Dmitrij Dmitrijevics Sosztakovics

Dmitrij Dmitrijevics Sosztakovics (Дмитрий Дмитриевич Шостакович)  (Szentpétervár, 1906. szeptember 25. (szeptember 12.) – Moszkva, 1975. augusztus 9.) orosz származású szovjet zeneszerző és zongoraművész, egyike a 20. század legjelentősebb komponistáinak.

Élete

Gyermek- és ifjúkor 
Sosztakovics korán kitűnt zeneszerzői és zongoratehetségével. Tanulmányait 1919-ben kezdte meg a szentpétervári konzervatóriumban, amely ebben az időben Glazunov vezetése alatt állt. Első fontos műve 1926-ban írt diplomadarabja, az I. szimfónia.

A diploma megszerzése után kezdetben zongoristaként és komponistaként is dolgozott, de a kritikusok túl száraznak értékelték játékát, így később csak saját műveit adta elő. 1927-ben írta meg – „A Nagy Októberi Forradalom emlékére” alcímet viselő – II. szimfóniáját, melynek megalkotásával egy időben látott neki – az ismert Gogol-novellán alapuló – Az orr című, szatirikus operája komponálásának. 1929-ben egy sztálinista művészeti szervezet felrótta a neki, hogy operája formalista, és amikor egy évvel később bemutatták a dalművet, azt a kritika alaposan lehúzta.

1927-ben kezdődött a zeneszerző barátsága Ivan Szollertyinszkijjel, akivel nagyon közeli barátok maradtak annak 1944-es haláláig. Szollertyinszkij ismertette meg vele Gustav Mahler zenéjét, amelynek később, a IV. szimfónia komponálásától kezdve nagy hatása lett Sosztakovics muzsikájára.

Az 1920-as évek végén és az 1930-as évek elején a TRAM nevű proletár ifjúsági színházban dolgozott filmzongoristaként, ami megvédte őt az ideológiai támadásoktól. E periódus nagy részét a Kisvárosi Lady Macbeth (Katyerina Izmajlova / A Mcenszki járás Lady Macbethje) című operájának megírásával töltötte, melyet 1934-ben mutattak be, fergeteges sikerrel.

1932-ben nyitott házasságra lépett Nyina Varzarral.

Az első megbélyegzés 
1936-ban Sosztakovics kegyvesztetté vált. Az év elején támadássorozatot indítottak ellene a Pravdában. Az egyik leghíresebb ellene irányuló cikk címe ,,Zene helyett káosz" volt. A Sztálin szította hadjárat során a Lady Macbethet formalistának bélyegezték. Sosztakovics egyre kevesebb megrendelést kapott, jövedelme az egyharmadára csökkent. A IV. szimfóniát ugyan elkezdték betanulni, de előadása az adott politikai légkörben nem volt lehetséges. Egészen 1961-ig nem mutatták be, ennek ellenére Sosztakovics nem tagadta meg az alkotást, továbbra is negyedik szimfóniájaként tartotta számon.

Mindeközben, 1936-ban a sztálinista terror a csúcspontjára hágott, a zeneszerző számos barátját és rokonát megölték vagy börtönbe zárták (például Vszevolod Mejerhold rendezőt). Egyetlen vigasza az lehetett, hogy megszületett lánya, Galina, két évvel később pedig fia, Maxim. Az 1937-es V. szimfónia afféle kompromisszum: nem foglal állást sem nyíltan, sem burkoltan a rendszer ellen vagy mellett, zeneileg konzervatív, de nem banális. A mű sikert aratott, és máig Sosztakovics legnépszerűbb alkotásai közé tartozik.

A mű emléket állít a sztálinizmus áldozatául esett Tuhacsevszkij marsallnak, aki nagy tisztelője, pártfogója és jó barátja volt. Az V. szimfónia lassú tételében, amelyet az egész szimfónia tetőpontjának tartanak, a siratórész a marsall halálának állít emléket. Az ősbemutatón nagy sikert aratott, sokan sírva fakadtak e rész hallgatásakor.

Ebben az időben írta meg első vonósnégyesét is. Kamarazenéjében kísérletezhetett, és kifejezhetett olyan dolgokat is, amik elfogadhatatlanok lettek volna a szélesebb nyilvánosságnak szánt szimfóniákban. 1937 szeptemberében zeneszerzést kezdett tanítani a Konzervatóriumban, ami némi anyagi biztonságot nyújtott neki, ugyanakkor akadályozta a zeneszerzésben.

Háború 
Amikor Németország megtámadta a Szovjetuniót, és megkezdődött Leningrád ostroma, Sosztakovics először a városban (ma: Szentpétervár) maradt, és VII. szimfóniáján dolgozott. Később, 1941 októberében a zeneszerzőt családjával együtt Kujbisevbe (ma: Szamara) menekítették. Itt fejezte be a mű komponálását, mely később az orosz ellenállás szimbóluma lett a Szovjetunióban és Nyugaton egyaránt.

A család 1943-ban Moszkvába költözött. Az ebben az évben keletkezett VIII. szimfónia hosszú és komor mű. A hatalomnak túl komor volt, és hamarosan betiltották, a tilalom egészen 1960-ig volt érvényes.

A második megbélyegzés 
1948-ban a Zsdanov-rendelettel Sosztakovics ismét kegyvesztetté vált. Műveinek nagy részét betiltották, nyilvános bűnbánatra kényszerítették, családját megfosztották előjogaitól.

A következő néhány évben megélhetése biztosítására filmzenéket, rehabilitációja érdekében rendszerhű alkotásokat szerzett. A komoly munkák az asztalfióknak készültek. Ez utóbbiak közé sorolható a Hegedűverseny és A zsidó népköltészetből című dalciklus. Nem világos, hogy felismerte-e ez utóbbi mű megírásából eredő potenciális veszélyeket. A rendszer ugyan támogatta, ha valaki a népdalokban lelt ihletet, de ebben az időben már folyt a háború utáni antiszemita hadjárat is, amelynek áldozatai közül sokan közel álltak Sosztakovicshoz.

1949-ben enyhítettek a zenéjét és életét érintő megszorításokon, hogy részt vegyen egy, az USA-ba induló, szovjet kiválóságokból álló küldöttségben. Ebben az évben írta meg Dal az erdőkről című kantátáját is, melyben Sztálint mint „nagyszerű kertészt” dicsőíti. 1951-ben a Legfelső Tanács küldöttévé választották. Sztálin 1953-ban bekövetkezett halála nagyban elősegítette Sosztakovics rehabilitációját. Ez észrevehető a X. szimfóniájában is, amely számos zenei idézetet és kódot (például a DSCH-t és az Elmira-motívumokat) tartalmaz. Ezek jelentéséről a vita máig folyik. Az V. szimfóniával együtt ez az egyik leghíresebb szerzeménye. Ezévben mutatták be számos, eredetileg az asztalfióknak készült művét is.

A negyvenes és az ötvenes évek alatt Sosztakovics közeli kapcsolatot alakított ki két tanítványával, Galina Usztvolszkajával és Elmira Nazirovával. Az előbbit 1937 és 1947 között tanította. Nem világos, hogy milyen volt ez a kapcsolat: Rosztropovics „gyengédnek” nevezte, maga Usztvolszkaja pedig 1995-ben egy interjú során azt állította, hogy az 50-es években egyszer kikosarazta a zeneszerzőt. Ugyanezen interjúban azonban Usztvolszkajáról Viktor Szuszlin, a barátja azt állította, hogy 1947-ben, diplomázása idején nagyon csalódott a komponistában.

A Nazirovával való, 1953 és 56 közé tehető kapcsolat valószínűleg egyoldalú volt, a zeneszerző leveleket írt a lányhoz. A háttérben ugyanakkor ott volt Sosztakovics Nyina Varzarral kötött első, nyitott házassága, egészen annak 1954-ben bekövetkezett haláláig. Második feleségét, Margarita Kainovát 1956-ban vette el, de nem illettek egymáshoz, és három évvel később elváltak.

A XI. szimfónia értelmezése vitatott, egyesek szerint az 1905-ös orosz forradalomra, mások szerint az 1956-os magyarországi forradalomra utal.

Sosztakovics belép a pártba 
1960 újabb fordulópontot jelentett Sosztakovics életében: ekkor lépett ugyanis be a Kommunista Pártba, egyesek szerint az elkötelezettség bizonyítása érdekében, vagy azért, mert kényszerítették, mások szerint gyávaságból. Ebben az időszakban, 1958-tól kezdődően sokat szenvedett a gyermekbénulástól. Sosztakovics magánéleti válsága a – X. szimfóniához hasonlóan kódokkal és idézetekkel teletűzdelt – VIII. vonósnégyesben tükröződik.

1962-ben – immáron harmadik alkalommal – ismét megházasodott, a mindössze 27 éves Irina Szupinszkaját vette el. Ebben az időben Sosztakovics ismét az antiszemitizmus céltáblája lesz XIII. szimfóniája („Babij Jar”) miatt. E művében számos, Jevgenyij Jevtusenkótól származó verset zenésített meg. Ezek közül az első a második világháborúban meggyilkolt zsidóknak állít emléket. Megoszlanak a vélemények abban a tekintetben, hogy ez mennyire volt veszélyes, a verset ugyanis már közölték, nem volt betiltva, még ha vitatott volt is. A szimfónia bemutatója után Jevtusenkónak ki kellett egészítenie versét egy versszakkal, mely szerint Babij Jarnál a zsidók mellett oroszok és ukránok is meghaltak.

Időskor 

Sosztakovics öregkorában számos krónikus betegségben szenvedett, csontvelőgyulladása tovább romlott, és az 1960-as évek közepétől szívpanaszai voltak.

Legtöbb késői műve (a XIV. és a XV. szimfónia, továbbá a késői vonósnégyesek) komor hangulatúak. Interpretációjuk kevésbé problematikus, mint a korai, nagyobb nyilvánosságnak szánt műveké, így a nyugati kritikusok is nagyra tartják őket.

Sosztakovics 1975. augusztus 9-én hunyt el tüdőrákban. A moszkvai Novogyevicsi temetőben van eltemetve. Fia, Makszim zongorista és karmester. Apja számos művét neki ajánlotta, és ő mutatta be a zeneszerző egyes alkotásait is.

Műveiből

Műveinek listája

Opusz-számmal ellátott művek

Opusz-szám nélküli művek

Meghallgatható anyagok 
 Epitonic.com
 A BBC "Discovering Music" c. rádiműsorának archívuma
 Classic Cat
 Az Aviv Vonósnégyes és vendégei
 Tea For Two

Irodalom 
 Sostakovics, Dmitrij Dmitrijevics: Testamentum. (Dmitrij Sosztakovics emlékei Szolomon Volkov szerkesztésében, ford. Pándi Marianne, műjegyzék és utószó: Csuhai István) Európa, Budapest, 1997 
 Volkov, Szolomon Moiszejevics: Sosztakovics és Sztálin. Ford. Kállai Tibor, Napvilág K., Budapest, 2006

Jegyzetek

További információk 
 Művei, teljes lista
 
 Shostakovichiana. Dokumentumok és fényképek gyűjteménye (készítette Ian MacDonald)
 Jon Luebke oldala a zeneszerzőről
 Műveinek teljes listája (készítette Onno van Rijen) 
  
 Dmitrij Sosztakovics egy próbán 1975-ben (video) 
 Ivan Ivanovics Martinov: Dmitrij Sosztakovics; ford. Csala Károly; Gondolat, Bp., 1965 (Kis zenei könyvtár)
 In memoriam Dmitrij Sosztakovics; tan. Raics István et al., szerk. Breuer János; Zeneműkiadó, Bp., 1976 
 Sosztakovics és kora. Festmények, szobrok, grafikák, plakátok és díszlettervek. 1906–1983. Kiállítás a Magyar Nemzeti Galériában, 1984. november–december; összeáll. Irina Szmirnova, bev. Galina Demoszfenova, magyar kiad. katalógusszerk. Bajkay Éva, ford. Demeter Judit; MNG, Bp., 1984 (A Magyar Nemzeti Galéria kiadványai)

Kapcsolódó szócikkek 
 Zenetörténet
 A Szovjetunió zenéje
 DSCH-motívum

Orosz zeneszerzők
Orosz operaszerzők
20. századi zeneszerzők
Szovjet zeneszerzők
Orosz zongoraművészek
Lenin-renddel kitüntetettek
A Szovjetunió Kommunista Pártja tagjai
1906-ban született személyek
1975-ben elhunyt személyek
Szentpéterváriak
Szocialista realista művészek
Rákban elhunyt személyek