Vincent van Gogh

Vincent van Gogh (holland kiejtése , , magyar beszédben „vinszent van góg”, eredeti nevén Vincent Willem van Gogh) (Hollandia, Groot-Zundert, 1853. március 30. – Franciaország, Auvers-sur-Oise, 1890. július 29.) holland festőművész, a posztimpresszionizmus egyik legnagyobb alakja.

Élete 
Vincent van Gogh a Hollandia déli részén fekvő Észak-Brabant tartománybeli Groot-Zundertben született 1853. március 30-án, Theodorus van Gogh (1822–1885), református lelkipásztor és Anna Cornelia Carbentus (1819–1907) első gyermekeként. Vincent öt testvére  közül a nála négy évvel fiatalabb Theóval alakított ki szorosabb kapcsolatot, aki szellemileg és anyagilag is támogatta őt. A családnak szoros kötődése volt a művészethez: három nagybátyja műkereskedelemmel foglalkozott. 

Van Gogh tanulmányait egy zunderti falusi iskolában kezdte, majd kilenc hónap után egy nevelőtől sajátította el ismereteit. 1862-ben készültek első rajzai: A falra mászó macska és a Kutya. Középiskolát internátusokban végzett, előbb Zevenbergenben, ahol rajzórákat vett és angolul, franciául és németül tanult, később pedig Tilburgban. 1868-ban otthagyta az internátust, és visszatért szülői házába, Zundertbe. Egy év múlva, csupán 16 évesen beállt a hágai Goupil & Cie Galériába, melynek egyik üzlettársa nagybátyja volt. Hága után Brüsszelben, Londonban és Párizsban dolgozott. 

1876-ban otthagyta munkáját, mert apja lelkipásztori tevékenységét akarta folytatni. Teológiát tanult és egyházi felettesei a belga Borinege-ba küldték a szénbányászok közé. A gyerekeket tanította írni-olvasni és katekizmusra, beteget ápolt, szabadidejében pedig rajzolt. Ebből az időből származnak első tájképei.

1880 őszén hazatért, és testvére, Theo, valamint unokatestvérének férje, Anton Mauve, az ismert festő biztatására tovább festett. Apjával való összekülönbözése után Hágába ment, ahol Theo segítségével műtermet rendezett be. Itt elvonulva tanulta a festészet hagyományait. Munkái tanulmányok, de nagy akaratról és komoly hivatástudatról vallanak. Ezután az antwerpeni akadémián felfedezte a japán metszeteket, többet le is másolt.

Egy szerencsétlen szerelmi ügy miatt családja és ismerősei megszakították vele a kapcsolatot. 1885-ben meghalt az apja, azután a családja – Theo kivételével – örökre elzárkózott tőle. Theóval életük folyamán állandóan leveleztek, amiből 650 levél maradt fenn. Ezekből származik a legtöbb információ van Gogh életéről.

1886-ban Párizsba utazott testvéréhez, aki ekkor a Goupil Galéria párizsi fiókját vezette. Van Gogh beiratkozott Fernand Cormon festő műhelyébe, itt ismerkedett meg Henri de Toulouse-Lautrec-kel. Mivel Cormon akadémizmusa nem felelt meg nekik, együtt hagyták ott. Theónál – aki szerette és gyűjtötte az impresszionistákat – meglátta Monet egyik alkotását, amely lenyűgözte. De impresszionista korszaka csak rövid ideig tartott, a saját útját kereste. Úgy gondolta, hogy délen megtalálja a megfelelő fényt és színeket, ezért 1888-ban Arles-ba utazott. Távozásának másik oka az lehetett, hogy szégyellt a testvére pénzén élni, de Párizsban megélni nem tudott.

Provence-ban lenyűgözte a természet szépsége, lázasan festett. Magányosnak érezte magát, ezért megkérte Paul Gauguint, akit Theónál ismert meg, hogy látogassa meg. Gauguin 1888. október 23-án érkezett Arles-ba. Eleinte minden rendben volt, közösen dolgoztak, de van Gogh  egyre feszültebb lett, az erőltetett munka és a nem megfelelő életmód robbanással fenyegetett. Egyre többet veszekedtek, míg december 23-án az udvaron van Gogh borotvával megtámadta Gauguint, aki elmenekült. Van Gogh ezután hazament, és a borotvával levágta a bal fülét. Elmegyógyintézetbe került.

A hallucinációk és az epilepsziás rohamok után a nyugalom időszaka következett. 1889. január 7-én elhagyhatta a kórházat. Arles-ban nem érezte jól magát, magányos volt, mindenki őrültnek tartotta. Május 8-án a Saint-Rémy-de-Provence-i szanatóriumba utazott, amelyet július végén hagyott el, hogy Arles-ban maradt holmiját magához vegye. Két nappal később idegroham tört rá, három hétre tudatát vesztette. Amikor magához tért, tudomásul vette, hogy gyógyíthatatlan beteg. Ezután életét a hosszú, fájdalmas rohamok és a lázas munka jellemezték.

1890. május 20-án Párizsba utazott Theóhoz, majd két nap múlva tovább az Auvers-sur-Oise-ben lévő szanatóriumba, ahová a műpártoló dr. Paul Gachet hívta meg. Bár az orvos rövidesen gyógyultnak nyilvánította, júliusban újabb roham tört rá. Július 27-én az auvers-i vár környékén pisztoly okozta haslövés érte. A legelterjedtebb (ugyanakkor széles körben vitatott) elmélet szerint a pisztolylövést saját maga okozta, mert öngyilkos akart lenni, ugyanakkor a történetben számos ellentmondásos körülmény merült fel, amelyek a következők:
 Van Gogh halálának körülményeit nyomozással a rendőrség nem vizsgálta ki. 
 Van Gogh a lövés napján is festett, épp egy befejezetlen művén dolgozott és a halálát megelőzően épp művészeti szempontból termékeny időszakban volt.
 Van Gogh testén a halottkémek nem találtak lőpornyomokat, ami arra utal, hogy a lövést nem közelről, hanem egy bizonyos távolságról adták le, továbbá a lövést okozó fegyver nem volt a helyszínen. Öngyilkosság esetén a gyilkos fegyver jellemzően nem szokott „eltűnni”.
 Mindezeken túl különös, hogy a kiérkező csendőr kérdésére, hogy a lövéssel öngyilkosságot akart e elkövetni, Van Gogh nem adott egyértelmű választ, azt mondta „valószínűleg igen”. 
 Adeline Ravoux tanú vallomása szerint Van Gogh azon a búzamezőn követte el az öngyilkosságot, ahol aznap festett, majd a lövés után a saját lábán sétált el a Ravoux vendégházába, ahol segítséget kért. Ugyanakkor a búzamező a vendégháztól több kilométer távolságra volt. Ravoux (akinek vallomásait az életrajzírók rendre átvették) vallomásai többször megváltoztak, ráadásul nem szemtanú volt, hanem csak az apjától gyermekként hallotta a történetet. Habár a lövés helyszíne a történet szerint a búzamező volt a gyilkos fegyvert a búzamezőn se találta meg senki.
 Van Gogh halála előtti utolsó kérései között szerepelt, hogy a lövés miatt „ne vádoljatok senkit”. 

Orvosa azonnal értesítette Theót, aki az utolsó napokat testvére mellett töltötte. Van Gogh 1890. július 29-én halt meg. Utolsó kívánsága az volt, hogy Hollandiában temessék el. A ravatalát barátai napraforgókkal borították el.

Művészete 

Van Gogh 1880-tól teljesen a festészetnek szentelte magát. Hágában élve eleinte a bányászok életét örökítette meg vázlatain, majd a parasztok mindennapjait ábrázolta sötét tónusú képeken. Csendéleteket festett, amelyek távol álltak a megszokott polgári nyugalomtól. Van Gogh a szegények asztalát mutatta be sötét színekkel, lerí róla az őt körülvevő nyomor, kilátástalanság. Ebből a korszakából származik első nagy visszhangot kiváltott képe, a Krumplievők (De Aardappeleters). Művén elhagyta a parasztok ábrázolásánál elvárt pátoszt: fáradtnak, kimerültnek, füstszagúnak ábrázolta őket. Mint írta: „Csupán azt akarom közölni, hogy szorgalmasan dolgozom a Krumplievőkön. A fejekről újabb tanulmányokat készítettem, és változtattam a kéztartásokon is. Mindent megteszek, hogy életet vigyek bele…" Ezzel van Gogh felrúgta az addigi akadémikus szabályt, amely a parasztokat a föld egyszerű, boldog népeként ábrázolta. Kitört a botrány, és ő távozott Hágából.

1886-ban Párizsba költözött, ahol az impresszionista mesterektől megtanulta a világos színek használatát és a tónusok felbontását. Ekkor festette Tanguy apó portréját, aki festőfelszereléseket árusított, de mindig megengedte, hogy a festők képeikkel fizessenek. A kép hátterében az akkor divatos japán fametszetek látszanak.

Miután van Gogh Arles-ba költözött, a dél-franciaországi fény és a színek teljesen magukkal ragadták. 1887-ben és az ezt követő években alkotta meg remekműveit, alig néhány év alatt. A provence-i tájat festette, a lángoló pompát, a ragyogó színeket. Műtermében a falat rövidesen elborították a képek: önarcképek, csendéletek, tájképek. Sorsának talán legtragikusabb eleme, hogy e remekművekből egész életében csak egyet tudott eladni.

Első jelentős műve ebből az időből A Langlois-híd, amelyet világos, áttetsző színekkel festett. Képén erősen érződik a japán festészet hatása, hiszen a teret precíz vonalakkal választja el. Nem sok maradt az impresszionista technikából, amely a határvonalak és a színek összemosásán alapul. 1888-ban festette híres napraforgóit, amelyekkel eredetileg a műhelyét akarta dekorálni. A napraforgók című képén megtalált sárga szín annyira lenyűgözte, hogy azután minden Arles-ban készült képén felhasználta.

Úgy döntött, hogy a szabad ég alatt festi meg az éjszakát, s így egy újabb hagyománnyal fordult szembe. Állítólag olyan kalapot viselt, amelynek a peremére gyertyákat erősített, hogy a festék színeit felismerje. Így készült több éjszakai képe, mint a Kávézó terasza este (1888) és később a Csillagos éj. A Van Gogh szobája Arles-ban készítésének technikáját és a színeket részletesen megírja Theónak: vastagon felhordott, elsimított festékek, piros takaró, lila falak… A szoba a híres Sárga házban volt, amit egy másik képén megörökített.

Idegösszeomlása után a saint-remy-i szanatóriumban és Auvers-sur-Oise-ban megengedték, hogy fessen. Ebben az állapotban 1890 júniusáig 150 képet festett, többek között döbbenetes erejű önarcképeket, mint az Önarckép levágott füllel, amelyről egy végletekig elgyötört ember néz ránk. Gauguin hiányát Gauguin karosszéke című képe fejezi ki a legjobban: egy elhagyott szék, benne könyv és gyertya. Utolsó alkotásai végtelen magányát tolmácsolják. A Hollók a gabonaföld felett utolsó képei egyike. Kemény ecsetvonásokkal építi fel a mű nyugtalanságát, kaotikus jellegét; már-már az absztrakt festészethez közelít.

Posztumusz hírnév 

Van Gogh nem ismert kompromisszumot, és nem tudta magát alárendelni semminek. Pályája az emberi és alkotói szenvedés szélsőséges állapotait sűrítette magában. Az impresszionisták nem ismerték el és kinevették, de festészetében szinte minden eljövendő művészeti ág jeleit fel lehet fedezni. Azok közé a művészek közé tartozott, akiket csak haláluk után ismertek el. Elsőként a németek rendeztek kiállítást képeiből 1905-ben és 1906-ban Hamburgtól Berlinig. Művészetét ekkortól az expresszionizmus előfutárának tekintették. Hagyatéka 850 festményből és kb. ugyanennyi rajzból áll. E nagy szám ellenére megállapítható, hogy műveinek jó része megsemmisült. A La Tambourin színház felszámolásakor – ahol képeit kiállította – alkotásai közül többet kidobtak, amit megtartottak, azokat is vakkeretnek szánták. Ki gondolta volna akkor, hogy 1987-ben 53 millió dollárért adják el az Íriszeket? (A művész szakáll nélkül című képe 1998-ban 71,5 millió dolláros leütési árával az 5., Gachet doktor arcképe 1990-es 82,5 millió dolláros leütési árával a 2. a világ legdrágább képeinek sorában.)

Betegsége 

Pontosan nem tudjuk, milyen elmebetegségben szenvedett. Orvosai epilepsziát állapítottak meg, de ma már nem mindenki fogadja el ezt tényként. Valószínűsítik, hogy szifilisz-betegség okozta paralízisben szenvedett, de ez nem bizonyítható. Némely kutató porfíriára gyanakszik, amely egy genetikai úton öröklődő betegség, és agykárosodást idéz elő. Annyi bizonyos, hogy Van Gogh életvitele és étkezési szokásai kedveztek e betegség kialakulásának. Felmerült a mániás-depresszió és a skizofrénia lehetősége is. Szenvedélyesen szerette az abszintot, ezt a gyógynövényekből készített, akkor divatos zöld szeszesitalt, amelyet később betiltottak, mert hamisítványai általában mérgezőek voltak.

Újabban egy másik feltételezés is született öngyilkosságának okáról. Kiderült, hogy halála napján egy szemészorvosnál járt. Látásproblémáiról, szemének fáradtságáról leveleiben már korábban is panaszkodott öccsének. Párizst azért hagyta ott, mert fényre vágyott, de képei Provence-ban is egyre sötétebbek lettek. Megjelent a képein egy látászavar jele: a világító testeket körülvevő szivárványszínű fényudvar. Mindez a kutatókat arra engedte következtetni, hogy van Gogh egy akkor még gyógyíthatatlan betegségben, zöldhályogban szenvedett, ami kezelés nélkül, rövid időn belül teljes vakságot okoz. Érthető, hogy ez a hír a színek szerelmesének olyan lehetett, mint egy halálos ítélet.

Theodorus (Theo) van Gogh 

Theo négy évvel volt fiatalabb bátyjánál, 1857. május 1-jén született. Egész életében kiegyensúlyozottabb körülmények között élt, mint Vincent, aki jórészt az ő támogatásának köszönhette, hogy ha nem is jólétben, de nagyobb anyagi gondok nélkül élhetett. Theo feltétel nélkül bízott testvére tehetségében, amire legjobb bizonyíték levelezésük. Szellemileg is támogatta bátyját, kiállításokat szervezett neki. Mint a párizsi Goupil Galéria vezetője, ő ismertette meg bátyját az impresszionisták műveivel, a kor jelentősebb festőivel.

1889. április 17-én megnősült, egy év múlva megszületett kisfia, Vincent Wilhelm. Boldog családi életet élt. A két testvér sorsa azonban végzetesen összefonódott. Vincent halála után Theo megőrült: megszállottja lett annak a gondolatnak, hogy ő is gyógyíthatatlan idegbajban szenved. Miután megpróbálta megölni feleségét és kisfiát, idegklinikára szállították. Felesége Hollandiába vitte, ott halt meg 1891. január 21-én, fél évvel Vincent után.

Van Gogh Budapesten 

2006. december 2. és 2007. április 1. között a Szépművészeti Múzeum Vincent van Gogh műveiből rendezett kiállítást. A tárlat hivatalosan csak március 20-áig lett volna látogatható, de a rendkívül nagy érdeklődésre való tekintettel az időtartamot két héttel meghosszabbították. A világ minden tájáról mintegy 40 múzeum és gyűjtő, többek között az amszterdami Van Gogh Múzeum, a párizsi Musée d’Orsay, a New York-i The Metropolitan Museum of Art és a washingtoni National Gallery of Art adta kölcsön a művész életének utolsó tíz évében, 1881 és 1890 között készített rajzait, grafikáit és festményeit. A kiállítást kiegészítette a Szépművészeti Múzeum gyűjteményéből összeválogatott tárlat, amelyben van Gogh holland kortársainak és mestereinek műveit mutatták be, közöttük Frans Hals és Rembrandt alkotásait, valamint japán fametszeteket, amelyek erősen hatottak van Gogh művészetére. A kiállítás hatalmas siker volt, több mint  látogatót vonzott.

Művei magyarul 
Vincent Van Gogh levelei; ford., bev. Éber László; Amicus, Bp., 1924
Van Gogh levelei; vál., ford. Timár László; Officina, Bp., 1944 (Officina könyvtár)
Van Gogh válogatott levelei; vál., ford., bev., jegyz. Dávid Katalin; Képzőművészeti Alap, Bp., 1964 (A művészettörténet forrásai)

Híres képei

További híres alkotásai 
 Csendélet, 1884, Amszterdam, Cohn-Gosschalk gyűjtemény
 Idős parasztasszony, 1885, Otterlo, Rijksmuseum Kröller-Müller
 Koronaliliom réz virágvázában, Párizs, Musée d’Orsay
 Híd esőben, 1887, Amszterdam, Rijksmuseum van Gogh
 Vendéglő a szirénához, 1887, Párizs, Musée d’Orsay
 Délutáni pihenő, Párizs, Musée d’Orsay
 Szürke kalapos önarckép, 1887, Amszterdam, Rijksmuseum
 Napraforgók, 1887, New York, Metropolitan Museum
 Önarckép Gauguinnek dedikálva, 1888, Massachusetts, Cambridge, Fogg Art Museum
 A napraforgók, 1888, München, Neue Pinakhotek
 A veteményes kert, 1888, Amszterdam, Rijksmuseum van Gogh
 Van Gogh szobája vagy A művész szobája, 1888, Párizs, Musée d’Orsay
 Gauguin karosszéke, 1888
 Az arles-i nő – Madame Ginoux portréja, 1888, New York, Metropolitan Museum of Art
 Szék és pipa, 1888, London, National Gallery
 Roulin postás, 1889, Otterlo, Rijksmuseum Kröller-Müller
 Dr. Gachet kertje, 1890, Párizs, Musée d’Orsay
 Gachet kisasszony a kertjében, 1890, Párizs, Musée d’Orsay
 A vihar előtti síkság, 1890, Amszterdam, Rijksmuseum van Gogh

Jegyzetek

Források 
 A művészet története : A rokokótól 1900-ig. Budapest : Corvina, 1989. 
 RUBICONLINE – 1888. december 23. |Vincent van Gogh levágja a bal fülét (Hozzáférés: 2017. március 19.)

Ajánlott irodalom

További információk 

 Levágta a fülét, elmegyógyintézetbe vonult, ott festette meg legszebb festményét
Vincent van Gogh összes alkotása és levele
 Vincent van Gogh Múzeum
 Van Gogh Paintings
 Vincent van Gogh in PaintingDb 
 Vincent van Gogh életrajza németül
 Vincent van Gogh Budapesten, 2006. december 2. – 2007. március 20.
 "van+gogh") 62 digitized objects related to van Gogh in Európai Könyvtár
 http://www.vangoghkiallitas.hu/ Van Gogh kiállítás 3D-ben
 Nagyfalusi Jenő: Van Gogh, Kronos, Budapest, 1938, (Kronos könyvek)
 Dávid Katalin: Van Gogh (3. bővített kiadás), Corvina, Budapest, 1968, (A művészet kiskönyvtára)
 Karl Jaspers: Van Gogh, utószó: Hermann István, fordítás: Kardos Péter, Helikon, Budapest, 1986
 William Feaver: Van Gogh, fordítás: Uram Tamás, Corvina, Budapest, 1992, (Mesterművek)
 Ingo F. Walther: Vincent van Gogh, 1853–1890 – Látomás és valóság, fordítás: Bara Mariann, Taschen–Kulturtrade, Köln–Budapest, 1992
 Bruce Bernard: Van Gogh. Életének és művészetének képes története, fordítás: Bodnár Szilvia, Park, Budapest, 1993, (Szemtanú. Művészet)
 David Spence: Van Gogh. Művészet és szenvedély, fordítás: Havas Lujza, Glória, Budapest, 1999, (Nagy művészek)
 Trewin Copplestone: Vincent van Gogh, fordítás: Szabó Eszter, Elektra Kiadóház, Budapest, 2001, (A művészet kincsestára)
 Linda Whiteley: Van Gogh élete és művészete, fordítás: Zsolnai Lajos, Kossuth, Budapest, 2002
 Van Gogh patográfiája, szerkesztő: Simkó Alfréd, Hans Georg Zapotoczky, Print-X, Budapest, 2003
 Van Gogh Budapesten (kiállítás a Szépművészeti Múzeumban, 2006. december 1. – 2007. március 20.), szerkesztő: Geskó Judit, közreműködött: Gosztonyi Ferenc, Szépművészeti Múzeum–Vince, Budapest, 2006, 
 Van Gogh, előszó: Robert Hughes, fordította: Pfisztner Gábor, Officina '96, Budapest, 2006, (Életmű)
 Walter Nigg: Vincent van Gogh. Napba vetett pillantás – Életrajzi esszé huszonhat képmelléklettel, fordította: Lerch Gabriella, Kairosz, Budapest, 2007

Holland festők
Öngyilkos képzőművészek
Posztimpresszionista festők
1853-ban született személyek
1890-ben elhunyt személyek