alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Amiga 4000

Amiga 4000 je bio nasljednika Commodore računala Amiga 3000.

U orginalu ovaj kompjuter izlazi listopada 1992 s procesorom Motorola 68040. Nezadovoljavajući rezultati prvobitne prodaje zajedno s zahtjevima kupaca za jeftinijim modelom rezultiraju puštanjem u prodaju i slabije verzije kompjutera s procesorom Motorola 68030.

Početno zamišljena prodaja kompjutera se provodila u oblike desktop kompjutera. Kasnijim razvojem dolazi do nastanka i tower verzije. 

Razlike između Amige 4000 i Amige 1200 na matičnoj ploči praktički ne postoje s izuzetkom moćnijeg procesora. Oba kompjutera imaju AGA grafičke čipove, isti operativni sistem kao i IDE konektor za hard diskove što se nalazi u potpunoj suprotnosti s Amigom 3000 koja koristi u tu svrhu nepopularni, skupi SCSI konektor.

U svoje doba ovaj kompjuter postaje simbol multimedijalnog kompjutera. Njegova popularnost u profesionalne svrhe se dokazuje kada tvrtka Escom nakon kupovine bankrotiranog Commodore-a odlučuje ponovno pokrenut proizvodnju od Amiga 1200 i Amiga 4000, dok su Amiga 600 i CD32 prepušteni povijesti.

Commodore International
Kompjuteri
Amiga 3000

Amiga 3000 je izgrađena kao nasljednik Amige 2000 u pokušaju gradnje ozbiljnog multimedijalnog poslovnog kompjutera.

Isto kao i prethodnica dolazila je u desktop kućištu praktički na prvi pogled identičnom tadašnjim PC kućištima.

Tehničke karakteristike kompjutera su bile:

Procesor Motorola 68030 na brzini od 25 Mhz,

2 MB memorije s mogućnošću proširenja na 18 MB,

hard disk povezan s SCSI konektorom,

mogućnost priključenja na PC monitor.

Kompjuter uspijeva dostići zadovoljavajuću prodaju na ograničenom području za koje je namijenjen. U vrijeme izlaska ovaj kompjuter firme Commodore je uspoređujući se s PC kompjuterima jeftina varijanta za izgradnju multimedijalnih prezentacija.

Nasljednik Amige 3000 je Amiga 4000 čijim izlaskom na tržište krajem 1992 godine prestaje proizvodnja ovog kompjutera.

Commodore International
Kompjuteri
Amiga 2000

Amiga 2000 je kompjuter kojega Commodore izdaje 1987. godine s ciljem osvajanja poslovnog dijela tržišta. 

Ovo računalo, nasljednik propale Amige 1000, dobiva zadatak ubacit se na multimedijsko područje kraja osamdesetih godina. Njegova matična ploča zajedno s procesorom je preuzeta od prethodnika. Jedine dvije konkretne razlike na matičnoj ploči su postajanje konkretne ROM memorije koja se više ne treba učitavat s disketa i količina RAM-a koja se s određenim ograničenjima podiže na 1 MB.

Osobitost ovog računala za svoje razdoblje postaje mogućnost izmjene podataka s PC računalima bez problema zahvaljujući hardverskom unapređenju.

Za razliku od Amige 500, ovaj računalo se prodavao u kućištu prilično sličnom onome PC računala tako da je u originalnom pakiranju imao hard disk.

Prestanak proizvodnje ovog kompjutera nastupa izlaženjem njegovog nasljednika Amige 3000 1990 godine. 

Zbog svoje cijena nikad nije bio očekivan veliki uspjeh ovog kompjutera, ali neobične akcije Commodorea su dokazale njegov neuspjeh. U samo tri godine postojanja izdana su dva podmodela ovog kompjutera s ciljem povećanja prodaje. Model Amiga 2500 je bila Amiga 2000 s procesorom Motorola 68020 ili čak Motorola 68030 dok Amiga 1500 je bila orginalna verzija samo bez hard diska.

Commodore International
Kompjuteri
Amiga 1000

Amiga 1000 je prvo 16 bitno računalo tvrtke Commodore.

Pušten u prodaju tijekom 1985., ovaj prvi model kraj proizvodnje doživljava već 1987. Procesor koji pokreće ovo računalo je Motorola 68000. Samo 256 KB RAM memorije s praktički nepostojećim ROM-om koji se morao učitavati s diskete rezultiralo je minimalnom količinom slobodne memorije za pokretanje programa. Kao i sva buduća računala marke Amiga u originalnom pakiranju dolazi s tipkovnicom, floppy disk jedinicom i mišem.

Tehnologiju prvi put korištenu kod ovog računala Commodore će koristiti za stvaranje dva nova modela Amige. Prvi će biti Amiga 500, model za masovnu upotrebu, a drugi, Amiga 2000, postaje pravi nasljednik ovog računala pošto od njega preuzima najveći dio matične ploče.

Commodore International
Kompjuteri
Amiga CDTV

Amiga CDTV je bila prva 16bitna igraća konzola kompanije Commodore koja ju je predstavljala kao prvi CD igrajući sustav.

Izlazak ovog sustava na tržište se dešava na proljeće 1991. godine i ubrzo postaje jedan od najneuspješnijih računalnih proizvoda svih vremena. Commodore nikad nije izdavao prodajne brojke za svoje proizvode, ali definitivni broj prodanih modela je bio ispod 100 tisuća, dok neki izvori tvrde da je samo 10 tisuća komada ovog kompjutera našlo svog kupca.

Neuspjeh ovog kompjutera je prije svega potpomogao Commodore koji nije potpisao sporazume sa softwerskim kompanijama za proizvodnju programa. CDTV je bio jednostavno odličan igraći sustav bez igri. Financijski gibici stvoreni ovim projektom ganjati će Commodore do njegovog bankrota.

Unutrašnja arhitektura ovog računala je bila identična s Amiga 500 samo s razlikom da su tipkovnica i flopi jedinica zamjenjeni CD jedinicom.

Lekcije iz ovog projekta Commodore je uspio shvatit tako će koju godinu kasnije izdanje konzole CD32 pratiti sporazumi s proizvođačima softwera.

Igraće konzole
Commodore International
Amiga CD32

Amiga CD32 je bila igraća konzola izdana od tvrtke Commodore 16.07.1993 godine.

Naučivši greške od prošle greške s CDTV tvrtka Commodore je sklopila ugovore s izdavačima softwera za podršku svoga novog CD sistema i CD32 postaje kralj konzola za 1993 godinu. Proizvodi tadašnje konkurencije su u prvom trenu jednostavno pometeni s tržišta. Na žalost opet je uskoro stigao trenutak realnosti. Jednostavno govoreći tvrtke koje su potpisale ugovor o softwerskoj podršci za CD32 Commodoru nakon neuspjeha s Amiga CDTV, Amiga 500+ i Amiga 600 više mu nisu vjerovale. Zbog toga na kraju igre za CD32 nisu bile ništa drugo nego preobrađeni stari proizvodi s Amiga 500 ili Amiga 1200.

Sve u svemu CD32 se dokazao kao uspješan projekt koji nije bio dovoljno dobar da spasi Commodore od bankrota koji se desio 29.04.1994 godine.

Tehničke specifikacije 
 Motorola 68020 (68EC020RC16) brzine 14.3 MHz
 2MB Chip RAM
 1MB FlashROM s Kickstart ROM 3.1 i cdfs.filesystem
 8KB RAM-a na baterije za snimanje situacije u igrama.
 AGA Chipset
 CD-ROM dvostruke brzine
 4 kanalni stereo zvuk
 Gamepad, Serial port, 2 Gameports

Igraće konzole
Commodore International
Hrvati u Mađarskoj

U Mađarskoj Hrvati žive u 7 regija:
 Gradišće
 Budimpešta i okolica
 Velika Kaniža i okolica
 Podravina
 Srednja Baranja
 Mohač i okolica
 Bačka

Demografija 
 1910: 270 000
 1949: 20 130
 1960: 33 014
 1990: 13 570
 2001: 15 620

Okolica Pečuha 
Tu žive Bošnjaci. Oni su se naselili iz Bosne početkom 18. vijeka. Oni su katolici i oni se zovu Bošnjaci.
 Bošnjaci (Hrvati u Mađarskoj)

Web 
 Hrvati u Mađarskoj

 Hrvati
Etničke grupe Mađarske
Nikola Vujčić (pjesnik)

Nikola Vujčić (Velika Gradusa kod Siska, 1956), pjesnik. Diplomirao je na Filološkom fakultetu u Beogradu. Bio je urednik časopisa "Znak", glavni i odgovorni urednik "Književne reči", urednik u Književnoj omladini Srbije, glavni i odgovorni urednik lista Vukove zadužbine "Zadužbina". Sada je urednik u izdavačkoj kući "Filip Višnjić". Živi u Beogradu.

Svojom poezijom čini jedan istrajan i samosvojan glas srpske poezije.Uključivši se u tokove evropskog pjesništva, Vujčić uporno ispisuje svoju poetsku matricu preispitujući vječito medij u kojem se ostvaruje. U svojoj prvoj knjizi Vujčić se znao držati arhetipova od kojih je najznačajniji voda. Kasnije su preostali samo lirski subjekt, jezik i riječi. Riječi su promatrane kao trošni predmeti, nesavršeni jezik koji ih imenuje, relativizira sve, stvarajući prazninu. Ostaje samo pjesma izatkana od trošnosti koja se osipa u ništavilo. Pjesma postoji izvan svijeta o kojem pjeva i u kojem je nastala.

Dobio je nagradu "Braća Micić".

Djela 
Objavio je knjige pjesama:
 "Tajanstveni strelac" (1980)
 "Novi prilozi za autobiografiju" (1983)
 "Disanje" (1988)
 "Čistilište" (1994)
 "Kad sam bio mali" (pjesme za djecu, 1995)
 "Prepoznavanje" (2002)

Vujčić, Nikola
Authority control
Drago Kekanović

Drago Kekanović (Bratuljevci, Slavonska Požega, 1947), književnik. Školovao se u Požegi i Osijeku, gdje je završio srednju tehničku školu arhitektonsko-građevinskog smjera, i Zagrebu, gdje je diplomirao na Filozofskom fakultetu, grupe Jugoslavenski jezici i književnost i Komparativna književnost. Jedan je od najistaknutijih srpskih pisaca koji već više od tri desetljeća djeluje u Hrvatskoj. Pripovjedač, romanopisac, dramski pisac i neosporni intelektualac (tematski opseg njegove proze vezan je za prostor zavičajne Slavonije i Zagreb, u najvećem dijelu reflektira sudbinu srpskih, ali i hrvatskih protagonista u drugoj polovini dvadesetog vijeka) koji je svjestan pomenutih okolnosti i, reklo bi se, da te okolnosti ugrađuje s visokom sviješću u svoju literaturu.

Dosad objavio knjige proze:
 "Večera na verandi", priče, "Naprijed", Zagreb, 1975.
 "Ledena šuma i druge kratke priče", CDD, Zagreb, 1975.
 "Potomak sjena", roman, "Naprijed", Zagreb, 1978.
 "Zaglada", priče, na poljskom, Krakow, 1985.
 "Ivanjska noć", roman, BIGZ, Beograd, 1985.
 "Panonski diptih", dvije pripovijesti, "August Cesarec", Zagreb, 1989.
 "Riblja staza", roman, "Kairos", Sremski Karlovci, 1997.
 "Američki sladoled", roman, "Kairos", Sresmki Karlovci, 1998.
 "Na nebu i druge priče", "Kairos", Sremski Karlovci, 2002. ("Savršena dadilja", "Pupuljci za rajske ptice", "Svuda dalje sam bio ja", "Đela, žena sa rupom na glavi", "Pastuv na kraju priče", "Na nebu", "Nedodirljivost", "Pastorala 2000.", "Za darove ima vremena")
 "Veprovo srce", roman, "Srpska književna zadruga", Beograd, 2012.

Izvori 
 "Na nebu i druge priče", Sremski Karlovci, 2002.

Srpski pisci
Hrvatski pisci
Srbi u Hrvatskoj
Biografije, Požega
Dobitnici Andrićeve nagrade
Authority control
Rade Dragojević

Rade Dragojević (Gospić, 1967), novinar.

Školovanje je započeo u rodnom mjestu, a završio na Filozofskom fakultetu u Zagrebu, stekavši diplomu sociologa. U novinarstvu je od 1990. godine. Prvo na HTV-u, nakon toga u riječkom Novom listu, neko vrijeme u splitskom Feral Tribuneu, a sve vrijeme sarađujući s časopisima za kulturu ("Zarez") i izdanjima srpske zajednice u Hrvatskoj (Prosvjeta, Novosti sedam dana / "Novosti").

Početkom 2005. godine izabran je za generalnog sekretara SKD "Prosvjeta" iz Zagreba. Od 268. broja (4. 2. 2005) postao je glavni i odgovorni urednik "samostalnih srpskih novina" (kasnije "samostalnog srpskog tjednika") "Novosti sedam dana" (kasnije "Novosti").

Izvor 
 "Novosti sedam dana", Zagreb, 28. I. 2005, 13.

Srpski novinari
Srbi u Hrvatskoj
Hrvatski novinari
Biografije, Gospić
Međunarodna svemirska stanica

Međunarodna svemirska stanica (International Space Station (ISS)) je zajednički projekat šest svemirskih agencija SAD, Rusije, Japana, Kanade, Brazila i Evropske Unije.

Odgovorne agencije su: SAD, Nacionalna Vazduhoplovna i Svemirska Administracija (NASA), (U.S. National Aeronautics and Space Administration (NASA); Rusija Ruska svemirska agencija (FKA), (Federalьnoe kosmičeskoe agentstvo); Japan, Japanska agencija za istraživanje avijacije i svemira (JAXA), (Japan Aerospace Exploration Agency (JAXA)); Kanada, Kanadska svemirska agencija (CSA), (Canadian Space Agency (CSA/ASC)); Brazil, Brazilska svemirska agencija (ASB), (Agência Espacial Brasileira (AEB)); Evropa, Evropska svemirska agencija (ESA), (European Space Agency (ESA))
(ESA, članovi Ujedinjeno Kraljevstvo, Irska, Portugal, Austrija i Finska su odlučili da ne učestvuju u projektu ISS. Grčka i Luksemburg su se pridružili kasnije). 

Svemirska stanica se nalazi u orbiti oko Zemlje na visini od 360 kilometara (220 milja), tip orbite koji se uobičajeno naziva niska orbita. Stvarna visina se mijenja po nekoliko kilometara jer otpor atmosfere snižava orbitu a povremeno se vrši korekcija (podizanje) orbite. Stanica dnevno gubi od 65 do 100 metara u visini. Trajanje jedne orbite (orbitalni period) je oko 92 minuta. Stanica je do sada napravila preko 37.500 orbita.

Ime

Pozivni radio znak 
Povijest ISS-e

Izgradnja ISS

Cilj ISS

Status ISS

Ekspedicije na ISS

Povezano

Članci o ISS

Izvori 
 ISS Familiarization and Training Manual - NASA July 1998 (PDF format) 
 Current ISS Vital Statistics

Eksterni linkovi 
 International Space Station — CSA Site 
 International Space Station — Energia site
 International Space Station — ESA site
 International Space Station — JAXA site 
 International Space Station — AEB site 
 International Space Station — NASA site
 International Space Station — EuroNews report (Real player video stream) 
 International Space Station from Encyclopedia Astronautica
 http://spd.nasa.gov/ 
 Spacelink — Space Product Development 
 The Planetary Society
 http://www.seds.org/pub/seds/National/misc/why-space
 See the ISS from your home town 
 Heavens Above — locate ISS, and find when to view it, from any location.
 NASA Human Spaceflight - ISS Assembly Sequence webpage 
 Unofficial Shuttle Launch Manifest
 Track the ISS  with Google Maps

Svemirske stanice
Charles Simonyi

Charles Simonyi (mađarski: Simonyi Károly; rođen 10. 9. 1948) je softverski poduzetnik koji je, kao vođa Microsoftove grupe za aplikacijski softver, nadgledao stvaranje najvažnijih Microsoftovih uredskih programa. Sada vodi vlastitu tvrtku, Intentional Software, kojoj je cilj razvoj i marketing njegovog koncepta namjernog programiranja. Godine 2007. postao je peti po redu svemirski turist i drugi po redu Mađar u svemiru. Imovina mu je procijenjena na 1 milijardu US$.

Vanjske veze 

 Charles in Space 
 Intentional Software Corp. 
 Charles Simonyi, the benefactor of the Simonyi Professorship at the University of Oxford
 Charles Simonyi Fund for Arts and Sciences 
 Spacefacts biography of Charles Simonyi
 
 The Rosetta code: archaeology of the Gier-Algol compiler program (an Intentional Software  presentation by Simonyi)
 The Biggest Damn Opportunity  (Forbes interview, 23 December 2002)
 "Intentional Programming" A Talk With Charles Simonyi, Edge Foundation, 19 March 2004
 Anything You Can Do, I Can Do Meta ." 14 page Technology Review article about Simonyi and intentional programming, 8 January 2007

Američki poslovni ljudi
Svemirski turisti
Astronauti
Korean Air let 801

Let 801 Korean Aira (KE801, KAL801) je završio rušenjem aviona 6.8, 1997. prilikom prilaska Međunarodnom aerodromu Antonio B. Won Pat na Guamu.

Putnički mlažnjak Boeing 747-3B5 , s oznakom HL7468, bio je na putu iz Seoula u Južnoj Koreji za Guam. Odletio je s Međunarodnog aerodroma Seoul-Kimpo (danas Međunarodni aerodrom Gimpo) u 20:53 (21:53 po guamskom vremenu) 5.8. U njemu su bili 2 pilota, 1 inženjer leta, 14 stjuarda i stjuardesa, te 237 putnika.

Na letu nije bilo značajnih događaja sve do 1:00 po lokalnom vremenu 6.8. kada je zapaženo da u Guamu pada snažna kiša, pa je zbog slabe vidljivosti posada sletiti uz pomoć instrumenata. U 1:40 je avion dobio dozvolu da sleti na pistu 6L. Međutim, posada je ubrzo nakon toga primjetila da "aerodrom nije na vidiku", odnosno da se spuštaju previše brzo. U 1:42 avion je udario u brdo Nimitz Hill, na visini od 201 m, oko 5 km udaljenom od piste.

Od 258 ljudi u avionu, njih 228 je poginulo, uglavnom tako što je izgorjelo u požaru koji je odmah nastao. Preživjelo je 23 putnika i 3 člana posade.

Akciju spašavanja je ometalo loše vrijeme, nepristupačan teren, kao i požar koji nije ugašen do 8 sati iza nesreće.

Istraga Nacionalnog odbora za sigurnost prometa je kao uzrok nesreće navela kvar guamskog sistema za instrumentalno slijetanje, kao i to da je posada koristila zastarjelu kartu na kojoj je kao minimalna visina za sigurno slijetanje pogrešno navedeno 540, umjesto 656 m. Prije nego što je dobio dozvolu za slijetanje, Let 801 se nalazio na visini od 570 m.

6.8. 2000. je na mjestu nesreće, povodom treće obljetnice, podignut crni obelisk u spomen na žrtve.

Koren Air je za let 801 uveo novo ime - let 805.

Linkovi 
 NTSB: Korean Air Flight 801 Final Report, including animations and hearing transcripts
 Vlada Guama: Guam Crash Site Center - Korean Air Flight 801, photographs, passenger manifest, scanned news articles, and related links
 PBS Newshour with Jim Lehrer: "Tragedy on Guam ," 6.8. 1997.

Avionske nesreće
Cruzeiro Esporte Clube

Cruzeiro Esporte Clube (skraćeno Cruzeiro E.C., obično navođen jednostavno kao Cruzeiro) je brazilski fudbalski tim, iz grada Belo Horizonte u državi Minas Gerais, osnovan 2.1. 1921. To je jedini brazilski klub koji je osvojio Trostruku krunu brazilskog fudbala - odnosno osvojio brazilsku ligu, brazilski kup, državno prvenstvo, sve u godini 2003. 

Cruzeiro je jedan od najstarijih i najtradicionalnijih klubova u Brazilu. Nikada nisu bili degradirani ili izbačeni iz brazilske Serije A (zajedno s Internacionalom, Flamengoom i Vasco da Gamom). Oni su 2. brazilski klub prema rangu Confederación Sudamericana de Fútbol i imaju 5. po redu broj publike među brazilskim klubovima. Osvojili su ukupno sedam međunarodnih titula a trenutno su Mineiro prvaci.

Iako je glavni fokus kluba fudbal, Cruzeiro također podržava poluprofesionalne timove koji uključuju atletiku, boćanje, i kuglanje.

Bilješke i izvori

Vanjske veze 

  Official Website
  Virtual Fan Community
  Official Cruzeiro Products  
  Official Fans Website 
  Unofficial Website 
  Ultras Website (Máfia Azul)  
  Club Information
  Club Facts

Nastanci 1921.
Fudbalski ili nogometni klubovi u Brazilu
Belo Horizonte
Sporting Cristal

Sporting Cristal je peruanski fudbalski tim sa sjedištem u distriktu Rímac, u departmanu Lima. Klub je osnovan 13.12. 1955. Originalno ime tima je bilo Sporting Tabaco ali mu je ime promijenjeno kada ga je kupila pivara.

Vanjski linkovi 
 Sporting Cristal službena stranica
 Extremo Celeste navijačka stranica

Bilješke 

Fudbalski klubovi
Copa Libertadores

Kopa Libertadores (, , ) je međunarodno fudbalsko kup natjecanje u kome jednom godišnje sudjeluju vrhunski klubovi Južne Amerike. Posljednjih godina su u njemu sudjelovali i vodeći klubovi iz Meksika. Turnir organiziora Confederación Sudamericana de Fútbol (CONMEBOL). Trenutni notitelj titule je brazilski klub Internacional.

Ime turnira je dano u počast Libertadoresima (Libertadores je španska riječ za Osloboditelji), vođama ratova za nezavisnost Latinske Amerike: Simonu Bolivaru, Pedru I Brazilskom, Joseu de San Martinu, Antoniu Joseu de Sucreu, Bernardu O'Higginsu i Jose Gervasio Artigas. Za klubove koji se natječu za titulu se koristi izraz Sueño Libertador (ili Projeto Tóquio u Brazilu). To je jedan od najprestižnijih sportskih trofeja uz UEFA-inu Ligu prvaka.

Turnir trenutno sponzorira kompanija za proizvodnju motora Toyota, pa je po njeno ime ušlo u službeni naziv turnir.

Pobjednici i finalisti

Klubovi po uspješnosti

Uspješnost po zemljama

Povezano 
 Nogomet
 Interkontinentalni Kup
 FIFA Svjetsko klupsko prvenstvo

Međunarodna klupska fudbalska takmičenja
Comedy Central

Comedy Central je kablovski i satelitski TV kanal u Sjedinjenim Državama i, od 19. 10. 2006. u Poljskoj te od 15. 1. 2007. u Njemačkoj. Postao je dostupan u još dvije države, od 30. 4. u Nizozemskoj, odnosno od maja u Italiji. Kao što ime sugerira, kanal uglavnom emitira humoristički program, bilo originalni, bilo tuđi program. Dok je nekada bila mala kablovska mreža koju je gledalo malo ljudi, posljednjih godina je narasla u jedan od najpopularnijih kablovskih kanala, čiji se program rado gleda i hvali.

Reference

Vanjske veze 

 Službena stranica
 Službena stranica (Njemačka)

Nastanci 1991.
Američke TV-mreže
Kompanije u New Yorku
Mediji u New Yorku
Zoja Bojić

Zoja Bojić (Beograd, 28. april 1963), istoričar umetnosti. 

Doktorirala je istoriju umetnosti, priredjivanje izlozbi i filmske studije na Australijskom nacionalnom univerzitetu u Kanberi 2005. Diplomirala je u Beogradu istoriju umetnosti i studirala opštu književnost i klasične nauke. Živela je u Jugoslaviji, putovala i boravila u zemljama Evrope, SAD i Azije.

Predavala je na Univerzitetu u Delhiju (Indija) od 1989. do 1993, na Univerzitetu Novog Juznog Velsa UNSW od 2005 i na Australijskom nacionalnom univerzitetu ANU od 2009. Od 1994. živi u Sydneyu, u Australiji, gde je radila kao novinar, kritičar i urednik jugoslovenskih i australijskih publikacija na srpskom i engleskom jeziku i kao predstavnik za štampu Saveta Australije za umetnost i u ustanovi multikulturnih umetnosti Karnivale.

Knjige

na srpskom jeziku 
 Sunce južnog neba, Pogled na umetnost u Australiji danas, 2003
 Vitruvije, O arhitekturi,2009 
 Plinije Stariji, O umetnosti, 2011
 Teme i ideje anticke istoriografije umetnosti: Vitruvije i Plinije Stariji, 2012
 Filostrati, O slikarstvu, 2013

na engleskom jeziku 
 Stanislav Rapotec, a Barbarogenius in Australian Art, 2007
 Imaginary homelands: the art of Danila Vassilieff, 2007
 Greek art and art historiography: definitions, 2012
 Roman art and art historiography: definitions, 2012
 The art of observing art, 2012
 Art curatorship within and outside museum, 2012

Takodje je autor vise radova objavljenih u naucnim publikacijama.

Napomena 
Kćerka je prevoditeljice Marine Bojić i novinara i urednika Mirka Bojića, nekadašnjeg dopisnika iz Indije, a unuka književnika Milana Kašanina. 

Srpski istoričari umetnosti
Srpski novinari
Biografije, Beograd
Authority control
Masakr u Souhaneu

Najveći od svih masakra u Souhaneu se dogodio u planinskom gradiću Souhane (oko 25 km južno od grada Alžira, između Larbaae i Tablat)u u noči 20-21.8. 1997. godine. U tom masakru su ubijene 64 osobe, a 15 žena je oteto; rezultat svega je bio masovni egzodus, zbog čega je stanovništvo s 4000 ljudi prije masakra palo na samo 103 osobe prema podacima 2002 godine. 

Uz ovaj su se u Souhaneu dogodili manji masakri 27.11. 1997. (ubijeno 18 muškaraca, 3 žene, 4 djeteta) te 2.3. 2000. kada su gerilici ubili oko 10 pripadnika istog domaćinstva. Svi ti masakri su pripisani GIA-i.

Eksterni linkovi 
 Souhane in 2005 
 Turkish Daily News
 Violence
 Dagsbladet

Alžirski građanski rat
Egon Krenz

Egon Krenz (rođen 19.3. 1937.) je njemački komunistički političar, koji je kratko vrijeme bio čelnik Njemačke Demokratske Republike (Istočna Njemačka) 1989. godine prije nego što je kolabirala komunistička vlast.

Tokom svoje karijere, Krenz je vršio niz visokih dužnosti u komunističkom režimu, ali je najpoznatiji kao njegov vođa u trenutku pada Berlinskog zida. Nakon ponovnog ujedinjenja Njemačke je osuđen na šest i pol godina zatvora.

Krenz je rođen u Kolbergu (danas Kołobrzeg u Poljskoj), a za vrijeme drugi svjetski rat je zajedno s mnogim njemačkim porodicama evakuiran u Damgarten. Godine 1955. se priključio Jedinstvenoj socijalističkoj partiji Njemačke te napredovao u partiji, između ostalog vršeći dužnost predsjednika Slobodne njemačke omladine, službene istočnonjemačke ommladinske organizacije. Godine 1983. je ušao u Politbiro.

Nakon što je zbog nezaustavljivih uličnih demonstracija Erich Honecker podnio ostavku, Egon Krenz je na njegovu sugestiju izabran za generalnog sekretara 18.10. 1989. S obzirom da je bio Honeckerov kadar, Krenzov izbor za predsjednika Državnog savjeta i Savjeta nacionalne obrane u Narodnoj skupštini nije išao lako, te je po prvi put veliki dio zastupnika glasao protiv i bio suzdržan.

Krenz je ubrzo shvatio da se ulični protesti ne smiruju, te je, pokušavajući smiriti mase, 7.11. prihvatio ostavku premijera Willija Stopha i većine članova Politbiroa. Također je nastojao izići u susret građanima koji su htjeli emigrirati na Zapad, te je odlučio da se otvori nedavno zatvorena granica Istočne Njemačke i Čehoslovačke. Međutim, ta je odluka zbog nejasnog saopćenja shvaćena kao otvaranje granice s Zapadnom Njemačkom, što je dovelo do spontanog egzodusa građana Istočnog i Zapadni Berlin i rušenja Berlinskog zida

Krenzov režim je nakon toga izgubio posljednju trunku autoriteta. Nova vlada je formirana 18.11. ali su je već u decembru napustili pripadnici satelitskih komunističkih stranaka - istočnonjemački demokršćani i liberali.

7.12. je Krenz podnio ostavku na mjesto posljednjeg čelnika Istočne Njemačke, a nakon što je podnio ostavku i na partijske dužnosti, njegova Partija, sada reformirana pod nazivom Partija demokratskog socijalizma, ga je izbacila iz svojih redova.

Krenzu su vlasti ujedinjene Njemačke sudile zbog ubistva istočnonjemačkih građana pri pokušaju prijelaza granice sa Zapadnom Njemačkom, kao i zbog izborne prevare. Godine 1997. je osuđen na šest i pol godina zatvora, a presuda je nakon žalbe potvrđena 1999. godine kada je upućen u zatvor Berlin-Spandau. Odatle je uvjetno pušten u decembru 2003. godine.

Krenz je svoje zatvaranje opisao kao pobjedničku pravdu, a jedan je od rijetkih istočnonjemačkih čelnika koji se ne stidi svoje uloge u bivšem režimu, držeći da je njegova država bila žrtva hladnog rata.

V. također 
 Day by Day - East Germany 1989

Krenz, Egon
Istočnonjemački političari
Masakr u Ben-Aliju

Masakr u Beni-Aliju se dogodio u planinskom zaselku Beni Ali, oko 60 km južno od grada Alžira u blizini Chreae 26.8 1997. 64 (prema New York Timesu i CNNu) i 100 ljudi (prema Amnesty Internationalu) su ubijeni. Samo tri dana kasnije se dogodio još veći Masakr u Raisu. Prema CNN-u "djevojka koja je izbjegla s ranama od metka je čula vođu bande kako svojim ljudima naređuje da 'uzmu najljepše djevojke a sve ostale pobiju.'"

Eksterni linkovi 
 NYT 
 Amnesty International
 CNN 

Alžirski građanski rat
Nezavisna međunarodna komisija za razoružanje

Nezavisna međunarodna komisija za razoružanje (engleski: Independent International Commission on Decommissioning, IICD) je međunarodno tijelo ustanovljeno kako bi nadgledalo razoružanje paravojna formacija u Irskoj – u Republici i u Sjevernoj Irskoj – kao dio mirovnog procesa. 

Nakon što su Irska i Velika Britanija donijele odgovarajuće zakonske akte, komisija je ustanovljena 26. 8. 1997. godine, a činili su je:
 umirovljeni heneral John de Chastelain, predsjednik Komisije, iz Kanade
 brigadir Tauno Nieminen, iz Finske, i
 Andrew D. Sens, iz SAD

Komisija je nadgledala razoružanje katoličke Privremene Irske republikanske armije te protestantske Lojalističkog dobrovoljačkog odreda. Mnoge protestantske i katoličke disidentske frakcije nisu uključene u proces razoružanja.

Komisija je svoj posljednji izvještaj objavila 26. 9. 2005.

Eksterni linkovi 
 The British-Irish agreement setting up the IICD
 Reports and Statements by the IICD

Nastanci 1997.
Politika Sjeverne Irske
Historija Sjeverne Irske
Beovoz

Beovoz je bio sistem prigradske železnice u Beogradu u nadležnosti Železnice Srbije. Beovoz se koristio za povezivanje prigradskih naseljana i gradova iz šire okoline Beograda, poput Pančeva sa centralnim gradskim zonama. Beovoz se praktično nije koristio za prevoz putnika u užem gradskom području iako na njemu ima pet stanica, usled male frekvencije saobraćanja vozova tj velikog intervala između polazaka.

Istorija Beovoza 

Prve tri garniture su puštene u saobraćaj u okviru Beovoza 1992. Beovoz je tada imao tri kraka: prema Batajnici na zapadu, Pančevu na severu i Resniku na jugu. Operativni centar Beovoza se nalazi u stanici Beograd centar koja je poznatija kao Prokop. Beovoz je unapređen puštanjem u saobraćaj podzemne stanice Vukov spomenik 1995. Devedesetih godina Beovoz je bio veoma popularan i igrao je značajnu ulogu u saobraćaju, kako zbog niske cene eksploatacije, tako i zbog velikog kapaciteta. Ipak, nakon nastavka radova na stanici Prokop značajno je smanjena propusna moć pruge od ove stanice do Krnjače, jer iz tehničkih razloga jedan kolosek nije bio u funkciji za liniju Inđija – Pančevo. Red vožnje je bio sve lošiji iz godine u godinu, a kašnjenja i neostvareni polasci uobičajeni. Zahvaljujući inicijativi gradskih vlasti, ovaj vid prevoza ponovo je zaživeo 2010. godine. Sredstvima grada osposobljen je drugi kolosek na delu pruge od Prokopa do Pančevačkog mosta, remontovani su vozovi i delovi pruge, a putnicima je omogućeno da uslugu novog sistema BG-voz koriste uz kartu koja važi na svim linijama gradskog prevoza. Insistiralo se na taktu od 15 minuta u špicu, kao i na strogom poštovanju reda vožnje i uvek spremnoj rezervnoj garnituri.

Spisak linija i stanica 

Po važećem redu vožnje za 2012. godinu u sistemu gradske i prigradske železnice "Beovoz" vozovi su saobraćali na sledećim linijama:

 Pančevački most – Pančevo Vojlovica
 Beograd Centar – Ripanj – Mladenovac
 Pančevo Vojlovica – Valjevo
 Batajnica – Inđija

 Linija: Pančevački most – Pančevo Vojlovica 
 Pančevački most
 Krnjača
 Sebeš
 Ovča
 Pančevo Glavna
 Pančevo Varoš
 Pančevo Streliste
 Pančevo Vojlovica
 Linija: Beograd Centar – Ripanj – Mladenovac 
 Beograd Centar
 Rakovica
 Kneževac
 Kijevo
 Resnik
 Pinosava
 Ripanj Kolonija
 Ripanj
 Linija: Pančevo Vojlovica – Valjevo 
 Pančevo Vojlovica
 Pančevo Glavna
 Pančevo Varoš
 Krnjača
 Sebeš
 Ovča
 Pančevački most
 Vukov spomenik
 Karađorđev park
 Rakovica
 Kneževac
 Kijevo
 Resnik
 Bela Reka
 Nenadovac
 Barajevo
 Barajevo Centar
 Veliki Borak
 Leskovac Kolubarski
 Stepojevac
 Vreoci
 Lazarevac
 Lajkovac
 Slovac
 Mlađevo
 Divci
 Lukavac Kolubarski
 Iverak
 Valjevo

Linija: Batajnica – Inđija 
 Batajnica
 Nova Pazova
 Stara Pazova
 Inđija

Veće stanice Beovoza u Beogradu 
 Beograd centar (Prokop), Prokopačka bb
 Vukov spomenik, Ruzveltova bb
 Novi Beograd, Proleterske solidarnosti bb
 Zemun, Cvijićeva 1
 Karađorđev park, Bulevar Franše D’Eperea bb
 Pančevački most, Đure Đakovića bb
 Tošin bunar, Tošin bunar bb
 Rakovica, Patrijarha Dimitrija bb
 Resnik, Aleksandra Vojinovića 78

Izvor 

 

Saobraćaj u Beogradu
Njemački tenkovi u Drugom svjetskom ratu

Njemački tenkovi u Drugom svjetskom ratu uključuju devet različitih tipova tenkova. Gledajući od Panzera I nadalje svaki novi model je postajao sve teži i teži, tako da se posljednji aktivno korišteni model imena Kraljevski tigar zbog svoje težine praktički nije mogao prevoziti preko mostova. Osnovni cilj Njemačkog glavnog stožera je bio proizvodnja što jačih tenkova kako bi se ljudski gubici smanjili na minimum. Međutim, u toj se želji zaboravilo na nadmoćnu neprijateljsku avijaciju koja ih je uništavala.

Njemački tenkovi su bili:
 Panzer I
 Panzer II
 Panzer 35
 Panzer 38
 Panzer III
 Panzer IV
 Panzer V Pantera
 Panzer VI Tigar
 Panzer VIb Kraljevski tigar
 Panzer VIII Miš

Osim serijskih tenkova bilo je i par nerealiziranih projekata i prototipova:
 Neubaufahrzeug
 Panzer VII Löwe
 Landkreuzer P. 1000 Ratte
 Landkreuzer P. 1500 Monster
 Panzerkampfwagen E-100

 
Tenkovi
Tenkovi
Panzer II

Panzer II je bio njemački tenk koji se nalazi u ratnoj upotrebi do siječnja 1943. godine

Nastanak 

Nedostaci tenka Panzer I su bili očiti još 1933. godine. Kako su prvobitni planovi za razvoj modernijeg, vojno sposobnijeg tenka budućeg imena Panzer III bili nezadovoljavajući tijekom 1934. godine odlučeno je da će se konstruirati privremeno rješenje. Odluka pada na budući Panzer II koji preuzima osnovni dizajn svog prethodnika. Prvi primjerci ovog tenka izlaze iz tvornice tijekom 1936. godine.

Oprema 

Oklop je bio identičan onome prethodnika, tj. na najdebljem mjestu iznosio je samo 13 milimetara. Tijekom gradnje novijih modela to je ispravljeno njegovim povećanjem na 14,5 mm. U posljednjoj godini proizvodnje dolazi do povećanja debljine koja ovisno od strane tenka iznosi između 25 i 80 mm. Osnovna prednost ovog tenka prema Panzeru I se sastojala u topu kojega prijašnji model nije imao. Težina početnog modela iz 1936. je iznosila samo 7,6 tona da bi na modelu iz 1942. porasla do 18 tona. Kako je težina tenka rasla tako je i brzina padala. Modeli iz posljednje godine nisu mogli ići brže od 31 kilometra na sat. Osnovno oružje svih Panzera II je bio top od 20 milimetara. Sveukupno je bilo proizvedeno nešto manje od dvije tisuće primjeraka ovog tenka prije njegovog povlačenja iz upotrebe.

Ratno djelovanje 

Glavnu ulogu na ratnoj sceni ovaj tenk ima tijekom invazije Poljske i Francuske kada postaju jasni njegovi nedostaci u borbi s protivničkim tenkovima. Velik dio oklopnih vojnih snaga Rommela također se sastoji od Panzera II, ali tada kao i kasnije u Sovjetskom Savezu on postaje preslab za borbu s protivničkim oklopnim snagama. Tu situaciju ne mijenjaju niti razna poboljšanja koja se na njega ugrađuju u 1942. godini. Nasljednik ovog tenka imena Panzer III se tada nalazio u upotrebi već nekoliko godina

Kasnija upotreba 

Prestanak proizvodnje ovog tenka nije bio i kraj života njegovog dizajna. Najveći njegov problem je bio uvijek premaleni top i to se uskoro mijenja skidanjem njegove kupole. Na mjesto kupole se sada stavlja protutenkovski top veličine 75 milimetara. Tim načinom je stvoreno protutenkovsko oklopno vozilo imena Marder II. Njegova proizvodnja traje do ljeta 1943. godine

Druga upotreba ovog dizajna je bila za gradnju artiljerije na gusjenicama. Taj novi model dobiva ime Osa. Prvobitno se toliko svidio Hitleru da 1943. izdaje naređenje kako se sva oprema od Panzer II mora koristiti za opremanje Osa, ali već na kraju sljedeće godine nakon proizvedenih 660 primjeraka naređuje zaustavljenje njegove proizvodnje.

Njemački tenkovi u Drugom svjetskom ratu
Panzer III

Panzer III je bio njemački tenk koji se nalazio u ratnoj upotrebi do kraja 1943. godine. Službeni naziv Panzer III bilo je Panzerkampfwagen III (PzKpfw III).

Nastanak 

Na zahtjev generala Guderiana početkom 1934. godine izrađen je plan za nastanak novog tenka koji bi zamjenio Panzer I koji nije zadovoljavao u mogućim borbama s tadašnjim tenkovima drugih država. Nezadovoljavajuća brzina razvoja novog tenka dovodi do stvaranja Panzera II koji treba u međuvremenu vršiti njegove dužnosti. Nakon te odluke o gradnji međugeneracijskog tenka, proizvodni i dizajnerski problemi su i dalje mučili Panzer III tako da ih je u trenutku izbijanja drugog svjetskog rata bilo proizvedeno samo stotinjak.

Ratno djelovanje 

Prvo ratno djelovanje ovaj je tenk imao tijekom Poljske kampanje iako su tada upotrebljavani samo njegovi testni primjerci. Njegovo zamišljeno djelovanje bilo je zajedno s tenkom Panzer IV koji bi imao protupješadijske dužnosti, za razliku od Panzera III koji bi bio zadužen za uništenje protivničkih tenkova. Već prvi ozbiljni pokus ovog tenka u pohodu na Francuskoj završava djelomičnim neuspjehom koji rezultira nadogradnjom njegovog nedovoljno jakog topa s promjera 37 mm na onaj 50 mm. Iako je sada ovaj tenk postao jači on se pokazao preslabim u u sukobu s T-34 nakon invazije Sovjetskog Saveza. Taj događaj postaje zvono za uzbunu koja rezultira stalnim zahtjevima za boljim i novijim tenkom. Nekoliko mjeseci nakon što novi tenk popularnog imena Tigar počinje izlaziti s proizvodnih traka 1943. godine dolazi do obustave korištenja Panzera III, a sve tvornice se prebacuju na proizvodnju njegove protutenkovske i protuartiljerijske verzije bez kupole imena Stug III.

Masovno je rabljen na bojištima Francuske, Balkana, Sjeverne Afrike i Sovjetskog Saveza.

Oprema 

Prvobitno je bilo zamišljeno da ovaj tenk uđe u proizvodnju s oklopom debelim 15 mm i topom kalibra 50 mm. Protivno željama mehaniziranog odjela Wehrmachta top je bio smanjen na 37 mm, ali je kupola u koju može stati veći top ostala u proizvodnji tako da je kasnije on lako zamijenjen prema originalnom zahtjevu. Tijekom borbi je bila uočena i slabost oklopa tako da je on do kraja proizvodnje bio stalno uvećavan dok nije dostigao debljinu od 50 mm. Sveukupno je bilo proizvedeno nešto manje od 6000 primjeraka ovog tenka.

Prenamjene 

Iz dizajna ovog tenka napravljeno je najmasovnije njemačko oklopno vozilo u doba drugog svjetskog rata. To je bio Stug III, proizveden u više od 10000 primjeraka. S druge strane Sovjetski Savez je od zarobljenih Panzera III i Stuga III napravio više od 1000 primjeraka svojeg oklopnog vozila imena Su-76i.

Korištenje izvan Njemačke 

Manji broj ranih, slabijih verzija ovog tenka je prodano ili ustupljeno Sovjetskom Savezu, Mađarskoj, Rumunjskoj, Bugarskoj, Slovačkoj i Hrvatskoj. Poslije drugog svjetskog rata Panzer III ostao je u upotrebi na području Norveške.

Njemački tenkovi u Drugom svjetskom ratu
Panzer VIII

Panzer VIII Miš je bio Njemački projekt izgradnje superteškog tenka tijekom drugog svjetskog rata

Nastanak 

Prvi zahtjev za proizvodnju Njemačkog superteškog tenka se javlja 1941 . godine. Taj prvobitni projekt imena Panzer VII je bio obustavljen u srpnju 1942 . godine. Dva mjeseca prije obustave ovog projekta Hitler je izdao uredbu za gradnju novog "neuništivog" tenka od minimalno 120 tona. Novi projekt koji nastaje na osnovi ovog naređenja dobiva ima Panzer VIII Miš. 

Prezentacije drvenog modela od strane Hitlera je dočekana s oduševljenjem u svibnju 1943 . tako da je projekt dobio zeleno svjetlo za početak proizvodnje. To početno oduševljenje je kasnije splasnulo kada se pojavio prvi cjenik izgradnje ovog tenka. Hitlerovo naređenje iz svibnja 1943 za proizvodnju 150 primjeraka ovog tenka je bilo opozvano samo 5 mjeseci kasnije. To ipak kompaniju Krupp nije spriječilo da nastavi s njegovim razvojem i izgradnjom prototipa.

Oprema 

Kada se govori o ovom tenku prvo pitanje koje se može postaviti je li on u stvarnosti tenk ili jedva pomična utvrda. Značaj njegove težine od 188 tona je bio da se on nije mogao kretati brže od 20 km na sat. Tako "visoku" brzinu ovaj tenk je mogao postići samo u strogo kontroliranim uvjetima. Kako je njegova težina značila da neće moći preći preko većine mostova u Njemačkoj, dizajniran je sa sustavom za vožnju po dnu rijeka.

Prednji oklop ovog tenka je iznosi 200 mm i u sebi nosio krivicu za njegovu težinu. U kupoli su se nalazila dva topa različita kalibra. Veći top je imao kalibar od 128 mm s mogućnošću uništavanja svih protivnika na udaljenosti od 4 km. Kalibar manjeg topa je iznosio "samo" 75 mm. 

Tijekom rata su bila napravljena dva prototipa ovog tenka koji tijekom osvajanja tvornice od strane Crvene armije padaju u ruke Sovjetskog Saveza koji će ranih pedesetih godina izvršiti njihovo testiranje radi utvrđivanja korisnosti ovog modela.

S ovim tenkom završava povijest tenkova nacističke Njemačke koja počinje malenim Panzer I i preko Panzer IV dolazi do ovog prevelikog i nepotrebnog čudovišta.

Danas 
Danas postoji samo jedan preživjeli primjerak ovog tenka, a i on je rekonstruiran od ostataka. Taj primjerak se nalazi u muzeju Kublinka blizu Moskve u Rusiji.

Njemački tenkovi u Drugom svjetskom ratu
Panzer 35

Panzerkampfwagen 35(t) ili Panzer 35 bio je njemački naziv Čehoslovački tenk LT-35 ili LT vz. 35, koji je bio korišten od Njemačke početkom drugog svjetskog rata

Nastanak 

Ostvarivši svoju nezavisnost poslije raspada Austro-Ugarske Čehoslovaci su odlučili da spriječe mogućnost da ju im je netko ponovno otme. Rezultat toga postaje gradnja modernih oružanih snaga opremljenih oružjem proizvedenim u domovini kako bi se spriječila ovisnost o vanjskim faktorima. Kruna tih napora je gradnja tenka LT-35 koji u doba svojeg prvog izlaska iz tvornice Škoda 1935 . godine nije lošiji od niti jednog tada postojećeg.

Ratno djelovanje 

Osnovni plan Čehoslovačke da se obustavi proizvodnja i korištenje tenka LT-35 u 1938 . godini kako bi se zamijenio modelom LT-38 pada u vodu Njemačkom aneksijom ove države kada taj tenk dobiva danas puno poznatije ime Panzer 35.

Kako su Njemci u to doba koristili Panzer I i Panzer II osvajanje tvornice ovog tenka zajedno s kompletnom dotadašnjom proizvodnjom je postao za njih dar s neba koji im osigurava nužno potrebnu pomoć za kasnije osvajanje Poljske i Francuske. U njegovom korištenju tijekom invazije Francuske bilo je barem poetske pravde da proizvod države predane Njemačkoj bude upotrebljen za uništenje onog tko ih je izdao.

Korisnost ovog tenka za Njemačku toga doba je tolika da on ostaje u upotrebi sve do kraja 1941 . godine iako su ga Čehoslovaci proglasili zastarjelim još 1938 godine i proizveli već tada njegovog nasljednika Panzer 38 .

Oprema 

Osnovno naoružanje ovog tenka je bio njegov top od samo 35 mm. koji na 1000 metara nije mogao probit oklop deblji od 26 mm., a na udaljenosti od 5 metara nije mogao probiti ništa deblje od 40 mm. Iako to ispada ništavno ne smije se zaboravit da Panzer I korišten u Francuskoj uopće nije imao top. Njegova debljina oklopa na najčvršćem dijelu je iznosila 22 mm.

Upotreba izvan Njemačke i Čehoslovačke 

Prije uništenja Čehoslovačke ovaj tenk je već bio prodan Rumunjskoj, da bi tijekom okupacije njegovi primjerci završili u oružanim snagama Bugarska , Slovačka , Mađarska i Italija.

Rađeći po licenci od Panzer 35 Mađarska je proizvela nove modele ovog tenka koje su dostigli težinu od 40 tona što je četiri puta više od orginalno zamišljene. Bugarska je s druge strane nastavila koristiti originalne primjerke ovih tenkova do polovice pedesetih godine.

Njemački tenkovi u Drugom svjetskom ratu
Panzer 38

Panzer 38 je bio čehoslovački tenk korišten od Njemačke u drugom svjetskom ratu nakon aneksije Čehoslovačke.

Nastanak 
Već 1935. godine u doba izlaska iz tvornica prvih primjeraka tenka kasnije znanog kao Panzer 35 njegov proizvođač je bio uočio njegove nedostatke i počeo proizvodit novi, moderniji tenk. Taj tenk imena LT-38 je prvi put predstavljen javnosti 1938. godine nakon čega dolazi do Čehoslovačke narudžbe od 150 primjeraka. Prije nego što je ijedan od tih tenkova bio proizveden, Čehoslovačka je 1939. godine aneksirana Njemačkoj, te tenk dobiva ime Panzer 38.

Ratno djelovanje 
Njemački vrhovni stožer je 1939. godine ovaj tenk proglasio superiornim vlastitim modelima Panzer I i Panzer II tako da on dobiva prioritet u proizvodnji. Tijekom kasnijeg rata u Poljskoj i Norveškoj Panzer 38 čini osnovu Njemačkih oklopnih snaga. U francuskoj njemu se kvalitetno pridružuju Panzer III i Panzer IV, ali bez njega su još uvijek bile nezamislive ozbiljne Njemačke vojne operacije. Početkom rata u Sovjetskom Savezu postaju očiti njegovi nedostaci u borbi protiv tenkova Crvene armije čiji oklop nije bio u stanju probiti. Bez obzira na te probleme on ostaje nezamjenjiv do lipnja 1942. kada se od njega napokon odustaje.

Oprema 
Prvobitni oklop ovog tenka je iznosio samo 25 mm. što je vremenom povećane do debljine od 50 mm koju su imali posljednji modeli pri napuštanju tvornice. Top se nikada nije nadograđivao tako da je njegov promjer od 37 mm postao 1942. jednostavno preslab pogotovo ako imamo u uvidu da tenk Panzer VI Tigar koji se pojavljuje samo koji mjesec kasnije ima top promjera 88 mm.

Prije obustave proizvodnje bilo je izgrađeno ukupno 1400 primjeraka ovog tenka.

Prenamjene 

Najpoznatija konverzija ovog tenka je bila ona u protutenkovsko oklopno vozilo pod imenom Marder II i Marder III. Sveukupno je bilo proizvedeno 1800 primjeraka tog oklopnog vozila koje je nastalo skidanjem kupole na čije mjesto je postavljen top od 76 mm. Taj projekt na kraju krajeva nije bio zadovoljavajući jer je Marder bio previsok, tako da se krenulo u traženje njegove zamjene. To postaje puno uspješnije protutenkovsko oklopno vozilo Jagdpanzer 38 (prikazan na donjoj slici) koje ostaje u proizvodnji do kraja rata. Njegovu snagu je činio isti top koji se nalazio u Panzer IV i niska silueta što je pomagala u njegovom kasnom otkrivanju od protivnika. Sveukupno ih je proizvedeno više od 2500 primjeraka u razdoblju od samo godinu dana što je rezultat koji je postiglo malo koje Njemačko vojno vozilo.

Upotreba izvan Njemačke 
Po svojoj pojavi Panzer 38 dobiva fantastične kritike tako da je već prije izbijanja rata bio prodan Iranu, Peruu, Švedskoj, Švicarskoj i Litvi. Tijekom rata Njemačka ih je nekoliko ustupila Bugarskoj, Rumunjskoj, Slovačkoj i Mađarskoj.

Poslije rata nekoliko primjeraka ovog tenka se aktivno koristilo sve do 1970. godine kada ih Švedska napokon prestaje upotrebljavati.

Njemački tenkovi u Drugom svjetskom ratu
Slovenska ljudska stranka (1892)

Slovenska ljudska stranka (srpskohrvatski: Slovenska narodna stranka) je naziv za konzervativnu klerikalnu političku stranku koja je u Sloveniji, tada u sastavu Austro-Ugarske, osnovana 1892. pod nazivom Katolička narodna stranka. Godine 1905. promijenila je ime u Slovenska ljudska stranka. Strankom je dominiralo katoličko svećenstvo, a program se temeljio na očuvanje Slovenije u sastavu Austro-Ugarske koja se smatrala zaštitnikom tradicionalnih društvenih vrijednosti. 

Zahvaljujući snažnoj podršci među slovenskim seljaštvom, Slovenska ljudska stranka je početkom 20. vijeka postala najjača politička stranka u Sloveniji. 

Za vrijeme prvog svjetskog rata, SLS se pod vodstvom dr. Antona Korošeca zalagala da se Austro-Ugarska preuredi na trijalističkim osnovama, odnosno formira treća država koja bi okupljala južnoslavenske narode pod njenom upravom. U skladu s tim je SLS godine 1917. podržala tzv. Majsku deklaraciju Jugoslavenskog kluba u austrijskom parlamentu.

Nakon što je postalo očito da će se Austro-Ugarska raspasti, SLS u jesen 1918. godine sudjeluje u stvaranju Narodnog sveta u Ljubljani, a zatim i Narodnog vijeća u Zagrebu koje je proglasilo Državu SHS. Nakon što je mjesec dana kasnije formirana Kraljevina SHS, SLS sudjeluje u njenim vladama.

Za vrijeme Kraljevine SHS, SLS je pod vodstvom Korošeca najčešće podržavala vladu u Beogradu, kao i njenu centralističku politiku, mada joj se ponekad suprotstavljala. Za vrijeme šestojanuarske diktature je bila zabranjena, da bi nakon ponovno uspostavljanja demokracije ponovno sudjelovala u beogradskim vladama.

Nakon aprilskog rata 1941. godine, SLS se raspala na frakciju koja je bila za saveznike, i frakciju koja je surađivala s italijanskim okupatorom. Nakon pobjede partizana joj je zabranjen rad.

Godine 1990. je u Sloveniji formirana nova Slovenska ljudska stranka.

Bivše političke stranke u Sloveniji
Narodna napredna stranka

Narodna napredna stranka je naziv za liberalnu političku stranku koja je 1894. godine osnovana u Sloveniji, tada u sastavu Austro-Ugarske. Uglavnom je okupljala građansku srednju klasu, te je bila u stalnoj opreci s pretežno konzervativnim seljaštvom, odnosno u sjeni daleko moćnije Slovenske ljudske stranke.

Godine 1917. je podržala Majsku deklaraciju kojom se tražilo stvaranje južnoslavenskog entiteta u novom trijalističkom ustroju Austro-Ugarske. Pred raspad Austro-Ugarske stranka mijenja ime u Jugoslavenska demokratska stranka i stupa u Narodno vijeće Države SHS. Njeni predstavnici će podržati politiku Svetozara Pribičevića temeljem koje je stvoren centralistički Vidovdanski ustav Kraljevine SHS. Kasnije ulaze u opoziciju prema beogradskoj vladi, te su se 1920-ih priključili Demokratskoj stranci.

Bivše političke stranke u Sloveniji