Gary Moore

Gary Moore (teljes nevén: Robert William Gary Moore) (Belfast, 1952. április 4. – Estepona, Spanyolország, 2011. február 6.) észak-ír gitáros.

Sok híres vendégzenésszel készített felvételt, köztük a Cream két tagjával, Jack Bruce-szal, valamint Ginger Bakerrel, George Harrisonnal, B. B. Kinggel és még sokan másokkal. Rengeteg gitárosra volt hatással. Példaképei Jimi Hendrix és John Mayall, valamint közvetlen mentora, Peter Green, a Fleetwood Mac gitárosa voltak.

A kezdet 
Gary Moore pályafutása a Skid Row ír együttesben kezdődött, ahol Brendan „Bush” Shiels basszusgitáros-énekes, Nollaig Bridgeman dobos és Paul Chapman gitáros-énekes társaságában zenélt. 1969-ben, 17 évesen csatlakozott a társasághoz, és az 1970-es  Skid és az 1971-es 34 Hours lemezeken játszott az együttesben.

Run For Cover 
1985-ös lemez, amely több országban is nagy sikereket aratott a rajta található két, a már a Victims of the Future-ön is szereplő Empty Rooms és az Out in the Fields számokkal. Ez utóbbi egy duett Phil Lynott-tal, az ötödik helyet érte el a slágerlistán. Hangzásában kezd hasonlítani az elkövetkezendő két album zenei világára.

Életpályája

Kelta zenei világ: 1987–1989 

1987-ben jelent meg a Wild Frontier című lemeze, melyen felfedezhető a zenész északír származására utaló zenei világ. Öt szám jelent meg róla kislemezen: az Over the Hills and Far Away, a Wild Frontier, a The Loner, a Take a Little Time és a Friday on My Mind. A The Loner egy Cozy Powell-szám feldolgozása, bár a két szám közötti hangszerelési különbség igen jelentős, és Gary Moore által vált a szám népszerűvé. Az albumon zenésztársai voltak:
 Bob Daisley (basszusgitár)
 Neil Carter (billentyűs hangszerek és vokál)
Dobos a lemezen nem játszott, a ritmust dobgép szolgáltatta.

1989-ben jelent meg az After the War című lemeze. A CD-változatot egy-egy instrumentális dal nyitja és zárja, a Dunluce (Part 1) és a Dunluce (Part 2). A lemez közepén hallható The Messiah Will Come Again az 1988-ban meghalt Roy Buchanan egyik számának feldolgozása. A Blood of Emeralds-ot egyesek a Wild Frontier című szám folytatásának tartják. Négy kislemez jelent meg róla.

Blues-korszak: 1990–1995 

1990-ben adta ki eddigi legsikeresebb, Still Got the Blues-ra keresztelt korongját, amely több mint hárommillió példányban kelt el. Az előző lemezektől eltérően itt az egyetlen és kizárólagos zenei irányzat, mint a cím is sugallja, a blues. Sok híres vendégzenész is játszik az albumon, mint Albert King, akivel az Oh, Pretty Woman című számban játszik, vagy George Harrison, aki a That Kind of Woman című számban működött közre zenészként, slide-gitárt használva. Hat kislemez jelent meg róla. Zenésztársai a lemezen:
 Andy Pyle (basszusgitár)
 Bob Daisley (basszusgitár)
 Graham Walker (dob)
 Brian Downey (dob)
 Mick Weaver (zongora, elektromos zongora, Hammond-orgona)
 Don Airey (Hammond-orgona, zongora, billentyűs hangszerek)
 Nicky Hopkins (zongora)
 Raoul D'Olivera (trombita)
 Stuart Brooks (trombita)
 Martin Drover (trombita)
 Frank Mead (alt- és tenorszaxofon, harmonika)
 Nick Pentelow (tenorszaxofon)
 Nick Payn (baritonszaxofon)
 Gavin Wright (vonósok a 4. Still Got The Blues és 9. Midnight Blues számban)
 Albert King (gitár a 2. Oh, Pretty Woman számban)
 George Harrison (gitár a 10. That Kind of Woman számban)

1992-ben jelent meg az After Hours című lemez. Az album a rossz nyelvek szerint csupán a Still Got the Blues utórezgése, bár ez a megfogalmazás semmiképp nem helyénvaló, köszönhetően az olyan daloknak, mint a Cold Day in Hell, vagy a Story of the Blues. Öt kislemez jelent meg róla.

1993-ban kislemezen kiadták a Parisienne Walkways című számának a Royal Albert Hallban nagyzenekari kísérlettel előadott változatát. A kislemez a sikerlistán 32. helyig jutott.

1995-ben adta ki a Blues for Greeny című lemezét, melyet Peter Greennek ajánlott, az iránta való tisztelete jeléül. A lemez mellé adott füzetben úgy fogalmazott, hogy ez nem egy „Tribute-album”, hanem főhajtás egy nagy zenész munkássága előtt. Két kislemez jelent meg róla. Az albumon zenésztársai voltak:
 Andy Pyle (basszusgitár)
 Graham Walker (dob)
 Tommy Eyre (billentyűs hangszerek)
 Nick Pentelow (tenorszaxofon)
 Nick Payn (baritone szaxofon)
 Gavin Wright (húros hangszerek)

Újhullám: 1997–1999 

1997-ben jelent meg új hullámos lemeze, a Dark Days In Paradise, melyen a bluest keveri a poppal, és számos zenei irányzat fellelhető még. Az újfajta hangszerelés köszönhető az új sessionzenészek alkalmazásának (ami kétségkívül jót tett a lemez hangulatának), köztük Guy Prattnek, aki a Pink Floyd 1987–88-as és 1994-es turnéján, valamint 1994-es The Division Bell című lemezén játszott basszusgitáron. Három kislemez jelent meg a lemezről. Az albumon zenésztársai: 
 Guy Pratt (basszusgitár)
 Gary Husband (dob)
 Magnus Fiennes (billentyűs hangszerek)

1999-ben bocsátották ki A Different Beat című lemezét, mely a jelek szerint a legnépszerűtlenebb munkája. Gary Moore az elektromos gitár mellett basszusgitáron és billentyűs hangszereken is játszik. Ez volt az első stúdióalbuma, melyről nem adtak ki egy kislemezt sem. A lemezen zenésztársai: 
 Gary Husband (dobok a 3. Worry No More és a 4. Fire számban)
 Robert King (programozás és billentyűs hangszerek)
 Phil Nicholls (programozás a 8. Can't Help Myself számban)

Vissza a blueshoz: 2001–2010 

Két év hallgatás után, 2001-ben jelent meg a Back to the Blues album. Mint a cím is sugallja, Gary Moore az új hullámos zenéről visszatért a jól bevált szakterületéhez, a blueshoz. Továbbá hallható a lemezen a Picture of the Moon című, kislemezen is megjelent dal, mely sokakat a Still Got the Blues-ra emlékeztet. Két kislemez jelent meg a lemezről. Zenésztársai a lemezen:
 Pete Rees (basszusgitár)
 Darrin Mooney (dob)
 Vic Martin (billentyűs hangszerek)
 Martin Drover (trombita)
 Frank Mead (tenorszaxofon)
 Nick Pentelow (tenorszaxofon)
 Nick Payn (baritone szafxofon)

2003-ban digitálisan újrakeverték és kiadták életművének nagyobb szakaszát. Az újramaszterizált lemezek címei:

 Corridors of Power
 Victims of the Future
 We Want Moore! (koncertlemez)
 Run for Cover
 Rockin' Every Night (Gary Moore Live in Japan) (koncertlemez)
 Wild Frontier
 After the War
 Still Got the Blues
 After Hours
 Blues for Greeny
 Dark Days in Paradise
 Around the Next Dream (Jack Bruce-szal és Ginger Bakerrel)

A Back to the Blues sikere után az előzőnél is hosszabb hallgatás következett, mígnem 2004-ben jelentkezett a Power of the Blues című lemezzel. Bár az előző lemeznél is jelentkezett, de igazán ekkor kezdődött el Gary Moore azon korszaka, mikor a lemezein szinte fele-fele arányban oszlik meg az őáltala írt dalok és feldolgozott számok sora. A lemezen szerepel a híres Willie Dixon szám, az I Can't Quit You Baby, amely a Led Zeppelinnek sok fejfájást okozott, a Dixonnal szembeni plágiumper elvesztése miatt. Erről a lemezről nem adtak ki kislemezt, és azóta sem adnak ki ilyen jellegű hanghordozókat Gary Moore-lemezekről. Zenésztársai a lemezen:
 Bob Daisley (basszusgitár)
 Darrin Mooney (dob)
 Jim Watson (billentyűs hangszerek a 2. There's a Hole, az 5. That's Why I Play the Blues és a 9. Can't Find My Baby számban.)

Ugyanebben az évben, májusban fellépett a Fender Stratocaster 50. születésnapjára rendezett koncerten, a Wembley Stadionban. Ez volt az utolsó koncertek egyike, melyet a stadion felújításának elkezdése előtt rendeztek. Olyan gitárosokkal lépett fel, mint David Gilmour, Brian May, vagy Mike Rutherford. Egy számot adott elő, Jimi Hendrixtől a Red House-t. Néhány napra infúzióhoz volt kötve a jobb keze, mert ínhüvelygyulladásból származó bántalmai voltak. Orvosai nem engedélyeztek neki több szám eljátszását. A betegsége ellenére előadását a legjobbak közé sorolták, sokak szerint az ő előadása volt a legjobb azon az estén, ami nem kis dolog egy ilyen fájdalmakkal járó egészségi probléma esetén.

2006-ban jelentkezett új lemezzel: Old New Ballads Blues. A borító designja erősen emlékeztet a Blues For Greeny lemezre. A cím valójában két számra vonatkozik, a harmadikra (Midnight Blues) és a 6-ra (All Your Love). Mindkét szám a Still Got the Blues albumról valók, lassabb üteműek, így nyilvánvalóan hosszabbak. Az All Your Love intenzívebb basszust kapott. Zenésztársai a lemezen:
 Jonathan Noyce (basszusgitár)
 Darrin Mooney (dob)
 Don Airey (billentyűs hangszerek)
 Nick Payn (baritone szaxofon)
 Nick Pentolow (tenorszaxofon)
 Frank Mead (altszaxofon)
 Sid Gould (trombita),
továbbá
 Pete Rees (basszusgitár a 9. No Reason to Cry számban)
 Graham Walker (dob a 9. No Reason to Cry számban)
 Vic Martin (billentyűs hangszerek a 9. No Reason to Cry számban)

2007-ben megjelent a Close As You Get című lemez, melyet az Old New Ballads Blues folytatásának is neveznek. Az album tizenegy számából összesen ötöt szerzett Gary Moore.
Zenésztársai a lemezen:
 Pete Rees (basszusgitár)
 Brian Downey (dob) 
 Vic Martin (billentyűs hangszerek)

2008. június 14-én lépett fel Alsóörsön, a Harley-Davidson Fesztiválon, mint a fesztivál legfőbb fellépője.
A koncerten játszott számok listája:

Oh Pretty Woman
Hard Times
Since I Met You Baby
Down the Line
Have You Heard
Mojo Boogie
All Your Love
Thirty Days
I Love You More than You'll Ever Know
Don't Believe a Word
Still Got the Blues
Walking by Myself
The Blues is Alright (első ráadás)
Parisienne Walkways (második ráadás)

Halála 
2011. február 6-án szállodai szobájában holtan találták Gary Moore-t, aki vakációját töltötte a spanyolországi Esteponában. Halálát szívroham okozta.

Diszkográfia

Albumok a Skid Row-val
Skid Row, 1970
34 Hours, 1971

Albumok a Colosseum II-val
Strange New Flesh, 1976
Electric Savage, 1977
War Dance, 1977

Albumok a Thin Lizzyvel
Night Life
Remembering Part 1
Black Rose
Continuing Saga
The Adventures of Thin Lizzy
Life
Dedication

Album a BBM-mel
Around The Next Dream, 1994

Album a Scars-szal
Scars, 2002

Szólóalbumok
Grinding Stone, 1973
Back on the Streets, 1978
Corridors of Power, 1982
Live at the Marquee, 1983
Rockin' Every Night – Live in Japan, 1983
Victims of the Future, 1983
Dirty Fingers, 1984
We Want Moore, 1984
Run for Cover, 1985
Wild Frontier, 1987
After the War, 1989
Still Got the Blues, 1990
After Hours, 1992
Blues Alive, 1993
Ballads & Blues 1982-1994, 1994
Blues For Greeny, 1995
Dark Days In Paradise, 1997
Out in the Fields – The Very Best of Part 1, 1998
Blood of Emeralds – The Very Best of Part 2, 1999
A Different Beat, 1999
Back to the Blues, 2001
Live at Monsters of Rock, 2003
Power of the Blues, 2004
Old New Ballads Blues, 2006
Close As You Get, 2007
Bad For You Baby, 2008

Szólókislemezek
After The War, 1988
Always Gonna Love You, 1982
Always There For You, 1997
Back On The Streets, 1978
Cold Day In Hell, 1992
Crying In The Shadows, 1986
Don't Let Me Be Misunderstood, 1984
Empty Rooms, 1984
Empty Rooms, 1985
End Of The World, 1982
Enough Of The Blues, 2001
Falling In Love With You, 1983
Friday On My Mind, 1987
Hold On To Love, 1984
I Have Found My Love In You, 1997
I Loved Another Woman, 1995
Led Clones, 1989
Listen To Your Heartbeat, 1985
Livin' On Dreams, 1989
Midnight Blues, 1990
Military Man, 1985
Moving On, 1990
Need Your Love So Bad, 1995
Nuclear Attack, 1981
Oh Pretty Woman, 1990
One Day, 1994
One Good Reason, 1997
Only Fool In Town, 1992
Out In The Fields, 1985
Over The Hills And Far Away, 1986
Parisienne Walkways, 1978/1979
Parisienne Walkways, 1983
Parisienne Walkways, 1986
Parisienne Walkways, 1993
Picture Of The Moon, 2001
Reach For The Sky, 1986
Ready For Love, 1989
Run For Cover, 1985
Separate Ways, 1992
Shapes Of Things, 1984
Since I Met You Baby, 1992
Spanish Guitar, 1979
Still Got The Blues, 1990
Still Got The Blues, 1993
Story Of The Blues, 1992
Take A Little Time, 1987
The Loner, 1987
Too Tired, 1990
Walking By Myself, 1990
Walking By Myself (live), 1993
Wild Frontier, 1987

Jegyzetek

További információk 
 Gary Moore hivatalos honlapja 
 Nemzetközi Gary Moore fanclub
 Magyarországi Gary Moore fanclub
Szakács Gábor: Gary Moore, az ír gitáros; Metrum, Bp., 1990

1952-ben született személyek
2011-ben elhunyt személyek
Gitárosok
Belfastiak
Ír zenészek