Nagykanizsa

Nagykanizsa (, , ) országos összehasonlításban közepes méretű megyei jogú város Zala vármegyében; 14 840 hektáros kiterjedésével a megye legnagyobb közigazgatási területű települése, kiterjedése csaknem másfélszerese a megyeszékhely Zalaegerszeg területének. A Nagykanizsai járás központjaként számos település tartozik a vonzáskörzetébe. Zalaegerszeg után a megye második legnépesebb települése. Földrajzilag a Zalai-dombság területén fekszik, délebbi részei pedig a Zalaapáti-hát részét képezik.

Fekvése 

Zala vármegye déli részén, a Mura folyótól 13 km-nyire északkeletre, a Zalát és a Murát összekötő Principális-csatorna két oldalán épült. Földrajzilag a Zalai-dombságban, a Zalaapáti-hát területén fekszik.
Alacsony (100–110 m) fekvésű vidék, a hajdani mocsárvilág lecsapolására számos csatorna szeli át a környékbeli nedves réteket, legelőket. A várostól északra, északnyugatra 200 m-t meghaladó magasságú erdős dombvidék övezi. A városon halad át a 7-es főút és az M7-es autópálya.

Éghajlat 
Nagykanizsa fekvéséből adódóan az országos átlagnál jobban érvényesül az Alpok és az Atlanti-óceán hatása, és némiképp a Földközi-tengeré is. Ebből adódóan csapadékosabb, szelesebb, kevesebb napfényt élvező és kissé kiegyenlítettebb hőmérsékletű a város klímája. A csapadék évi járása egyenletesebb az országos átlagnál, s többnyire zivatarral kísért záporeső formájában hullik.

Nagykanizsa a fekvéséből adódóan nem élvezhet tartós hótakarót, mert időről időre óceáni vagy az Adria felől érkező enyhe légtömegek megolvasztják. A viszonylag enyhe téli hőmérsékletnek tudható be, hogy kemény telek sem jellemzik a város térségét. A hűvös óceáni és a meleg földközi-tengeri légtömegek télen enyhítik a hideget, nyáron a meleget. Bár Nagykanizsa Zala megye magasabb hőmérsékletű területe, 10,2 °C-os évi középhőmérsékletével mégis az ország hűvösebb tájai közé tartozik. Az uralkodó szélirány az északkelet-délnyugati.

Története 

Nagykanizsa és környéke történetének kutatása több mint százéves múltra tekint vissza. Rómer Flóris a 19. században az elsők között hívta fel a figyelmet a város történeti emlékeire.

Az őskor emlékei 

Nagykanizsának és környékének története az újkőkorszak idejére nyúlik vissza (i. e. 5000 – i. e. 2500). Ebből a korszakból származnak a legrégebbi leletek, melyek a sajátos vonaldíszes kerámiáikkal, primitív kőeszközeikkel váltak ismertté. A becsehelyi ásatások az újkőkor összes kultúrájának és fázisának leletanyagát felszínre hozták. (Hamvasztásos temetkezés és természetesen az önálló rézművesség maradványai) A szokatlan nagy népsűrűségre utal a több mint harminc felfedezett lelőhely.

A bronzkorszak kultúrája i. e. 1900 – i. e. 800 körül virágzott a környéken. Az Inkey-kápolnánál talált leletanyagok közül egy kultikus célokat szolgáló kis bikaszobrocska a legérdekesebb. A késői bronzkor kultúráját a keletről támadó lovas-nomád népek, valamint a nyugatról támadó hallstatti kultúrát terjesztő népek söpörték el. A korai vaskor leletanyaga szokatlan módon csak nyomokban fordul elő.

Kelták, rómaiak 

Az i. e. 4. században a nyugat felől érkező kelták elárasztották az egész Kárpát medencét. Augusztus császár kora óta a birodalommá növekedett Róma természetes határokkal kívánta magát megvédeni a kelet felől érkező barbár támadásoktól. A keltákkal folytatott véres harcok után az 1. század közepére a Dunántúl is a birodalom része lett. Nagykanizsa környékén az első római kori leletek ugyancsak az 1. század közepéről valók, de az igazi virágzás a 2. század első felében volt. A kelta és az itáliai eredetű népesség településeinek sűrű hálózata alakult ki idővel. Nagykanizsa területe és térsége távol esett a Római Birodalom fő közlekedési útjaitól, ezért nem tartozott a legjelentősebb központok közé. A mindenütt vízközelben lévő lakóhelyek egy részében kőépületek és padlófűtés, falfestés és fazekas kemencék, valamint temetkezések maradványaira bukkantak.

A népvándorlások kora 

A római uralmat összeroppantó népvándorlás során Dél-Zalát valószínűleg a keleti-gót és alán törzsek szállták meg. A keleten egyre nagyobb jelentőségre szert tett hunok újabb térhódítása a nyugati-gótokat terelte a zalai tájakra. A romanizált lakosság elmenekült. Régészeti lelet alig akad ebből a korból. A hun birodalom szétesése után a keleti-gótok uralma következett. Az újabb keleti-gót uralmat a longobárdok szüntették meg. Az ezt követő két évszázados, véres avar uralkodás Dél-Zalát elnéptelenítette, és fejlődésében visszavetette. Nagykanizsát a 7. század elején szállták meg. A század végétől mintegy egy évszázadon át lakatlanná vált a Zala–Mura köze. Az avar összeomlást a világhatalommá növekedett Frank Birodalom teljesítette be, amely a kereszténységet rákényszerítette a lakosságra, és magához csatolta a Dunáig terjedő területet. Nagykanizsa környéke a 8–9. század fordulóján újra benépesült. Amikor 811-ben Nagy Károly császár az év novembere közepén Aachenbe érkezett, már vártak rá a Pannoniából jött „Kanisauci, az avar fejedelem '(Canisauciprinceps Avarorum),' a tudun és a Dunánál lakó szlávok más előkelői s hercegei '(et alii primores ac duces Sclavorum circa Danubium babitantium),' akik a Pannoniába parancsolt csapatok hadvezérei által a vezérek elé idéztettek".

Számításba kell venni Kanizsa név eredeténél, hogy a knyáz (magyarul kenéz) szláv eredetű méltóságnév, fejedelmet, herceget jelentett.

A honfoglalás kora 

A frank uralom megszilárdulása után néhány évtizednyi nyugalom következett, majd a 9. század végén megjelentek a magyarok. Ebből a korból nincsen magyar leletanyag. Ez minden bizonnyal a magyarok határvédelmi területe, a gyepű vidéke volt. A magyar kalandozások veresége az itt érdekelt Bulcsú nemzedék bukását is jelentette, a terület a fejedelemé lett. Utána Kolon vármegye keretében szerveződött Kanizsa környéke. A megye főispánja felügyeletével királyi várföldek alakultak. A világi nagybirtok is megjelent. A lakosság zöme – a helységnevekből ítélve – délszláv lehetett. Egyházilag Kanizsa és környéke a veszprémi és a Szent László alapította zágrábi püspökség határán helyezkedett el.

A középkori Kanizsa 

Kanizsa nevével 1245-ben találkozunk először, amikor ăterra Knysa formában említik. IV. Béla Princ comesnek adományozott egy Bille nevű birtokot, amely a Knysa nevű földdel volt határos. Ebből következik, hogy Kanizsa magyar településként már a tatárjárás előtt is létezett. A 13–14. század fordulóján a kiskirályoskodó Kőszegi család birtokolta Kanizsa várát. 1323-ban a Kanizsa várának várnagya az Osl nembeli Lőrinc kapta meg Károly Róberttől hűségének jutalmául. Ez az első oklevél amely először említi magát a várat. A halál is a király melletti szolgálatban érte, a szerencsétlen 1330-as havasalföldi hadjárat alkalmával. A Kanizsai nevet csak az utódai vették fel. A 14. század elején tehát már állt annak a várnak a magja, amely a későbbi időkben átépítések és bővítések után európai hírűvé vált. A vár körüli Kanizsa időközben mezővárossá fejlődött. Tudunk a vámbevételekről, a pápától szerzett búcsúengedélyekről (1374–1402). Több plébánia létezett Kanizsa környékén, majd 1423-ban ferences kolostor alapítását engedélyezte V. Márton pápa. Mezővárosként 1409-ben említik először, fürdője (1423), ispotálya (1481) volt. A Kanizsai család két évszázadon keresztül Kanizsa birtokosa maradt. A Kanizsaiak hatalmas vagyon birtokosai lettek. 1532-ben a család férfiágon kihalt, a birtok leányágon öröklődött. A híres család utolsó sarja Kanizsai Orsolya volt, akit Szapolyai János király engedélyével 9 évesen fiúsítottak, s így jutott a hatalmas, akkor az ország talán legnagyobb vagyonához. 1571-ben Nádasdy Tamás nádor özvegyeként hunyt el, s ezzel kihalt a család.

Kanizsa és a törökök 

1532-ben a Bécs ellen támadó török keresztülgázolt Kanizsán és nagy dúlást követett el. Az ország három részre szakadása után a török rablások állandósultak. Elengedhetetlenné vált a kanizsai vár megerősítése, amelynek munkálatai 1554-ben Pietro Ferrabosco itáliai hadmérnök irányításával kezdődtek meg. A megerősített vár belső, középső és külső várra tagolódott. Kő híján az építési anyag zömmel fa és föld volt. Az erősséget egy mesterségesen is felduzzasztott mocsár védelmezte. Szigetvár 1566-os eleste után Kanizsa fontossá vált az udvar számára, ezért megtették a Balaton és a Dráva közti főkapitányság székhelyévé. Kanizsa mezőváros nagyon megsínylette Szigetvár elestét. A török gyakori pusztításai következtében a kereskedelme is összeomlott. 1568-ban Kanizsa királyi vár lett, miután a növekvő török veszély miatt az özvegyen maradt Kanizsai Orsolya elcserélte a kincstárral itteni birtokait Csejte vára és a borsmonostori apátság javadalmaiért. 1567 és 1571 között Thury György, a híres bajvívó volt a kanizsai vár kapitánya, akinek vezetésével a végvári csapatok gyakran vezettek sikeres rajtaütéseket a dél-dunántúli török erődítmények ellen.

1600. október 22-én a vár török kézre került. A törökök tisztában voltak a terület értékével. Kanizsa török vilajet központtá alakult, élén Murat pasával. A várat is átépítették és megerősítették. A vár őrsége 3825 fő volt. A városban a müezzin mellett tanító is működött. A török katonaságon kívül egyre több délszláv települt az elmenekült magyarok helyére. Evlija Cselebi híres török történetíró leírása egy forgalmas, több emeletes házakból álló és többnyire fából épült városról szól, két fürdővel. Dzsámival, felsőbb iskolával (medresze), két kolostorral, minaretekkel és több mint ötven bolttal.

Zrínyi Miklós 1664. április 21-e és május 30-a között ostromot indított a megszállt vár ellen, mely az osztrák udvar késve kiadott engedélye miatt sikertelen volt.

A török uralom után 

1690. április 13-án Batthyány II. Ádám felszabadította Kanizsa várát. 1703-ban Kanizsa várfalait lebontották, árkait betemették, és ezáltal nyílt várossá lett. 1705-ig közvetlenül a bécsi udvari kamara fennhatósága alá tartozott. A várban német helyőrséget helyeztek el, a város lakossága új betelepülőkkel gyarapodott. A reményteljesen erősödő város fejlődése azonban megtört. I. Lipót császár kivonta a katonaságot és a várat lebontásra ítélte, majd végső csapásként adományozás keretében földesúri joghatóság alá szorította. Az első földesura Grassics Jakab volt, majd a Szapáry grófi család követte, s végül 1743-ban gróf Batthyány Lajos nádor szerezte meg. A földesurak lépésről lépésre megfosztották a várost önállóságától. Adófizetésre kényszerítették, megszerezték a fő bevételi forrásait, sőt, a mocsártól nehéz munkával elhódított földeket is visszavették. A város nem nyugodott bele a történelmi vereségbe és évtizedeken keresztül, pénzt nem kímélve, pert folytatott a szabad királyi város státusz megszerzéséért, de állandóan vereséget szenvedett.

Kedvező földrajzi helyzete miatt közben Kanizsa lakossága jelentősen gyarapodott. Míg 1715-ben 256 lakost írtak össze, addig 1770-ben 3711 főt. A gyors növekedés oka a bevándorlás volt. A lakosság zömmel szántóföldi és szőlőműveléssel foglalkozott, de szaporodott az iparos és a kereskedő polgárság is. Köztük sok volt a zsidó és a görög származású kereskedő. A város megkapta újból a vásártartási jogot. A céhek kialakulása és megszervezése 1698-ban kezdődött a szabók és a szűcsök céhének megalapításával. Jelentősen gyarapodott a céhekbe tömörült iparosok száma. 1832-ben 256 iparűzőt jegyeztek fel.

A népesség gyarapodásával átalakult a város arculata és nagysága. Csak kevés épület készült téglából. A 19. század közepéig csak egyetlen utcát láttak el szilárd burkolattal. Az első városi fenntartású iskola csak 1807-től működött, viszont nagy hírre tett szert a piarista gimnázium, amelyet 1765-ben nyitottak Batthyány Lajosnak, a város földesurának a 10 000 Ft-os alapítványával. Ekkor Zala-Somogy-Vas vármegyék egyetlen ilyen intézménye volt, és sok diák érkezett Horvátországból is.

Nagykanizsa 1848-tól az első világháborúig 

A 19. század közepén a 13 000 lakosú Nagykanizsa a legnépesebb és leginkább polgárosodott város volt Zalában. Az 1848-as forradalom híre itt váltotta ki a legnagyobb lelkesedést. Március 19-én a felsővárosi templomnál tartott nagygyűlésen világosították fel a lakosságot a forradalom céljairól. Március 20-án fogadták el a kanizsai 12 pontot, mely három pontban tért el a pestitől, kitűzték a nemzeti jelvényeket, majd áprilisban megszervezték a nemzetőrséget. Jellasics 30 000 fős seregével ellenállás nélkül foglalta el a várost. A horvátok alaposan megsarcolták és kirabolták Jellasics pákozdi veresége megpecsételte a megszálló horvát katonaság sorsát. Kanizsa népe megtámadta, majd a várost körülvevő nemzetőrök segítségével kiverte őket a városból. Az 1849-es tavaszi hadjárat sikerei csak rövid fellélegzést hoztak, az osztrákok véglegesen bevették a várost és kezdetét vette az önkényuralom.

A kiegyezést követően merőben új viszonyok alakultak ki a városban. A legszembeötlőbb változás a gazdasági életben látszott. A helyi nagykereskedőknek dolgozó több ezer szekerező bizonyította, hogy a város központi helyen fekszik, jelentősek a vásárai, tehát érdemes a vasutat erre vezetni. A Déli Vaspálya Társaság 1860-ban átadta a Nagykanizsa–Pragerhof közti vonalat, amit a következő évben a Nagykanizsa–Buda vonal illetve a Nagykanizsa–Barcs vonal követte még a 60-as években.

Érdekesség, hogy a Sopron-Nagykanizsa vasutat egy 1847-es terv alapján Sopron-Kőszeg-Szombathely-Rum-Zalaszentgrót-Nagykanizsa útvonalon kívánták megépíteni úgy, hogy Zalakomár (Komárváros) állomáson csatlakozott volna a Budapest-Nagykanizsa vasúthoz.

A kereskedők óriási forgalmat bonyolítottak, a megnövekedett hiteligényük kielégítése végett bankok jöttek létre, így például a helyi tőkések által szervezett Nagykanizsai Takarékpénztár, és a Dél-Zalai Takarékpénztár, Kereskedelmi és Iparbank, Nagykanizsai Bankegyesület, valamint az Osztrák-Magyar Bank és az Angol-Magyar Bank fiókja.

Az első modern értelemben is ipari üzemnek tekinthető üzem az 1842-ben alapított Weiser Gépgyár volt. Kazánokat és mezőgazdasági gépeket állított elő, olasz és török exportra. 1893-ban megalakult a Nagykanizsai Sörgyár Rt., Francz Lajos villanytelepet üzemeltetett. A város ipara egyre számottevőbb lett, téglagyár, kefegyár, szeszgyár, pótkávégyár sok-sok embert foglalkoztatott.

Kiszélesedett az oktatás is, 1867-től a gimnázium 8 osztályos lett. 1886-ban iparos tanonc iskola alakul, 1872-ben majd 1891-ben polgári fiú- és leányiskola, 1895-ben felsőkereskedelmi iskola létesült a zsidó kereskedők jóvoltából.

A polgári lét és jólét eredményeként 1862-ben megjelent a Zala-Somogyi Közlöny és 1874-től a Zala. 1885-ben megnyílt a Városi Kórház is.

A jelentős fejlődés átalakította a város képét. A korábbi „sárfészek” 1864-ben 18 000 lakosú 57 utcás várossá növekedett, majd 1910-ben elérte a 28 000 főt. 1870-től elkezdődött az utak téglával való burkolása, majd a század végén kigyulladt a villany.

1885-ben alakult a Nagykanizsai Magyar Irodalom és Műpártoló Egyesület. Az egyesület Farnek László ügyvédet választotta elnökévé és tubolyszeghi Tuboly Viktor (1833–1902) ügyvédet jegyzőjévé. 1896 áprilisában maga gróf Zichy Nándor, a néppárt és az Alkotmány című lap alapítója, jött le népgyűlésre Nagykanizsára. Az ekkor megalakult nagykanizsai néppártnak Oroszváry Gyula ügyvéd lett az elnöke és a rövidesen kilépett Tuboly Viktor ügyvéd az alelnöke.

1892-ben megkezdődtek a tárgyalások a nagykanizsai telefon bevezetése ügyében. Húsz előfizető jelentkezése volt a feltétele annak, hogy a várost bekapcsolják a telefonforgalomba. 70 forint volt egy állomás előfizetési díja. 1892 augusztus végére készen állott a nagykanizsai telefonrendszer, aminek 1896ban 55 előfizetője volt. A nagykanizsai volt ekkor még Zalamegyóben az egyetlen közhasználati távbeszélő hálózat, amelyet 1901-bet; 92 előfizetővel bekapcsoltak az interurbán forgalomba is. A telefonbeszélgetések száma évi 30.000 körül mozgott.

Nagykanizsa jelentős katonaváros is volt ebben az időben. A két hatalmas laktanyában állomásozó katonaság számottevő vásárlóerőt képezett. Ennek a sajátos szerepkörnek a jelentősége 1914-ben felértékelődött. A háború első kilenc hónapjában több mint 30 000 sebesültet ápoltak. Jellemző Nagykanizsa megyén belüli jelentőségére, hogy az egész vármegye hadiadójának közel a felét itt fizették. A nagykanizsai járás tekintélyes főszolgabírája 1896 és 1918 között, nemesvitai Viosz Ferenc (1861–1918) volt, a század eleji alkoholellenes mozgalomnak lelkes előharcosa, népszerűséget és tiszteletet szerzett magának a vármegyében.

A két világháború között 

Az 1920-ban aláírták a trianoni békeszerződést, melynek értelmében Nagykanizsa határszéli város lett, a túloldalon az ellenséggel. Bethlen István miniszterelnöksége idején a lassan stabilizálódó rendszer rengeteg helyi problémával küszködött. Ilyenek voltak a szegénység, a nagyméretű munkanélküliség, a földkérdés megoldatlansága, a demokrácia hiánya.

1928-ban a város gimnáziumának tanára, Dr. Mező Ferenc az amszterdami olimpián a művészeti kategóriában, az olimpia történetéről írt pályamunkájával olimpiai aranyérmet nyert.

A világháború után a határszélre szorult Nagykanizsa nehezen tért magához, és a háború előtti ígéretes fejlődése szemlátomást megtört. A város ipara és kereskedelme elvesztette a legfontosabb piacait, melyek Horvátország, Dalmácia, Törökország és Olaszország voltak. A nagy nehézségek ellenére a város igyekezett talpon maradni. Gondos várostervezéssel megkezdődött a vízvezeték és csatornahálózat építése, Katonaréten új családi házas negyed épült, új modern Postapalotát építettek. 1926-ban megnyitották a Városi Zeneiskolát. A kórház tovább bővült, 1927-ben megépült a Városi Színház és 1933-ban a strandfürdő. A fontosabb utcákra bazaltkocka és homokaszfalt burkolat került, a város köztereit szobrokkal díszítették. 1928-ra befejeződött a Principális-völgy vízrendezése, a gimnázium beköltözött a Sugár úti laktanyába. Ennek pótlására megépült a város szélén a Gábor Áron laktanya. 1930-as évek végén felfedezték a zalai kőolaj-és földgázkészletet. Megalakult a Magyar Amerikai Olajipari Részvénytársaság (MAORT), melynek központja Nagykanizsa volt. A munkásai és tisztségviselői számára 1942–1943-ban létesült a ma már helyi védelem alatt álló MAORT–telep.

A világválság újra felkavarta az érzelmeket, de igazából az 1930-as évek második felétől élénkült meg a város politikai élete, és egyre szélsőségesebbé vált. A politikai jogok kiszélesedtek, és a háborús hangulatnak megfelelően egyre jobban eluralkodott a revíziós, a soviniszta és antiszemita hangvétel. A második világháború újabb megpróbáltatást és nagy véráldozatot követelt a város lakóitól, a pusztulás szélére sodorta Nagykanizsát. A nyilasok brutalitása tetőzte be a háborús idők rémségeit.

Nagykanizsa 1945-től a rendszerváltozásig 

1945 március végén érték el Nagykanizsa környékét a világháború katonai eseményei. Az 57. szovjet és az 1. bolgár hadsereg 1945. április 1-jén vonult be a városba. A nyilas hatalmi szervezet pillanatok alatt szétesett, így néhány nappal később létrehozhatták a nemzeti bizottságot kommunista, szociáldemokrata, szakszervezeti és más pártonkívüli emberek közreműködésével. Májusban megalakult a Nemzeti Parasztpárt és a Kisgazdapárt helyi szervezete, amelyek szintén helyet kaptak a nemzeti bizottságban.

Az 1945-ös választások az első általános és titkos választás alapján szervezett szabad választások voltak. Az 1947-es elcsalt választásokat követően, az országos politikának megfelelően történt a kommunista hatalomátvétel, az államosítások, a választások helyett bevezetett szavazások és az 1950-ben bevezetett tanácsrendszer. Az 1950-es évek diktatúrája, valamint a nagy szegénység félelmet és ellenszenvet váltott ki a lakosságból. Nagykanizsát különösen kellemetlenül érintette a romló kapcsolat a szomszédos Jugoszláviával. Csökkent a forgalom, megállt a fejlesztés.

1956-ban a városban is népmozgalmat váltott ki a budapesti október 23-i események híre. Október 25-én kora délután a DKG dolgozói számára szervezett felvonulással kezdődtek az utcai események. A Szabadság téren gyülekező emberek az Ady utcán a Városháza, majd a tiszti klub előtt haladtak el, ezt követően pedig a határőr laktanyához vonultak. Az ifjak az utcákat járva leverték az épületekről a címereket és vörös csillagokat. Sötétedés után nagy tömeg jött össze az akkori Szabadság téren és követelték a szovjet emlékmű eltávolítását. Végül a nép nekiesett a szobornak, de csak a fúrási vállalat lánctalpas erőgépe segítségével sikerült ledönteni a 17 méteres talapzaton álló szobrot. Október 26-án, pénteken az esti órákban a tüntetők egy csoportja a Magyar Dolgozók Pártja székháza (ÁVH-épület, volt Kreiner-villa) elé vonult és fegyvereket követelt. A karhatalom ekkor a tömeg közé lőtt, a sortűznek 2 halottja és 14 sebesültje volt. Október 27-én, szombaton megalakultak a munkástanácsok, október 28-án az üzemek, intézmények, hivatalok vezetői, a fegyveres testületek képviselői részvételével megalakították a Nagykanizsai Nemzeti Bizottságot, a város rendjének és nyugalmának megőrzése érdekében pedig döntés született a nemzetőrség felállításáról. Október 31-én, szerdán a bizottság elhatározta, hogy a nemzetőrség vezetésével a városban ismert és tisztelt Orbán Nándor egykori katonatisztet, olimpikont bízza meg. Ekkor alakult meg a katonai tanács is, aminek vezetője Honti György lett. A közigazgatás vezetésével dr. Paizs Ferencet bízták meg. Miután november 4-én a fővárost megtámadták a szovjet csapatok, Nagykanizsán a nemzeti bizottság hangos híradón figyelmeztette a lakosságot arra, hogy a várható megszálláskor higgadtan viselkedjen, akinek fegyvere van, ne használja, mert egyetlen puskalövés is súlyos megtorlással járhat. November 5-én a város ellenállás nélkül megadta magát. 1957 júliusa és 1958 júniusa között négy nagy perben 27 vádlottra összesen 91 év börtönbüntetést szabtak ki.

Az 1960-as években kibontakozó Kádár-rendszer „puha diktatúrájával”, reformjaival és az életszínvonal emelésével viszonylag hamar nyugalmat teremtett. A viszonylag szabadabb légkör, Nyugat-Európa tőkés országainak megnövekedett bizalma, az általános gazdasági növekedés Nagykanizsán is fellendülést hozott.

Napjainkban 
1990-ben megtartották az első szabad választásokat a rendszerváltás után. Az új önkormányzati rendszerben a megyei jogkör nagymértékű visszavételével, valamint a megyei önkormányzatba delegált képviselők jogkörének egyidejű emelésével a város szerepe megnőtt. Ehhez járult az is, hogy Nagykanizsa egyike lett az ország húsz megyei jogokkal felruházott városának. A politikai pártok mellett a városban működő kulturális egyesületek, az egyházak, a település szépítésén munkálkodó szervezetek szerencsésen sokszínűvé formálták a közéletet, teret adtak a polgári létezés számára.
A 2010-ben Városrehabilitációs Program indult, ugyanebben az évben átadták a 74-es főút Palin városrészt elkerülő szakasza. 2015. december 18-án átadták a 61-es főút Nagykanizsát elkerülő szakaszát, mely jelentősen csökkentette a belváros átmenő forgalmát.

Városrészei 
 Belváros
 Katonarét (egykori Új-Kanizsa)
 Keleti városrész
 Kisfakos
 Kiskanizsa
 Ligetváros
 MAORT-telep
 Nagyfakos
 Palin
Nagykanizsa északi része melyet 1964-ben csatoltak Nagykanizsához. Általános iskoláját 2000-ben újították fel.
 Sánc
 Szabadhegy
 Thury-városrész

A 20. században a városhoz csatolt korábban önálló községek:
1963-ban:
 Korpavár
1981-ben:
 Bagola (neve 1963-ig Bagolasánc volt)
 Bajcsa
 Miklósfa (neve 1950-ig Somogyszentmiklós volt)

Népesség 

Nagykanizsa lakónépessége 2011. január 1-jén 49 026 fő volt, ami Zala vármegye össznépességének 17,4%-át tette ki. A város Zala megye negyedik legsűrűbben lakott települése, abban az évben az egy km²-en lakók száma, átlagosan 330,4 fő volt. A népesség korösszetétele kedvezőtlen. A 2011-es év elején a 19 évesnél fiatalabbak népességen belüli súlya 18%, a 60 éven felülieké 25% volt. A nemek aránya kedvezőtlen, ugyanis ezer férfira 1131 nő jut. 2017-ben a férfiaknál 73, a nőknél 80 év volt a születéskor várható átlagos élettartam. A népszámlálás adatai alapján a város lakónépességének 4,1%-a, mintegy 2008 személy vallotta magát valamely kisebbséghez tartozónak. Közülük cigány, horvát és német nemzetiséginek vallották magukat a legtöbben.

A 20. század második felétől Nagykanizsa lakossága fokozatosan növekedett, egészen 1990-ig. Népességnövekedése – a legtöbb megyeszékhelyhez hasonlóan – az 1960-as években felgyorsult a szocializmus évei alatt. A legtöbben 1990-ben éltek a városban, 54 052-en, azóta egészen napjainkig csökken a város népessége, ma már kevesebben laknak Nagykanizsán, mint 1980-ban.

A 2011-es népszámlálási adatok szerint a magukat vallási közösséghez tartozónak valló nagykanizsaiak túlnyomó többsége római katolikusnak tartja magát. Emellett jelentős egyház a városban, még a református és az evangélikus.

Etnikai összetétel 

A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 85,1%, cigány 1,3%, horvát 1%, német 1% (14,8% nem nyilatkozott; a kettős identitások miatt a végeredmény több lehet 100%-nál). 56,7% római katolikusnak, 1,9% reformátusnak, 1,7% evangélikusnak, 11,1% felekezeten kívülinek vallotta magát (27,6% nem nyilatkozott).

Közlekedés

Közút 
Nagykanizsa közúton Budapest és Letenye felől a 7-es főúton és az M7-es autópályán, Kaposvár felől a 61-es, Zalaegerszeg felől a 74-es számú főúton érhető el. A 74-es főút Palin városrészt elkerülő szakaszát 2010. augusztus 19-én, a 61-es főút Nagykanizsát elkerülő szakaszát 2015. december 18-án adták át.

A város közigazgatási területét több alsóbbrendű, négy- vagy öt számjegyű országos közút is érinti. Ezek:
 a 6101-es út, amely a Keleti városrész, Északkeleti városrész, Thury városrész, Katonarét és Sánc városrészek között húzódik végig, korábban a 61-es főút belterületi szakasza volt;
 a 6804-es út, mely a 7-es főútból ágazik ki a belváros, majd onnan Miklósfa–Surd–Zákány–Gyékényes felé;
 a 6830-as út, mely a 7-es főutat kapcsolja össze Kiskanizsa központjával;
 a 6832-es út, mely Galamboktól a 61-es főútig húzódva a város vonzáskörzetének délkeleti részén fekvő településeket tárja fel;
 a 6833-as út, mely Kiskanizsa központjától Murakeresztúr felé vezet;
 a 6834-es út, mely Kiskanizsát Molnári határfaluval köti össze;
 a 7511-es út, amely Zalakomártól Galambokon át vezet idáig, összekapcsolva Nagykanizsát az útjába eső kisebb településekkel is;
 a 7527-es út, amely a város északi határvidékén indul a Principális-csatorna mentén északnak, és húzódik egészen Pacsáig;
 a 7551-es út, amely a belvárostól Palin városrészen át húzódik a 74-es főút korpavári szakaszáig; korábban a 74-es főút része volt;
 a 68 151-es út, amely a 61-es főúttól Bagola központjáig vezet;
 a 68 152-es út, amely a 6804-es utat köti össze Liszóval;
 a 68 352-es út, amely szintén a 6804-estől (az Ady Endre utca - Szemere utca kereszteződéstől) vezet Nagykanizsa vasútállomásig;
 a 75 162-es út, amely Korpavár külterületi városrészre vezet, és delta csomóponttal ágazik ki a 7527-es útból (a delta északnyugati ága önállóan számozódik, 75 601-es számmal).

Repülőtér 
 Nagykanizsa-Bajcsa, Nagykanizsai repülőtér

Vasúti közlekedés 
Nagykanizsa vasútállomás vasúti csomópont, mivel az országos vasúthálózat több fontos eleme itt találkozik: a , Budapest, illetve Pécs felé, a  pedig Szombathely felé. Nyáron közvetlen nemzetközi vonatok közlekednek Horvátországba - Rijeka és Split végállomásokkal.

A Budapest–Székesfehérvár–Nagykanizsa–(Zágráb–Fiume/Trieste) vasútvonal a MÁV 30-as számú vasútvonala, mely az európai törzshálózathoz tartozik.

Autóbusz-közlekedés 

Nagykanizsán a helyi és helyközi autóbuszjáratokat a Volánbusz Zrt. üzemelteti 2019. október 1. óta. A társaság elsődleges feladata az ország területén a helyi és helyközi személyszállítási igények kielégítése, valamint az ország fővárosával és nagyobb városaival való összeköttetés biztosítása a távolsági autóbuszjáratok révén. A Volánbusz járművei évente mintegy 64 millió utast szállítanak 24 millió kilométert megtéve.

Nagykanizsáról 65 településre indul buszjárat, ezen belül 18 városba, többek között Bajára, Budapestre, Kaposvárra, Pécsre, Sopronba, Sümegre, Szegedre, Szombathelyre, Veszprémbe és Zalaegerszegre is.

Gazdaság 

Nagykanizsa város életében az első ipari üzem 1842-ben alakult:

 1842 – A Wiser J.C. létrehozza Weiser Gépgyár nagykanizsai gyárát.
 1892 – Megalapították a Nagykanizsai Sörgyár Rt.-t.
 1893 – Francz Lajos villanytelepet létesített.
 1910 – Frank Jenő megalapította Frank és Társa kefe és seprűgyárát.
 1911 – Franck Henrik megalapította pótkávé-gyárát.
 1914 – Elkezdődött a munka a Városi Szeszfőzdében.
 1928 – A budapesti Dreher-Haggenmacher Serfőzde Részvénytársaság megvásárolta a Kanizsa Sörgyár Rt.-t.
 1932 – Elárverezték a Weiser Gépgyárat, ezzel megszűnt a cég nagykanizsai működése.
 1933 – A gazdasági világválság hatására megszűnt a sörgyártás Nagykanizsán.
 1941 – Újraindult a sör-, és malátagyártás.
 1944 – A MAORT létrehozta javító-, karbantartó bázisát.
 1948 – Az államosítás után a MAORT javítóbázisa felvette a DKG (Dunántúli Kőolajipari Gépgyár) nevet.
 1949 – Államosították a Kefegyárat, és felvette a Nagykanizsai Kefegyár Nemzeti Vállalat nevet, majd Nagykanizsai Fatömegcikkipari Vállalat néven működött tovább.
 1950 – Megalakult a KÖGÁZ, a Közép-Dunántúli Gázszolgáltató Állami Vállalat.
 1965 – Elindult a gyártás a Tungsram nagykanizsai gyárában.
 1968 – A Fatömegcikkipari Vállalat felvette a Kanizsa Bútorgyár nevet.
 1971 – A KÖGÁZ létrehozta gázkészülék-gyártó üzemét.
 1989 – A General Electric többségi tulajdont szerzett a Tungsram-ban.
 1989 – Bruno Steinhoff megalapította a Kanizsa Trend Kft.-t.
 1993 – A DKG-t privatizálták, az új tulajdonos az orosz INTERPROCOM.
 1994 – A DKG Rt. felvette a DKG-EAST nevet.
 1994 – Megnyitott a Kanizsa Pékség zrt.
 1995 – Megszűnt a Kanizsa Bútorgyár.
 1995 – A KÖGÁZ-t privatizálták, a Bayernwerk AG – Németország , és az EVN AG – Ausztria vásárolta meg az üzletrészek többségét.
 1997 – A KÖGÁZ gépgyártással foglalkozó részlege önállóvá vált, a gyár GÁZGÉP Kft. nevet vette fel.

Közművelődési intézmények 

 Hevesi Sándor Művelődési Központ
 Medgyaszay Ház
 Thury György Múzeum
 Halis István Városi Könyvtár
 Honvéd Kaszinó
 Kodály Zoltán Vasutas Művelődési Ház

 Képzőművészetek Háza Kiskastély
 Móricz Zsigmond Művelődési Ház
 Magyar Plakát Ház (Erzsébet tér 15.)

Oktatási intézmények

Általános iskolák 
 Bolyai János Általános Iskola
 Hevesi Sándor Általános Iskola
 Kiskanizsai Általános Iskola
 Kőrösi Csoma Sándor Általános Iskola
 Péterfy Sándor Tagintézmény
 Miklósfai Általános Iskola
 Palini Inkey Boldizsár Általános Iskola
 Rozgonyi Úti Általános Iskola
 Zrínyi Miklós Általános Iskola
 Szivárvány Egységes Gyógypedagógiai Intézmény

Középiskolák 

 Batthyány Lajos Gimnázium
 Dr. Mező Ferenc Gimnázium
 Piarista Általános Iskola, Gimnázium, Kollégium és Boldog Donáti Celesztina Óvoda
 Nagykanizsai Szakképzési Centrum
 Cserháti Sándor Szakképző Iskolája és Kollégiuma
 Thúry György Szakképző Iskolája
 Zsigmondy Vilmos Szakképző Iskolája

Felsőoktatás 
 Pannon Egyetem Nagykanizsai Kampusz

Ismétlődő rendezvények 

Február végén – március elején rendezik meg az Országos Farsangi Fánkfesztivált.

Az ország legnagyobb Utcai Tánc Fesztiválja több, mint 1000 táncossal, az Eraklin Tánc Klub szervezésében május, június környékén.

Jelentősebb épületek

Műemlék épületek 

 Axenti-ház (Deák tér 5.)
 Bazár udvar (Fő út 8.)
 Felsőtemplom (Deák tér)
 Förhénci kápolna
 Grünhut-ház (Deák tér 2.)
 Inkey-kápolna (74.sz. főút)
 Lackenbacher-ház (Deák tér 4.)
 Magtár (Erzsébet tér 15. udvarán)
 Vasemberház (Erzsébet tér 1.)
 Városi Színház és Mozi (Károlyi kert)
 Zsinagóga (Fő út 6.)

Helyi jelentőségű épületek

Emlékművek, szobrok 

 2. Doni Hadsereg emlékmű (Széchenyi tér)
 17. keleti hosszúsági kör emlékmű (Huszti tér)
 A 20. honvéd gyalogezred emlékműve (Erzsébet tér)
 A 48-as gyalogezred emlékműve (Deák tér)
 Aradi emlékpark (Aradi vértanúk tere)
 Deák Ferenc-szobor (Deák tér)
 Csokonai Vitéz Mihály mellszobra a Vasember-ház árkádos részén, Karnyóné feltételezett boltjánál. Alkotó: Orosz Gergely, felállítva 2007-ben.
 Deák Ferenc-szobor (Eötvös tér)
 Kossuth Lajos-szobor (Kossuth tér)
 Szentháromság-szobor (Erzsébet tér)
 Széchenyi István szobra
 Tanácsköztársaság-szobor (Eötvös tér)
 Thury György szobor (Thury-tér)
 Thury György mellszobor (Vár u.)
 Nagy-Magyarország-emlékmű (Eötvös tér)
 Török-kút (Múzeum tér, a Thúry György Múzeum udvarán)
 Turulmadár (Deák tér)
 Várkapu Emlékmű (Vár u.)
 Zrínyi Miklós mellszobra a Zrínyi Általános Iskola bejáratánál. Alkotója Rétfalvi János, felállítva 1990-ben.

Múzeumok 
 Thury György Múzeum (Fő út 5., Erzsébet tér 1. és Erzsébet tér 11.)
 Magyar Plakát Ház (Erzsébet tér 15. udvarán)
 Képzőművészetek Háza Kiskastély

Média

TV stúdiók 

 Kanizsa TV

Rádióállomások 

 Rádió 1 - Nagykanizsa 95,6 MHz

Megszűnt rádió állomások 

 Helikon Rádió - Nagykanizsa 95,6 MHz (2011-2018)
Kanizsa Rádió - Nagykanizsa 98,6 MHz (2005-2008), 95,6 MHz (2008-2011)

Sportélete

Egyesületek 

 Darts
 Free Hill Darts Club Nagykanizsa
 Vívás
 NTE 1866
 Íjászat
 Kanizsa Íjász Egyesület
 Motokrossz
 Kanizsa Motocross Sport Egyesület
 Labdarúgás
 NTE 1866
 Nagykanizsai Olajbányász
 FC Nagykanizsa
 Kézilabda
 Nagykanizsai Izzó SE 
 Amerikai futball
 Nagykanizsa Demons
 Baseball
 Dr. Padló Ants
 Nagykanizsa Ants Thúry
 Shotokan karate
 Ippon Shotokan Egyesület 
 KIME Shotokan Karate Egyesület
 Kosárlabda
 Kanizsa Diák Kosárlabda Klub – Vadmacskák
 Sportrepülés
 Nagykanizsai Sportrepülő Egyesület
 Canissa Modellező Sportegyesület
 Teke
 NK TEKE SE
 Lovassport
 Kanizsa Lovasklub SE
 Nemzetközi Lovasrendezvények
 Természetjárás, túrázás
 Kanizsa Természetbarát Sportegyesület
 Kajak-kenu
 Kanizsa Kajak-kenu Klub
 Úszás
 Délzalai Vízmű SE
 Triatlon
 Délzalai Vízmű SE Úszó és Triatlon Szakosztály
 Vízilabda
 Asztalitenisz
 Tompa Ingatlanforgalmi Kft.-Kanizsa Sörgyár SE
 Tenisz
 Sakk
 Tuxera Aquaprofit Nagykanizsa Sakk Klub
 Kanizsa Autó- és MotorSport Egyesület

Létesítmények 
 NTE sportpálya
 Mindenki Sportpályája
 kiskanizsai sportpálya
 miklósfai sportpálya
 bagolai sportpálya
 Ekker Milán Aréna
 Olajbányász sportpálya
 Nagykanizsai Kerékpáros Egyesület pályája
 Kanizsa Uszoda és Strandfürdő

Neves emberek

A város díszpolgárai

A város első emberei

Polgármesterek 1950 előtt 
 1868–1872 Halvax József
 1872–1878 Belus József
 1878–1896 Babochay György
 1896–1913 Vécsey Zsigmond
 1913–1919 Sabján Gyula
 1919 Sneff József
 1919–1930 Sabján Gyula
 1930–1944 Krátky István
 1944–1945 Simonfay Lajos
 1945 Windisch (Véri) Dénes

Tanácselnökök az 1950–1990 közti időszakban 
 1946–1948 Varga József
 1948–1949 Nagy József
 1949–1950 Molnár Ferenc
 1950–1954 Molnár Ferenc
 1954–1956 Domokos Sándor
 1957–1963 Mátai József
 1963–1968 Nagy Lajos
 1968–1989 Mózes Pál
 1989–1990 Zsoldos Ferenc

Polgármesterek a rendszerváltás óta 

 1990–1994: Dr. Kereskai István (nem ismert)
 1994–1997: Suhai Sándor (MSZP)
 1997–1998: Tüttő István (MSZP)
 1998–2002: Tüttő István (MSZP)
 2002–2006: Litter Nándor (MSZP–SZDSZ)
 2006–2010: Marton István (Fidesz–KDNP)
 2010–2014: Cseresnyés Péter (Fidesz–KDNP)
 2014–2019: Dénes Sándor (Fidesz–KDNP)
 2019-től: Balogh László (Fidesz–KDNP)

Testvérvárosok 
Nagykanizsának 10 testvérvárosa van:

  Akko, Izrael
  Csáktornya, Horvátország
  Gleisdorf, Ausztria
  Kazanlak, Bulgária
  Kovászna, Románia
  Magyarkanizsa, Szerbia
  Puchheim, Németország
  Salo, Finnország
  Sicsiacsuang, Kína
 Togliatti, Oroszország

Partnervárosok 

 Bihács, Bosznia-Hercegovina
 Kapronca, Horvátország
 Ptuj, Szlovénia

Jegyzetek

Források 
 Nagykanizsa Portál
 Nagykanizsa Infó
 Kanizsai Enciklopédia, B.Z. Lapkiadó Kft., 1999

További információk 

 Hivatalos oldal
 Délzalai Víz-és Csatornamű Zrt.
 Zala Volán Zrt.
 Nagykanizsai Tűzoltóság
 Kanizsai Dorottya Kórház
 a Zalai Hírlap hírei Nagykanizsáról
Nagykanizsa.lapozz.hu - linkgyűjtemény
 Startlap linkgyűjtemény
 Fotók a városból és a város környékről
 Nagykanizsa kistérségi fiatalokért 
 Dél-Zala Press Egy hírportál Nagykanizsának és térségének

Kapcsolódó szócikkek 
 Emléktáblák Nagykanizsán

Magyarország megyei jogú városai
Zala megye települései