előrehaladtával, a tünetek hörgőtágítók szedése után kevésbé visszafordíthatók, és kevésbé valószínű, hogy a családban korábban előfordult atópia.

Megelőzés 
Jelenleg nem ismerünk egyértelműen hatásos megelőzési módszert, és asztma kialakulásának megelőzésére tett lépések hatékonysága nem teljesen bizonyított. Ezek némelyike ígéretes, mint például a dohányfüst kerülése terhesség alatt és szülés után, a szoptatás, és a közösségekkel - bölcsődében, óvodában vagy nagycsaládban - való gyakoribb érintkezés. Ezek egyike sem bizonyított eléggé ahhoz, hogy orvosilag is javallt lehetne.

Az anyatejes táplálás szerepe még nem teljesen tisztázott. Számos vizsgálat a legalább az első 6 hónapban kizárólag anyatejjel való táplálást védő hatásúnak találta. Míg más vizsgálatok asztmás anyák gyermekei esetében az anyatejes táplálás asztma gyakoriságot fokozó hatását írták le. Az anyatej számos más kedvező hatása miatt az orvosok jelenleg a szoptatást javasolják minden esetben.

A házi kedvencekkel való érintkezés a gyermekkorban hasznos lehet, előnye más életkorban nem egyértelmű. Ajánlott a kisállat eltávolítása a lakásból akkor, ha egy családtag allergiás tünetekkel reagál az adott állatra. A terhesség és szoptatás idejére vonatkozó étrendi megszorítások nem bizonyultak hatékonynak, ezért nem javallottak.

3 éves kor előtti súlyos légúti vírusinfekciók valószínűleg szerepet játszanak az asztma „beindításában”. Más vizsgálatok az endotoxinoknak tulajdonítanak védő hatást, mivel a farmon élő terhesek gyermekeinél és farmon felnövő gyermekek esetében jóval ritkábban alakul ki asztma. Szénanáthás fiatal gyermekeknél immunotherápia (hyposenzibilizálás) tűnik ígéretesnek jelentősen csökkentve az asztma kialakulását a kezeltek csoportjában.

Felnőttkorban eredményes lehet azoknak az anyagoknak az eltávolítása a munkahelyről, amelyek köztudottan reakciót válthatnak ki az arra érzékenyebbeknél.

Kezelése 
Az asztma ma még nem gyógyítható, de a legtöbb beteg gyógyszeres kezelés mellett tünetmentes vagy csak minimális tünetei vannak. Fontos a konkrét, személyre szabott terv kidolgozása a tünetek megelőző megfigyelésére és kezelésére. A tervnek tartalmaznia kell az allergiás tünetek kiváltó okainak csökkentését, a tünetek súlyosságának felmérésére irányuló teszteket és a gyógyszeres kezelést. A kezelési tervet rögzítsük írásban, és a tünetek változásának függvényében jegyezzük fel a kezelés szükséges változtatásait.

Az asztma leghatékonyabb kezelésének az bizonyul, ha azonosítjuk a kiváltó okokat – mint például a cigarettafüst, a házi kedvencek vagy az aszpirin –, és ezeket eltávolítjuk a beteg közeléből. Amennyiben a kiváltó ok eltávolítása önmagában nem elegendő, gyógyszerkezelés is ajánlott. A megfelelő gyógyszerkészítmény kiválasztása, többek között, a betegség súlyossági fokától és a tünetek gyakoriságától függ. Az asztma-gyógyszereket nagy általánosságban vagy a gyorsan ható, vagy a tartós hatású készítmények kategóriájába soroljuk.

Gyógyszeres kezelés 
A gyógyszeres kezelés fejlődése az elmúlt évtizedekben jelentős javulást hozott az asztmás betegek tömegeinek életében. Az asztma kezelésére használt gyógyszerek két nagy csoportra oszthatók: a heveny tünetek enyhítésére használt, gyors megkönnyebbülést hozó gyógyszerekre és a tartós szabályozást biztosító készítményekre, melyek a további rohamok megelőzésére használatosak.

Gyors hatás

 Az olyan gyors hatású béta2-adrenoceptor agonisták (SABA), mint a szalbutamol (Amerikában albuterol) az asztmás tünetek elsődleges kezelőszerei.
 Az antikolinerg gyógyszerek, mint az ipratropium bromid, közepes és súlyos tüneteknél fokozzák a kezelés eredményességét, amennyiben SABA készítményekkel együtt történik a szedésük. Az antikolinerg hörgőtágítók jól használhatók abban az esetben, amikor a beteg a SABA szereket nem tolerálja.
 A korábbi, kevésbé szelektív adrenerg agonisták, mint az inhalált epinefrin, a SABA szerekhez hasonló hatásfokkal működnek. Mindazonáltal használatuk nem javallt, mivel rendkívül felfokozott szívműködést váltanak ki.

Tartós kontroll

 Tartós kezelés céljára a leghatékonyabbnak a kortikoszteroidokkal való kezelést tartják. Ezek alkalmazása rendszerint inhalálással történik, kivéve súlyos, tartós betegség esetén, amikor is a kortikoszteroidok szájon át történő szedésére is szükség lehet. Az inhalálható készítmények használata - a tünetek súlyosságától függően - rendszerint napi egy-két alkalommal javasolt.
 Az olyan tartós hatású, béta-adrenoceptor agonisták (LABA) mint a szalmeterol és a formoterol (legalábbis felnőttek esetében) javíthatják az asztma feletti kontroll esélyeit, amennyiben inhalált kortikoszteroidokkal együtt történik a szedésük. Gyermekek esetében ez az eredmény bizonytalan. Szteroidok nélkül azonban megnövelik a súlyos mellékhatások jelentkezésének kockázatát sőt, a kockázat még a kortikoszteroidok szedése mellett is fokozódhat, bár enyhébb mértékben.
 A leukotrién antagonisták (mint pl. a montelukaszt és a zafirlukaszt) szintén adhatók az inhalált kortikoszteroidok mellett, rendszerint szintén a LABA szerekkel együtt. Heveny rohamok esetén való használatukra nincs elegendő bizonyíték. Öt év alatti gyermekeknél, az inhalált kortikoszteroidok mellett, gyakran előnyben részesített kiegészítő kezelésnek számít.
 A hízósejt stabilizátorok (mint pl. a cromolyn sodium) alkalmazása a kortikoszteroidokkal történő kezelés kevésbé gyakori alternatívája.

Alkalmazási módok
A gyógyszerkészítmények beadása rendszerint adagolószelepes inhalációs készülékek (MDIs - metered-dose inhalers) és asztma spacerek vagy szárazpor-inhalátorok kombinált használata révén történik. A spacer egy műanyag henger, mely a gyógyszert levegővel keveri, miáltal a teljes gyógyszeradag könnyebben jut be a szervezetbe. Esetenként előfordul a porlasztókészülék használata is. Enyhe vagy mérsékelt tünetekkel rendelkező betegek esetében a porlasztókészülék és a spacer alkalmazása egyformán hatékonynak bizonyul, arra azonban nincs elegendő bizonyíték, hogy súlyos tünetek esetén használatuk jelentős változást okozna-e.

Káros mellékhatások
A megszokott dózisú, inhalált kortikoszteroidok tartós használatának kockázata csekély, de előfordul, hogy káros mellékhatásokat vált ki. A kockázatok közé tartozik a szürkehályog esetleges kialakulása és a termet kis mértékű csökkenése.

Életmód változtatás 
A kiváltó okok elkerülése kulcsfontosságú az állapot feletti kontroll fokozásában, illetve a rohamok megelőzésében. A leggyakoribb kiváltó okok közé tartoznak az allergének, a füst (dohány- vagy egyéb füst), a légszennyeződés, a nem szelektív béta-blokkolók, és a szulfit tartalmú élelmiszerek. A cigarettázás és a másodlagos dohányfüst-kitettség(passzív dohányzás) csökkentheti az olyan gyógyszerkészítmények hatását, mint a pl. a kortikoszteroidok. A poratka jelenlétét korlátozó intézkedések- ideértve a légszűrést, a poratka elleni vegyszerek használatát, a porszívózást, a különleges ágybetét takarók használatát, stb. – nem befolyásolták az asztmás tüneteket.

Egyéb lehetőségek 
Amennyiben az asztma nem reagál a hagyományos gyógyszeres kezelésre, egyéb lehetőségek is rendelkezésre állnak az asztmás rohamok megelőzésére, illetve kezelésére. Az asztmás roham kezelésének lehetőségei közé tartozik:
 oxigén adagolása az oxigénhiányos állapot kezelésére, amennyiben a vér oxigén koncentrációja 92% alá esik.
 Hiperbár oxigénterápia (HBOT) hatására több oxigénmolekula jut a véráramba. A jobb életminőség valamint a szövődmények elkerülése érdekében a terápia prioritása kiemelkedő.
 az intravénásan beadott magnézium-szulfát ellazítja a légutakat körbevevő simaizmokat, így más gyógyszerekkel együtt jótékony hatása lehet a súlyos asztmás roham kezelésében.
 heliox (a hélium és oxigén keveréke) belélegzése a légzés megkönnyítésére súlyos, a gyógyszerekre nem reagáló esetekben.
 az intravénásan beadott szalbutamol hatékonyságát a rendelkezésre álló bizonyítékok nem támasztják alá egyértelműen, ezért csak kivételes esetekben alkalmazzák.
 régebben elterjedten használták a metilxantin-szerkezetű szereket (mint pl. a teofillin), de nem járulnak hozzá jelentősen az egyéb béta-agonista (a béta-receptort stimuláló) szerek hatásához. Alkalmazásuk az akut exacerbáció esetén ellentmondásos.
 a nyugtató hatással bíró anesztetikum, a ketamin elvileg hasznos lehet, ha a légzésleállás veszélye miatt intubálásra és gépi lélegeztetésre lenne szüksége valakinek, azonban a klinikai vizsgálatokból származó adatok ezt nem támasztják alá.

Súlyos, tartós asztmában szenvedő betegek esetén, amikor az inhalációs kortikoszteroidok és a hosszú hatású béta-agonisták (LABAs) nem biztosítanak megfelelő kontrollt a tünetek felett, a bronchialis thermoplasztika (tüdő-hőplasztika) alternatíva lehet. A módszer lényege hőkontrollált, alacsony energiájú rádiófrekvenciás energialöketek alkalmazása a légcsőben bronchoszkópia során. Bár a beavatkozást követő hónapok során az asztmás rohamok gyakorisága megnőhet, hosszú távon úgy tűnik, hogy sikeresen csökkenti a rohamok gyakoriságát. Azonban az egy éven túli hatások jelenleg nem ismertek.

Alternatív gyógymódok 
Számos asztmától szenvedő beteg, a más krónikus betegségektől szenvedőkhöz hasonlóan, alternatív gyógymódokhoz fordul, felmérések szerint a betegek közel 50%-a használ valamilyen alternatív kezelést. A legtöbb ilyen alternatív gyógymód hatékonyságára vonatkozóan nincs sok információ. A C-vitamin használatát nem támasztják alá megfelelő bizonyítékok. Az akupunktúra sem javasolt kezelési mód, mivel nem áll rendelkezésre elegendő bizonyíték, ami alátámasztja alkalmazását az asztma kezelésére. Az ionizáló berendezések használatával kapcsolatban semmilyen bizonyíték nincs arra vonatkozóan, hogy enyhítik az asztma tüneteit vagy jótékony hatással vannak a tüdő működésére. Ez egyformán vonatkozik a negatív és a pozitív ionokat generáló berendezésekre.

A manuális technikák - például az oszteopátia, a kiropraktika, a fizioterápia és a légzésterápia - alkalmazásáról az asztma kezelésében szintén nem áll rendelkezésre elegendő információ. A hiperventiláció kontrollálására alkalmazott Butejko-féle légzéstechnika sikeres lehet a gyógyszermennyiség csökkentésében, de semmilyen hatása nincs a tüdő működésére. Egy amerikai szakértői bizottság úgy találta, hogy alkalmazását nem támogatják a rendelkezésre álló bizonyítékok.

Kilátások 

Az asztmás betegek kilátásai jók, elsősorban a betegség enyhe formájától szenvedő gyermekek esetén. Az elmúlt évtizedekben a mortalitás jelentősen csökkent a diagnosztizálás és kezelés terén tett előrelépések eredményeképpen. Világszerte kb. 19,4 millió embernél okoz enyhe vagy súlyos egészségkárosodást (akik közül 16 millió alacsony és közepes jövedelmű országokban él). A gyermekkorban diagnosztizált asztmás esetek felében egy évtized múlva már nincsenek asztmás tünetek. Bár megfigyelhető a légutak változása, jelenleg nem ismert, hogy ennek hosszú távú hatása hasznos vagy káros. A kortikoszteroidokkal időben megkezdett kezelés eredményesnek látszik a tüdőfunkciók hanyatlásának megelőzésére, illetve visszafordítására.

Epidemiológia 

2011-ben a WHO becslése szerint az asztma világszerte 235-300 millió embert érintett, és hozzávetőleg 250 ezren haltak meg évente a betegség következtében. Az asztma előfordulási aránya 1 és 18% között változik országonként. A fejlett országokban sokkal gyakoribb, mint a fejlődő országokban. Ázsia jelentős részén, Kelet-Európában és Afrikában ezért alacsonyabb az előfordulási gyakorisága. Az iparilag fejlett országokban az asztma nagyobb gyakorisággal fordul elő a hátrányos helyzetűek körében, míg a fejlődő országokban éppen ellenkezőleg, nagyobb a gyakorisága a lakosság magasabb jövedelmű csoportjai közében. Az előfordulási gyakoriságban mutatkozó különbségek hátterében álló okokat még nem tárták fel teljes mértékben. A halálos esetek 80%-a az alacsony és közepes jövedelmű országokban fordul elő.

Bár a betegség előfordulása fiúk körében kétszer gyakoribb, mint a lányoknál, a súlyos asztmás megbetegedés előfordulási aránya mindkét nemnél azonos. Ezzel ellentétben a felnőtt nők körében magasabb az asztma előfordulása, mint a férfiaknál, illetve gyakoribb fiatalkorban, mint felnőttkorban.

Az asztma előfordulási aránya világszerte jelentősen nőtt az 1960-as évek és 2008 között, és az 1970-es évek óta már az egyik legsúlyosabb közegészségügyi problémaként tartják számon. A fejlett országokban az asztma előfordulási arányának növekedése az 1990-es években megállt, a jelenleg tapasztalható növekedést elsősorban a fejlődő országokban előforduló esetek okozzák. A becslések szerint az Egyesült Államok lakosságának 7%-a, míg az Egyesült Királyság lakosságának 5%-a szenved az asztmától. Kanadában, Ausztráliában és Új-Zélandon az asztma előfordulási aránya 14–15% a teljes népesség körében.

Magyarországon körülbelül háromszázezren szenvednek az asztmától, tehát a lakosság 8-10%-a lehet érintett. A pontos szám meghatározását nehezíti, hogy jelentős azok száma, akik nem ismerik fel a tüneteket, ezért nem kezeltetik orvossal a betegségüket. A nyilvántartott betegek száma 1995 és 2010 között emelkedő tendenciát mutatott és a halálozási okok között is magasabb mint a környező országokban. 2005-ben a standardizált halálozási ráta alapján százezer lakosra 38 asztmához köthető haláleset jutott.

Története 
Az asztmát már az ókori Egyiptomban is ismerték, kezelésére pedig a kyphi néven ismert keveréket itták. Formálisan Hippokratész sorolta be a légzőszervi megbetegedések közé i.e. 450 körül, és a betegség modern elnevezése is görög eredetű, a „lihegés”, „lihegő” görög megfelelőjéből származik. Az ókorban, i.e. 200 körül még azt tartották, hogy legalább részben az érzelmekhez köthető.

A modern orvostudomány asztmáról írt legkorábbi értekezéseinek egyikében 1873-ban a betegség patofiziológiáját próbálták megmagyarázni, míg egy 1872-es tanulmány szerint az asztmát úgy lehet gyógyítani, hogy a beteg mellkasát kloroformos kenőccsel kell bekenik. 1880-ban az asztma kezelésére többek között a pilokarpin nevű gyógyszert adagolták intravénásan. 1886-ban F.H. Bosworth kapcsolatot feltételezett az asztma és a szénanátha között. 1905-ben esett szó először a epinefrinről az asztma kezelésével kapcsolatban. Az 1950-es években kezdték szájon át adagolni a kortikoszteroidokat az asztma kezelésére, míg az inhalációs kortikoszteroidok és a rövid hatású béta-agonisták az 1960-as évektől kezdve terjedtek el széles körben.

Az 1930-as és '50-es évek között az asztma a „hét szent pszichoszomatikus betegség” egyikének számított. A betegséget lelki eredetűnek tartották, és a kezelés gyakran épült pszichoanalízisre és egyéb beszélgetős terápiákra. Mivel a pszichoanalitikusok az asztmás zihálást az anyjáért síró gyermek elfojtott kiáltásaként értelmezték, az asztmások esetében különösen fontosnak tartották a depresszió kezelését.

Megjegyzések

Jegyzetek

Források

Kapcsolódó szócikkek 
 Szívasztma

Légzőrendszeri betegségek