alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Igala

Igala ili Igara je etnička grupa u Nigeriji koja broji oko 1,035.000 pripadnika i govori igala jezikom. Igale ispovijedaju različite vjere, uključujući animizam, kršćanstvo i islam.

U Igala tradiciji novorođenčadima se prave tri duboke horizontalne posjekotine na obje strane lica, malo iznad ustiju, kako bi jedni druge mogli poslije identificirati. Ova praksa s vremenom odumire.

Literatura 
 Gordon, Raymond G., Jr. (ur.), 2005. Ethnologue: Languages of the World (15. izd.). Dallas, Tex.: SIL International.

Vanjske veze 

 Watchtower article on facial markings 
 Rosetta Project entry 
 Ethnologue entry
 Joshua Project entry

Nigersko-kongoanski narodi
Etničke grupe Nigerije
Nupe

Nupe su etnička grupa koja živi uglavnom u centralnom pojasu i sjevernom dijelu Nigerije, oko rijeke Niger. Do 19. vijeka imali su jaku državu Nupe koju su pokorili Fulani sa sjevera, od kojih su primili islam. Danas u Nigeriji ima oko 2,200.000 Nupa, a uglavnom su poljoprivrednici.

Etničke grupe Nigerije
Idžo

Idžo ili Ijaw (isto tako poznati kao "Izon") je naziv za skupinu srodnih naroda koji žive uglavnom u šumskom području delte Nigera u Nigeriji te oko 2,5 miliona pripadnika. Po vjeri su animisti oko 70%, iako je prilično rasprostranjeno i katoličanstvo.

Idžoi govore jezicima koji pripadaju Niger-Kongo skupini. Idžoi su bili jedni od prvih nigerijskih naroda koji je stupio u kontakt s Evropljanima, te posrednici u trgovini s unutrašnjošću u doba prije nego što je otkriće kinina omogućilo bijelcima da se nose s endemskom malarijom.

Krajem 1990-ih je eksploatacija nafte u delti Nigera, te teritorijalna reorganizacija zemlje, dovela do eskalacije dugogodišnjih etničkih napetosti Idžoa i susjednih Itsekirija, pogotovo u gradu Warriju. Idžoi smatraju kako su naftne kompanije zagadile njihovu okolinu i ugrozile tradicionalni način život, a zauzvrat nisu dobili kompenzaciju od njih ni od federalne vlade. To je s vremenom dovelo do štrajkova, demonstracija, manjih oružanih sukoba, sabotaža i otmica koje dan-danas utječu na kretanja cijene nafte u svijetu.

Eksterni linkovi 

 Ethnologue: Ijaw Linguistic Tree
 American Museum of Natural History: The Art of the Kalabari Masquerade
 The Warri Crisis: Fueling Violence - Human Rights Watch Report, November 2003 

Nigersko-kongoanski narodi
Etničke grupe Nigerije
Edo

Edo može biti:
 popularno muško ime na području bivše Jugoslavije, skraćenica od Eduard ili Edvard;
 drevni naziv za Tokyo, po kome je ime dobio Edo period;
 savezna država u Nigeriji;
 etnolingvistička skupina u Nigeriji.
Edo (narod)

Edo je naziv za etničku skupinu koja živi u nigerijskoj saveznoj državi Edo te govori edo jezikom iz benue-kongoanske jezične skupine.

Etničke grupe Nigerije
Igbo

Igbo, ponekad (posbeno u prošlosti) nazivani i Ibo, jedan su od najvećih naroda u Africi. Većina Igboa živi u jugoistočnoj Nigeriji, gdje sačinjavaju 18% stanovništva, ali se u većem broju mogu pronaći i u Kamerunu i Ekvatorijalnoj Gvineji. Njihov jezik se također naziva igbo. 

Glavne Igbo države u Nigeriji su Anambra, Abia, Imo, Ebonyi i Enugu. 

U nekim nigerijskim dravama kao Delta State i River State Igboi čine 25 %. Tragovi Igbo kulture i jezika mogu se pronaći u Cross River i Akwa Ibom i Bayelsa državi. Igbo jezik dominira gradovima kao što su Onitsha, Aba, Owerri, Enugu, Nsukka, Awka, Umuahia i Asaba.

Igboi svoje korijene pronalaze u selu Nri, gdje je pleme osnovao mitski Eri oko godine 900. Igboi su s vremenom stvorili prilično razvijenu kulturu te bili jedni od prvih subsaharskih naroda koji je koristio broncu. No, tek je dolazak Britanaca 1870-ih i s njima povezani kontakti s drugim nigerijskim narodima doveo širenja svijesti od zajedničkom porijeklu među Igbo plemenima. Igboi su također od svih nigerijskih naroda pokazali najviše entuzijazma za prihvaćanje kršćanstva i zapadnih običaja. To je uključivalo i neke prilično moderne ideje kao što je feminizam, koji se godine 1929. iskazao u tzv. Igbo ženskom ratu.

Nakon stjecanja nezavisnosti Nigerije na vidjelo su izašle sve veće etničke napetosti između Igboa na jugu i Yoruba i Hausa na sjeveru. Godine 1966. su nakon neuspjelog državnog udara počeli pogromi Igboa u sjevernom dijelu zemlje, te njihov egzodus na jug. Godine 1967. se pod vodstvom pukovnika Emeke Okujwua nigerijska Istočna Država s Igbo većinom otcijepila i proglasila nezavisnost kao Republika Biafra. To je dovelo do rat koji je završio pobjedom nigerijskih federalnih snaga 1970. godine, a tokom koga je, najviše zbog gladi, umrlo oko milion ljudi, uglavnom Igboa.

Povezano 
 Igbo jezik
 Igbo mitologija
 Afrički Židovi

Nigersko-kongoanski narodi
Etničke grupe Nigerije
Etničke grupe Kameruna
Etničke grupe Ekvatorijalne Gvineje
Joruba

Yorùbá ili Joruba je naziv za najveću etničku grupu u Nigeriji. Jorube sačinjavaju cca. 21% ukupnog stanovništva Nigerije i broje više od 30 miliona pripadnika širom zapadne Afrike. Na sjeverozapadu graniče s narodima Nupe i Borgu, naroidma Esan i Edo na jugoistoku, Igalama i ostalim srodnim grupama na sjeveroistoku, Egunima, Fonima i drugim Gbe-jezičnim narodima na jugozapadu. Dok većina Joruba živi na jugozapadu Nigerije, postoje značajne Joruba zajednice u Beninu, Togou, Sijera Leoneu, Kubi i Brazilu. 

Jorube su glavna etnička skupina u državama Ekiti, Lagos, Ogun, Ondo, Osun i Oyo; također čine veliki dio stanovništva u Beninu. 

Jorube su jedan najurbaniziranijih naroda u subsaharskoj Africi, koji je prve gradove sagradio još oko 500. godine. Stekli su veliko bogatstvo baveći se trgovinom te razvili složene sisteme vladavine. Po vjeri uglavnom hrišćani (60%) ili muslimani (30%) a neki su animisti. U 19. vijeku su potisnuti na jug od strane Sokoto kalifata, od njih su neki primili islam. Među njih prodrlo je i kršćanstvo od strasne evropaskih kolonizatora.

Povezano 
 Joruba jezik
 Joruba mitologija

Vanjske veze 

 Egbe Isokan Yoruba  - promotes the cultural, social, economic and political welfare of Yoruba
 Radio Abeokuta - promoting the Yoruba culture of Togo, Republic of Benin, and Nigeria, West Africa
 National Association of Yoruba Descendants in the United States - mission is to cherish, uphold and project the honor and dignity of Yoruba culture, language and tradition worldwide
 Yoruba Information - includes brief summary of language, religion, history, and art
 World of the Yoruba  - ritual and performance in Yorubaland
 21st Century Yoruba - highlights the scientific and economic direction of the Yoruba people for the twenty first century
 Talking About "Tribe"  - looks at Yoruba identity
 Yoruba Studies Association  - providing a scholarly forum for students of Yoruba life and culture
 Yoruba House  - cultural and spiritual oasis for anyone interested in African drum, dance and sacred ritual. Drum circles, Ifa ceremonies, classes, store, and more
 Yoruba Overview - includes information on colonialism, religion, and myth
 Yoruba: Exploring an African Culture  - interactive exhibit about the art and culture of the Yoruba

Jezički linkovi
 Yoruba Program - University of Wisconsin - Madison 
 Yoruba Language Task Force  - goal is to inject a new and unified spirit into the teaching of the Yoruba language at the post-elementary level in the U.S. 
 Institute of Yoruba Language and Culture  - language instruction
 Yoruba - University of Pennsylvania 

Slike
 Picture of Lagos
 Picture of Ibadan
 Picture of Ilorin

Nigersko-kongoanski narodi
Etničke grupe Gane
Etničke grupe Benina
Etničke grupe Nigerije
Etničke grupe Toga
Etničke grupe Obale Slonovače‎
Tromelin

Tromelin (francuski: Île Tromelin) je otok površine 1 km² u Indijskom oceanu. Nalazi se istočno od Madagaskara i sjeverno od Réuniona.

Historija 
Otok je 1722. otkrio francuski brod la Diane i krstio ga imenom île des Sables. Godine 1741. na otok se nesukao brod trgovaca robljem, koji su od ostataka broda sagradili splav i otišli na Madagaskar, dok su robove ostavili na otoku. Robovi su spašeni tek 1776. kada je prvi put na otok uspješno pristao brod La Dauphine, čiji je kapetan bio vitez od Tromelina, kojem otok i duguje svoje ime. Godine 1814. je administrativno pripojen Réunionu. Na otoku je 1954. izgrađena meteorološka stanica. Danas predstavlja prekomorsku teritoriju Francuske, ali ne i departmana Réunion.

Geografija 

Udaljen 450 km od najbližeg kopna, otok je teško pristupačan i vrlo izoliran. Satoji se od ravnog i pjeskovitog tla. Najveća visina na otoku ne prelazi 7 metara. Otok je ovalnog oblika, dužine otprilike 1700 metara i širok oko 700 metara. Okružen je koraljnim grebenom i poznat je po velikim kornjačama.

Klima

Administracija 
Otok je pod upravom Reuniona od 1814. godine i njime upravlja prefekt tog područja. Dio je Raspršenih otoka u Indijskom oceanu. Nad otokom suverenitet traži i Mauricijus. Otok je važno utočište za kornjače, a također se koristi i za meteorološku stanicu Météo-Francea koji ovdje prikuplja informacije o ciklonima. Na otoku žive deset meteorologa koji upravljaju ovom stanicom, a žive u troetažnoj zgradi koja se nalazi ispred aerodroma s pistom dugačkom 914 m. Na otoku ne postoji morska luka.

Reference 

Francuski prekomorski departmani i teritorije
Nesamostalni teritoriji u Africi
Otoci u Francuskoj
Otoci u Africi
Otoci Indijskog oceana
Zaštićena područja u Francuskoj
Prirodni rezervati
Bassas da India

Bassas da India (francuski: Île Bassas da India ili Bassas da India), predstavljaju grupu nenastanjenih otoka koji se nalaze na 21°30′ S 39°50′ E, u Indijskom oceanu, kraj južne obale Afrike u južnom Mozambičkom kanalu, na pola puta između Madagaskara i Mozambika. Njihova ukupna površina iznosi 0,2 km², a dužina obale je 35,2 km. Od 1897. bili su francuski posjed, a od godine 1968. su u nadležnosti komesara sa sjedištem u Reunionu. Suverenitet nad njima također polaže Madagaskar.

Otoci predstavljaju pomorski rizik jer su tokom visoke plime obično pod vodom (najviša točka je 2,4 m) te okruženi grebenima. Također ih pogađaju periodički cikloni. Otoci su dio atola i izdižu se iz kružnog grebena koji je nastao na vrhu udavno ugaslog podvodnog vulkana. Tlo se sastoji isključivo od vulkanskih stijena. Lokalna klima je tropska. Otoci nemaju luka ni pristaništa, jedino vanjska sidrište, te se na njima ne odvija nikakva poljoprivredna niti ekonomska aktivnost.

Francuski prekomorski departmani i teritorije
Nesamostalni teritoriji u Africi
Otoci na Madagaskaru
Otoci u Francuskoj
Otoci u Africi
Otoci Indijskog oceana
Atoli
Juan de Nova

Juan de Nova (francuski: Île Juan de Nova ili Île Juan da Nova) je tropski otok u Raspršenim otocima u Mozambičkom kanalu, površine 4,4 km². Dobio je ime po portugalskom moreplovcu Joãu da Novi koji ga je otkrio.

Geografija 
Nalazi se otprilike na trećini puta izmneđu Madagaskara i Mozambika, na 17°03′ S 42°45′ E. Otok je okružen grebenima te se na njemu stradao veliki broj brodova od kojih je najpoznatiji SS Tottenham, koji je naletio na južni greben 1911. godine. Za vrijeme Drugog svjetskog rata bio je napušten te posjećivan od strane njemačkih podmorničkih posada. Na otoku ne postoji domaće stanovništvo, samo 14 pripadnika francuske vojske i automatska meteorološka stanica. Ostalih 90% otoka je dom bujnom i raznolikom biljnom odnosno životinjskom svijetu. Šume, uglavnom casuarina, pokrivaju polovicu otoka. Na otoku postoji veliki broj ptica i kornjača koje se tamo razmnožavaju. Veliki broj čigri (Sterna fuscata) ovdje nese jaja od novembra do marta. Otok je prirodni rezervat.

Klima

Administracija 
Otok je francusko vlasništvo od 1897. godine. Od 3. januara 2005. otokom upravlja prefekt TAAF-a iz Réuniona. Otok je dio grupe francuskih otoka u Indijskom oceanu, koja se naziva Raspršeni otoci. Suverenitet nad otokom zahtijeva Madagaskar. Kod otoka je JU.

Saobraćaj i privreda 
Na otoku ne postoji ni jedna luka, ali postoji sidrište na sjeveroistoku. Na otoku postoji aerodrom dugačak 1300 metara, kao i stara željeznička pruga koja se od početka 20. vijeka do 1970. koristila za prijevoz guana, no danas više nije u upotrebi. Jedina ekonomska aktivnost na otoku je izrabljivanje guana (fosfata), koji se koristi kao gnojivo. Instalacije, uključujući hangar, kuće i gat, u ruševnom su stanju.

Reference 

Francuski prekomorski departmani i teritorije
Nesamostalni teritoriji u Africi
Otoci u Francuskoj
Otoci u Africi
Otoci Indijskog oceana
Zaštićena područja u Francuskoj
Prirodni rezervati
Îles Glorieuses

Glorioso Otoci ili Otočje Glorioso (francuski: Îles Glorieuses ili službeno Archipel des Glorieuses) je grupa nenastanjenih otoka s površinom od 5 km² koja se nalazi u Indijskom oceanu na 11°30′ S 47°20′ E, sjeverozapadno od Madagaskara. Od godine 1892. predstavljaju francuski posjed, ali suverenitet nad njim polažu i Madagaskar i Sejšeli.

Glorioso Otoci se sastoje od dva gustom šumom obrasla koraljna otoka (Île Glorieuse i Île du Lys) i tri kamena otočića (Roches Vertes i Île aux Crabes). Vojni garrnizon se brine o meteorološkoj i radio stanici na Île Glorieuse. Otoke posjećuju naučnici. Klima je tropska i teren nizak i ravan, s najvišom visinom od 12 m nadmorske razine. Otoci su u potpunosti pokriveni vegetacijom i kokosovim palmama. Postoji neasfaltirana pista i vanjsko sidrište.

Francuski prekomorski departmani i teritorije
Nesamostalni teritoriji u Africi
Glorioso
Glorioso
Glorioso
Glorioso
Glorioso
George Berkeley

Džordž Berkli (; Tomastaun, 1685 — Oksford, 1753) je bio novovekovni irski filozof, poznat kao zastupnik subjektivnog idealizma i empirizma. Njegova filozofija se ponekad uzima za krajnji oblik subjektivnog idealizma, koji se naziva solipsizam.

Život 

Džordž Berkli je rođen 12. marta 1685. godine u blizini Tomastauna u Irskoj. 1707. godine je postao je magistar teologije, a 1713. kapelan. Sve svoje najznačajnije i najoriginalnije radove napisao je do svoje 28. godine. Često je putovao, kao pratilac grofa, u Francusku i Italiju. Od 1729. do 1731. godine kao misionar širi hrišćanstvo u Americi, a 1734. postaje episkop u Klojnu. Godine 1752. povlači se iz javnog života, a godinu dana kasnije umire u Oksfordu.

Učenje 

Džordž Berkli je jedan od najpoznatijih predstavnika subjektivnog idealizma, koji najbolje izražava svojim fundamentalnim načelom: „Biti jeste biti opažen“ (Esse est percipi).

U „Dijalozima izmedu Hilasa i Filonusa“ Filonus, koji iznosi Berklijeve ideje, dokazuje »da se realnost čulnih stvari sastoji u tome što su opažene», nasuprot Hilasovog mišljenja da »postojati znači jedno a biti opažen drugo«. Berkli razrađuje tezu da su svi čulni fenomeni mentalne prirode. On argumentuje o subjektivnosti oseta toplote i hladnoće poznatim primerom o mlakoj vodi. Kad je jedna ruka topla a druga hladna pa se obe stave u hladnu vodu, onda jedna ruka oseća ovu vodu kao hladnu, a druga kao toplu, premda voda objektivno ne može biti istovremeno i topla i hladna. Stoga oseti toplo i hladno postoje samo u našem duhu.

Berklijeva filozofija se zasniva na empirističkim tvrdnjama, i iskustvo uzima za osnovu celokupnog znanja. Pa ipak, za njega tzv. spoljni predmeti nisu ništa drugo do skupovi naših oseta, koji ne postoje izvan duha. Po njemu postoji samo duh a čulne ideje ne zavise od nas, već ih izaziva Bog. Stoga čulne ideje i jesu mnogo jače i stalnije od ideja misli i mašte koje proizvodi naš duh. Realne stvari i nisu drugo nego čulne ideje pa je postojanje materije izvan i nezavisno od tih ideja samo izmišljotina »uvrnutih« filozofa.

Dela 

Glavna Berklijeva dela su: 
 An Essay Towards a New Theory of Vision (1709)
 Rasprava o principima ljudske spoznaje (A Treatise concerning the Principles of Human Knowledge; 1710)
 Tri dijaloga izmedu Hilasa i Filonusa (Three Dialogues between Hylas and Philonous; 1713) 
 Alciphron or the Minute Philosopher (1732)
 Siris, a Chain of Philosophical Reflexions and Inquiries (1744)

Izvori

Vanjski linkovi 

Irski filozofi
Empiristi
Europa (otok)

Europa (francuski: Île Europa) je tropski otok površine 28 km² koji se nalazi na 22°20′ S 40°22′ E u Mozambičkom kanalu, oko pola puta između južnog Madagaskara i južnog Mozambika. Ima 22,2 kilometra obale, ali ne luke ili pristaništa, nego samo vanjsko sidrište. Pokriven je šumama mangrove i ostalim drvećem te uživa status prirodnog rezervata, te nema prirodnih resursa. Otok je u posjedu Francuske od godine 1897, ali ga također svojata Madagaskar. Njegov kod je EU. Otok nema domorodaca niti ekonomske aktivnosti, iako postoji mali francuski vojni garnizon koji brine o meteorološkoj stanici, te neasfaltirana avio-pista duga 1000 m.

Klima

Reference 

Francuski prekomorski departmani i teritorije
Nesamostalni teritoriji u Africi
Otoci u Francuskoj
Otoci u Africi
Otoci Indijskog oceana
Atoli
Zaštićena područja u Francuskoj
Mayotte

Majot (, lokalni naziv Mahoré) je ostrvo severno od Mozambičkog kanala u Indijskom okeanu, između severnog Madagaskara i severnog dela Mozambika. Geografski, ostrvo je deo Komoro ostrva, ali je politički francuska teritorija.

Geografija 

Površina ostva je 374 km², a po popisu iz 2005. na njemu živi 193.633 stanovnika. Glavni grad je Mamudzu (Mamoudzou).

Istorija 
Sa svim ostalim Komorskim ostrvima, Majot je postao francuski posed 1843. To je bilo jedino ostrvo arhipelaga koje je na referendumu glasalo za ostanak pod francuskim suverenitetom (1974. i 1976, sa rezultatima 63,8% i 99,4%). Komori i danas smatraju da imaju suverenitet nad ovim ostrvom. Godine 1976. 11 od 15 članica Saveta bezbednosti je podržalo rezoluciju o suverenitetu Komora nad Majotom, ali je Francuska uložila veto na ovu odluku. Od 2003. ostrvo je imalo status prekomorskog kolektiviteta Francuske.

Referendum o statusu ostrva održan je 29. marta 2009. Pitanje je bilo da li Majot treba da postane francuski prekomorski departman. Afrička unija i država Komori osudili su referendum kao nelegalan. Lokalni imami su se protivili glasanju, jer priključenje Francuskoj i usklađivanje sa francuskim zakonima znači ukidanje tradicionalne poligamije. Za priključenje Francuskoj glasalo je 95,22% stanovnika. Majot je tako marta 2011. postao 101. francuski departman.

Administracija 
Lokalne vlasti baziraju svoj zakonski sistem na tradicionalnom islamskom pravu koje se teško usklađuje sa francuskim zakonima. Troškovi podizanja standarda stanovništva na nivo blizak francuskom su veliki i idu na teret francuske vlade. Od 2007. francuski zakoni se direktno primenjuju na ostrvu.

Ostrvo ima status Specijalne teritorije Evropske unije.

Primena svih francuskih socijalnih beneficija je proces za koji je predviđeno da traje narednih 20 godina.

Demografija

Vidi još 
 Departmani Francuske
 Spisak departmana Francuske po gustini naseljenosti
 Spisak departmana Francuske po površini
 Spisak departmana Francuske po broju stanovnika

Reference

Literatura

Vanjske veze 

 
Francuski prekomorski departmani i teritorije
Departmani Francuske
Regioni Francuske
Nesamostalni teritoriji u Africi
Otoci u Francuskoj
Otoci u Africi
Otoci Indijskog oceana
Réunion

Réunion je francuski otok u Indijskom oceanu. Nalazi se 700 km istočno od Madagaskara i 200 km jugozapadno od Mauricijusa. Réunion je prekomorski departman i regija Francuske.

Povijest 
Arapski mornari su zvali otok Dina Morgabin (Zapadni otok). Prvi europljani koji su došli na otok su bili portugalci, koji su ga našli nenaseljenog 1513. i nazvali ga Santa Apollonia.
Francuzi su prvi put stupili na otok 1638., a 1642. Jacques Pronis ga je proglasio francuskim teritorijem kada je na njega prebacio tucet francuskih zatvorenika sa Madagaskara. Zatvorenici su kasnije vraćeni u Francusku, a 1649. kralj Luj XIII je nazvao otok Île Bourbon.
Otok je ime Réunion dobio 1793., padom kraljevine u Francuskoj. 1801. za vrijeme Napoleona, otok je preimenovan u Île Bonaparte. Otok su 1810. oteli Britanci (koji su ga opet zvali Bourbon), da bi ga 1815. opet vratili Francuzima. Kada je vladavina Bourbona konačno pala u Francuskoj 1848., otok je ponovno preimenovan u Réunion. 
Otok je postao veoma strateški važan od 1869., kada je prokopan Sueski kanal.
Réunion je postao prekomorski departman Francuske 19. ožujka 1946. godine. 
Ultraperiferna regija Europske Unije je postao 1997. godine.

Administracija 
Réunion je samostalna administrativna regija i prekomorski departman Francuske (DOM-département d'outre-mer), sa sjedištem u Saint-Denisu. Kao i Mayotte otok je član Komisije Indijskog Oceana (COI - Commission de l'Océan Indien).

Geografija 

Réunion je otok vulkanskog porijekla u Indijskom oceanu. Otok je dugačak 63 km i 45 km širok.
Najviši vrh otoka je ugasli vulkan Piton des Neiges (3070 m).

Gospodarstvo 

Šećer je najvažniji poljoprivredni proizvod i čini najveći dio izvoza, još jedan važan izvor prihoda na otoku je turizam. Nezaposlenost je dosta velika na otoku, mnogo otočana se seli u kontinentalnu Francusku radi posla. Kontinentalna Francuska pruža znatnu financijsku potporu razvoju Réuniona.

Stanovništvo 
Stanovništvo Réuniona se sastoji od Francuza, Pakistanaca, Afrikanaca, Kineza itd. 
Najzastupljenija religija na otoku je katoličanstvo (86%). Najkorišteniji jezik je francuski, premda je i lokalni kreolski francuski široko rasprostranjen.

Kultura 
Na otoku su se rodili mnogobrojni pjesnici kao Léon Dierx ili Charles Marie Leconte de Lisle. Oni su inspirirali mnogobrojne druge da dođu posjetiti otok, kao Charles Baudelaire koji ga je brzo posjetio. George Sand nikad nije posjetila otok, ali se radnja jednog njezinog romana događa na Réunionu.

Vanjske veze 

Administracija
 Prefektura 
 Regionalno vijeće 
 Generalono vijeće
 Sveučilište-Université de la Réunion
 Sveučilišna knjižnica
Vodiči za odmor
 La Réunion Tourisme  : Službeni site Turističke zajednice
 Livranoo.com  : Vodič kroz Reunion
 Reunionweb.org : Mjesta i događaji na otoku
 Guide des vacances à l 'île de la Réunion  : Vodič za one koji žele provesti godišnji odmor na otoku

 
Francuski prekomorski departmani i teritorije
Departmani Francuske
Regioni Francuske
Nesamostalni teritoriji u Africi
Otoci u Francuskoj
Otoci u Africi
Otoci Indijskog oceana
Francuska Polinezija

Francuska Polinezija (francuski: Polynésie française, tahićanski: Porinehia Farani) je francuska "prekomorska zemlja" (francuski: pays d'outre-mer, POM) u južnom Pacifiku. Sastoji se od nekoliko grupa polinežanskih otoka od kojih su najpoznatiji Tahiti na Društvenim otocima, i najnastanjeniji od svih, te se na njima nalazi glavni grad teritorije (Papeete).

Na njima živi oko 245.000 stanovnika, od čega su 83 % Polinežani.

Otoke su u 19. vijeku osvojili Francuzi, a 2004. je teritorija stekla značajnu autonomiju. U 20. vijeku je teritorija služila za testiranje francuskog nuklearnog oružja, što je, zbog snažnog međunarodnog pritiska, obustavljeno godine 1996.

Francuska Polinezija je jedno od najpopularnijih turističkih odredišta na svijetu. Odlikuje se i jednom od najnižih stopa kriminala na svijetu, iako to ne uključuje džeparenje i druge sitne krađe.

Eksterni linkovi 

 Finding French Polynesia
 Jane's Tahiti Home Page: tourist information on French Polynesia
 French Polynesia Photos
 Map of French Polynesia
 Government of French Polynesia 
 Presidency of French Polynesia
 University of French Polynesia
 subdivisions administratives of French Polynesia

 
Polinezija
Nesamostalni teritoriji u Oceaniji
Otoci u Francuskoj
Otoci u Oceaniji
Otoci Tihog oceana
Polinezija
Male arhipelaške države u razvoju
Nova Kaledonija

Nova Kaledonija (francuski: Nouvelle-Calédonie; također poznata pod popularnim imenom: Kanaky, Le caillou) je zajednica sui generis (u praksi prekomorska teritorija) Francuske koju čini glavni otok (Grande-Terre de la Nouvelle-Calédonie) i nekoliko manjih otoka. Nalazi se u Melaneziji u jugozapadnom Pacifiku. Površina joj je 18,575.5 km² (7,172 kvadratnih milja). Stanovništvo po popisu iz godine 2004. broji 230,789 ljudi. Ima Internetski nastavak .nc. Glavni i najveći grad teritorije je Nouméa. Valute je Comptoirs Francais du Pacifique franc (međunaronda oznaka XPF).

Od godine 1986. UN-ov komitet za dekolonizaciju je uvrstio Novu Kaledoniju na UN-ovu listu nesamoupravnih teritorija, koja je kao navodno politikantska žestoko osporavana od strane Francuske, Maroka, SAD i Velike Britanije, koje sve imaju teritorije na toj listi. 

Nova Kaledonija će odlučiti da li namjerava ostati dio Republike Francuske ili će postati nezavisnom državom na referendumu koji se ima održati iza godine 2014.

Na Novu Kaledoniju su se prvi ljudi nastanili još prije 50.000 godina. Prvi Evropljanin koji ih je otkrio bio je James Cook. Prvi kontakti su bili puni incidenata, ali su s vremenom na otok prodrli katolički i protestantski misionari čijim naporima će nestati mnogi dijelovi prvobitne kulture. Otok je postao francuski posjed godine 1853. i prvo služio kao kažnjenička kolonija, tako da su njoj robijali i pripadnici Pariške komune. 1980-ih se među domorocima - Kanacima - javlja domorodački pokret za nezavisnost, čija je djelatnost dovela do manjih oružanih incidenata.

Vanjske veze 

 Endemic flora of New-Caledonia 
 Finding New Caledonia 
 "France's Best Kept Secret" by Roderick Eime 
 Jane's New Caledonia Home Page 
 Map of New Caledonia
 New Caledonia photos
 New Caledonia travel photos
 Fotografije Nove Kaledonije 
 Tourism Information of New-Caledonia 
 New Caledonia Travel Overview 
 Willgoto New Caledonia Travel guide and directory
 past and current developments of France's overseas administrative divisions like New Caledonia 
 Croix du Sud 
 Dictionnaire Franco-Calédonien de brousse-en-folie.com A comprehensive list of French words, idioms and phrases unique to New Caledonia

 
Francuski prekomorski departmani i teritorije
Nesamostalni teritoriji u Oceaniji
Otoci u Francuskoj
Otoci u Oceaniji
Otoci Tihog oceana
Arhipelazi
Melanezija
Male arhipelaške države u razvoju
Francuske južne i antarktičke teritorije

Francuske Južne Teritorije (dugo ime: Teritorije francuskih južnih i antarktičkih zemalja, francuski: Territoire des Terres australes et antarctiques françaises or Terres australes et antarctiques françaises, T.A.A.F. ili TAAF) su antarktički, vulkanski otoci u južnom Indijskom oceanu, koji se nalaze južno od Afrike i na otprilike jednakoj udaljenosti od Afrike, Antarktike i Australije.

Francuski prekomorski posjed predstavljaju od godine 1955. Podijeljene su u četiri oblasti, koje uključuju Adelinu zemlju, nad kojom francuski suverenitet mnoge druge zemlje ne priznaju. Glavna grada privrede je ribarstvo, a teritorije nemaju stalnih stanovnika.

Svjetska baština 
Zbog svoje ogromne veličine – više od 672 000 km2 –, ovo područje sadrži visoku zastupljenost biodiverziteta Južnog okeana i štiti ekološke procese koji su neophodni za razvoj ovih vrsta. Iz tog razloga, teritorija igra ključnu ulogu u zdravlju okeana širom svijeta, posebno u regulaciji ciklusa ugljenika.

Kao rezultat velike udaljenosti od centara ljudskih aktivnosti, područje je očuvani prikaz biološke evolucije i prikladno za dugoročno praćenje populacija morskih ptica i sisara i za proučavanje efekata globalnih promena. Zbog toga su Francuski južni i antarktički teritoriji i mora upisani na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine 2019. god.

Izvori

Spoljašnje veze 

 Official site
 French Southern and Antarctic Lands  at the CIA World Factbook
 Southern & Antarctic Territories
 Crozet Archipelago
 Kerguelen Archipelago
 Terre Adélie

Otoci u Francuskoj
Otoci Indijskog oceana
Francuski prekomorski departmani i teritorije
Svjetska baština u Francuskoj
Ariel Šaron

Ariel Sharon (hebrejski: אריאל שרון, rođen kao Ariel Scheinermann 27. 2. 1928. – 11. 1. 2014., poznat po nadimku Arik) je jedanaesti po redu premijer Izraela, koji se na dužnosti nalazio od marta 2001 do 2006. Poznat je po dugogodišnjoj vojnoj i političkoj karijeri. Osnovao je desničarsku stranku Likud, trenutno najjaču u izraelskom Knesetu, a prije toga je služio preko trideset godina u Izraelskim obrambenim snagama, gdje je dobio činil general-majora i stekao veliku slavu zbog svojih podviga u šestodnevnom ratu godine 1967. i jom kipurskom ratu godine 1973.

Sharon je jedna od najkontroverznijih ličnosti, ne samo u Izraelu, nego i ostatku svijeta. Tokom svoje karijere stekao je reputaciju glavnog izraelskog "jastreba", zdušnog borca protiv terorizma i vatrenog cionista. U međunarodnoj, a pogotovo arapskoj, javnosti, Sharon se smatra jednim od najvećih zlotvora u današnjem svijetu, pri čemu se kao krunski dokaz navodi pokolj u Sabri i Shatili godine 1982, koji je, u vrijeme kada je Sharon bio ministrom obrane, izvršen na libanonskoj teritorijoj okupiranoj od Izraela.

Godine 2000. Sharonov je posjet džamiji Al-Aksi poslužio kao povod za izbijanje Druge intifade i kolaps mirovnog procesa započetog sporazumima iz Osla. Sharon je slijedeće godine izabran za premijera i svoju reputaciju "jastreba" je ispočetka potvrdio tako što je na palestinske samoubilačke napade odgovarao slanjem vojske u Pojas Gaze i Zapadnu obalu, čime je Palestinska samouprava izgubila svaki autoritet. Pod njegovom vlašću je Izrael po prvi put u modernoj historiji izgubio veliki dio simpatija u svjetskoj javnosti, pogotovo kada se njegova politika počela povezivati s Georgeom W. Bushom i njegovim Ratom protiv terorizma.

Dijelom kao posljedica svih tih procesa, dijelom potaknut od strane Bushove vlade, Sharon je postepeno počeo zauzimati nešto umjereniji stav i pristajati na bolne kompromise koji su ranijim vladama bili nezamislivi. Tako je bio glavni inicijator napuštanja židovskih naselja, a potom i izraelskog vojnog povlačenja iz Gaze, zbog čega je po prvi put postao metom žestokih kritika izraelske desnice. Nakon što je teškom mukom uspio sačuvati vodstvo Likud stranke od Benjamina Nethanyahua, u novembru 2005. je odlučio napustiti Likud i osnovati novu stranku centra pod nazivom Kadima.

Dana 4. 1. 2006. primljen je u bolnicu zbog teškog izljeva krvi u mozak i većina stručnjaka drži da, čak i ako se oporavi, neće biti u stanju obavljati dužnost. Privremeno ga je zamijenio bivši gradonačelnik Jeruzalema Ehud Olmert. Umro je 11. 1. 2014. godine.

Izraelski političari
Premijeri Izraela
Likud

Likud (hebrejski: ליכוד, doslovno "konsolidacija") je desničarska politička stranka u Izraelu.

Korijeni stranke su dijelom u revizionističkom cionizmu koji je nastao kao konzervativna, nacionalistička i fundamentalistička reakcija na socijalističke tendencije u cionističkom pokretu ranog 20. vijeka. Nakon nastanka države Izrael, te su se tendencije uglavnom koncentrirale u stranci Herut, koju je vodio Menachem Begin. 

Godine 1973. Herut se ujedinio s La'am, manjom strankom centra, u Likud ali je zadržao svoju posebnu unutarnju organizaciju sve do 1988. godine. Nakon što je jom kipurski rat po prvi put ukazao na slabosti izraelske države kojom je četvrt vijeka dominirala lijeva Laburistička stranka, godine 1977. je Likud dobio izbore i Begin je postao premijerom. Nakon toga će Likud sudjelovati u izraelskim vladama, bilo na čelu desničarskih koalicijaa, bilo u velikoj koaliciji s laburistima, sve do današnjih dana.

U ekonomskim pitanjima Likud se zalaže za slobodno tržište i neoliberalnu ekonomsku politiku koju karakteriziraju niski porezi i privatizacija državnih tvrtki. U vanjskopolitičkim pitanjima Likud se, kao konzervativna i nacionalistička stranka, za oštru politiku prema Palestincima i arapskim susjedima, te zagovarao aneksiju svih teritorija okupiranih u šestodnevnom ratu, odnosno gradnju židovskih naselja na njima. No, upravo je pod Beginovom vladom započeo mirovni proces, koji će biti nastavljen i pod drugim Likudovim vladama, uključujući vladu Ariela Sharona koja je inicirala jednostrano povlačenje iz Gaze, nastojeći ishoditi kraj Druge intifade. No, ta je odluka izazvala velike podjele u samom Likudu, gdje su mnogi optužili Sharona za izdaju nacionalnih interesa, te je on jedva zadržao vodstvo stranke u sukobu s bivšim premijerom Benjaminom Netanyahuom. Nakon što su laburisti najavili povlačenje iz Sharonove vlade, on je najavio kako napušta Likud kako bi formirao novu stranku centra Kadima.

Izraz Likudnik se u posljednje vrijeme udomaćio kao, ponekad pejorativni, naziv za vatrene zagovornike Izraela i njegovih interesa u američkoj politici i javnom životu.

Vanjske veze 

 Likud - Službena stranica
 Holandski Likud

Političke stranke u Izraelu
Kadima

Kadima (što znači "naprijed" na hebrejskom jeziku: קדימה , bivše ime Nacionalna odgovornost hebrejski: אחריות לאומית, Ahrayūt Le'ūmīt) je izraelska politička stranka koja nastoji postati dio centra. Osnovao ju je premijer Ariel Sharon nakon izlaska iz desničarske stranke Likud 21.11. 2005.

Danas je vodi izraelski premijer Ehud Olmert.

Eksterni linkovi 

 National Responsibility has 1st meeting - The Jerusalem Post
 PM quits Likud, holds first meeting of new party  - Haaretz
 חברי הליכוד התומכים בשרון יורחקו מהסיעה - Walla

Političke stranke u Izraelu
Kneset

Kneset (Knesset כנסת, hebrejska riječ za "skupštinu") je naziv za izraelski parlament. Nalazi se u Jeruzalemu, izraelskom glavnom gradu.

Kneset predstavlja zakonodavnu granu vlasti u Izraelu, te donosi zakone, nadzire rad vlade te ima ovlasti smijeniti predsjednika izraelske države odnosno državnog revizora, raspustiti se i raspisati prijevremene izbore te smijeniti vladu i premijera izglasavanjem nepovjerenja. Kneset se prvi put sastao 14.2. 1949.

Zakoni koje donese Kneset moraju biti usklađeni s temeljnim zakonima koji čine de facto ustav Države Izrael, ali Kneset također ima ovlasti donositi dopune temeljnih zakona.

Kneset biraju građani Države Izrael u jednoj izbornoj jedinici na mandat od 4 godina, a 120 mandata se dijele po proporcionalnom sistemu na stranačke liste, pri čemu svaka lista mora dobiti minimum od 1,5 % glasova. Taj minimum je jedan od najnižih u svijetu, te to kao posljedicu ima ne samo nemogućnost ijedne stranke da sastavi samostalno vladu, nego i koalicije na čelu s velikim strankama kao što su laburisti i Likud često ovise o glasovima malih stranaka od kojih mnoge, pogotovo one vjerske i ekstremno desne orijentacije, imaju utjecaj koji daleko nadmašuje njihovu popularnost među glasačkim tijelom.

Dosada je bilo izabrano 20 sastava Kneseta.

Eksterni linkovi 

 Official website
 Official website (English)
 Parliamentary Groups in the Knesset
 Minorities - Arab representatives in the Israeli Parliament 
 Jerusalem Photo Archive - Knesset

Politika Izraela
Parlamenti
Kolumbija

Republika Kolumbija je država u severozapadnoj Južnoj Americi. Na severu i severozapadu izlazi na Karipsko more, na istoku se graniči sa Venecuelom i Brazilom, na jugu sa Ekvadorom i Peruom, a na zapadu sa Panamom. Na zapadu takođe izlazi na Veliki tihi okean. Glavni grad Kolumbije je Bogota.

Površina Kolumbije je 1.138.914 km2, a po proceni iz 1995. godine, broj stanovnika je negde oko 44.531.400. Glavni grad je Bogota (oko 5.000.000 stanovnika). Gustina naseljenosti iznosi 36 stanovnika po km2.

U svoje današnje granice Kolumbija je dospela otcepljenjem Venecuele i Ekvadora 1830. godine i Paname 1903. godine. Uprkos velikim teritorijalnim gubicima ona se danas nalazi na trećem mestu po broju stanovnika i na četvrtom mestu po veličini svoje zemlje u Južnoj Americi.

Odlikuje se velikom rasnom izmešanošću stanovništva kao i velikim brojem nepismenog odraslog stanovništva. 850 000 kolumbijskih državljana govori nekim od indijanskih jezika kao materinskim, a najrasprostranjeniji je guahibo (23 006).

Kolumbija je unitarna republika. Sačinjena je od 31 administrativne celine (22 regiona, 4 intendensije i glavni grad).

Moneta je kolumbijski peso i iznosi 100 santavosa.

Sve grane privrede zadovoljavaju potrebe domaćeg stanovništva ali zbog loših saobraćajnih uslova, loših imovinskih odnosa i primitivnoh sredstava za prizvodnju onemogućen je brži razvoj. Dodatni problem predstavlja i građanski rat između različitih ljevičarskih gerilskih pokreta, desničarskih paravojnih formacija i vlade, u kome važnu ulogu ima i trgovina kokainom.

Reljef 
U zapadnom delu Kolumbije reljef je planinski. Andi se ovde dele na: Zapadne, Središnje i Istočne Kordiljere. Najviši vrh Kolumbije je Piko Kristobal Kolon na 5.800 m.

Andi zatvaraju Kolumbiju duž čitave njene pacifičke obale. Tu nema ni jedne rečne doline, tektonske udoline ili bilo kakvog ulegnuća koje bi omogućavalo komuniciranje između spoljnih pacifičkih i unutrašnjih kontinentalnih uticaja.

Na istoku i jugu prostire se ogromna nizija u basenima Orinoka i levih pritoka Amazona.

U primorju oba okeana nalaze se uske ravnice.

Departmani i njihovi glavni gradovi su:
 Amazonas (Leticia)
 Antioqui (Medellín)
 Arauca (Arauca)
 Atlantico (Barranquilla)
 Bolívar (Cartagena)
 Boyacá (Tunja)
 Caldas (Manizales)
 Caquetá (Florencia)
 Casanare (Yopal)
 Cauca (Popayán)
 Cesar (Valledupar)
 Chocó (Quibdó)
 Córdoba (Montería)
 Cundinamarca (Bogota)
 Guainía (Inírida)
 La Guajira (Ríohacha)
 Guaviare (San José del Guaviare)
</td> Huila (Neiva)
 Magdalena (Santa Marta)
 Meta (Villavicencio)
 Nariño (Pasto)
 Norte de Santander (Cúcuta)
 Putumayo (Mocoa)
 Quindío (Armenia)
 Risaralda (Pereira)
 San Andrés and Providencia (San Andrés)
 Santander (Bucaramanga)
 Sucre (Sincelejo)
 Tolima (Ibagué)
 Valle del Cauca (Cali)
 Vaupés (Mitú)
 Vichada (Puerto Carreño)</tr></table>

Gradovi 
Popis gradova u Kolumbiji

Izvori

Eksterni linkovi 

 
Države u Južnoj Americi
Mali

Mali je država u zapadnoj Africi, bez izlaza na more. Graniči na zapadu sa Senegalom, na sjeverozapadu s Mauritanijom, na sjeveroistoku s Alžirom, na jugoistoku s Nigerom te na jugu s Burkinom Faso, Bjelokosnom Obalom, i Gvinejom. Sjeverni dio zemlje čini pustinja Sahara, a južnim, u kojem živi većina stanovništva, protječu velike istočnoafričke rijeke Niger i Senegal.

Povijest 
Od 10. do 18. stoljeća na području današnjeg Malija nastala su, jedno za drugim, tri velika trgovačka carstva: Gana, Mali i Songhai. Središte im je bio Timbuktu, centar prekosaharske trgovine i visokog obrazovanja.

U 1880-ima Mali su osvojili Francuzi i koloniju prozvali Francuski Sudan. U vrijeme stjecanja neovisnosti 1960. zemlja je sa Senegalom činila Malijsku Federaciju, koja je ubrzo razvrgnuta. Do 1991. Malijem su vladali jednostranački i vojni režimi, a te su godine održani prvi višestranački izbori. Godine 2002. došlo je do prve demokratske smjene vlasti kada je na predsjedničkim izborima neovisni kandidat Amadou Toumani Touré pobijedio kandidata dotada vladajuće stranke Malijskog saveza za demokraciju (ADEMA).

Geografija 
Reljef zemlje uglavnom je ravan ili brežuljkast. Na sjeveroistoku se izdiže masiv Iforas, nastavak alžirske visoravni Hoggar, a na jugozapadu dio gvinejske visoravni Fouta Djallon. Zemlja se dijeli na tri klimatsko-vegetacijske zone: Saharu na sjeveru, prijelazno područje sahel s vegetacijom otpornom na dugotrajnu sušu, te sudansku zonu na jugu, u kojoj je količina oborina veća, a biljni pokrov obilniji.

Regije 
Mali je podijeljen u osam regija i distrikt glavnog grada Bamakoa:
 Distrikt Bamakoa
 Gao
 Kayes
 Kidal
 Koulikoro
 Mopti
 Ségou
 Sikasso
 Tombouctou

Stanovništvo 
Najbrojnije etničke skupine su Mande (narodi Bambara, Malinke, Solinke i drugi, 50%), Peul (Fulani, 17%), voltski narodi (12%) i Songhai (6%). Jezik Bambara koristi se za međusobnu komunikaciju, a francuski uglavnom u urbanim sredinama.

Islam je religija 90% stanovništva. Oko 9% su pripadnici domaćih vjera (najviše među voltskim narodima, Malinkama i Bambarama).

Gospodarstvo 
Mali je siromašna, uglavnom poljoprivredna zemlja, s gospodarskom aktivnošću koncentriranom u navodnjenim područjima rijeke Niger. Oko 10% stanovništva su nomadski stočari, ostali se bave ratarstvom i ribarstvom. Izvozi se pamuk, a u porastu je vađenje zlata. BDP je za 2004. procijenjen na oko 900 USD po stanovniku, mjereno po PPP-u.

Gradovi 
 Popis gradova u Maliju

 
Države u Africi
Niger

Niger je država u zapadnoj Africi bez izlaza na more. Graniči na sjeverozapadu s Alžirom, na sjeveru s Libijom, na istoku s Čadom, na jugu s Nigerijom te na jugozapadu s Beninom i Burkinom Faso.

Geografija 
Dvije trećine državnog područja nalazi se u Sahari. Uski pojas na jugu uz nigerijsku granicu pripada prijelaznom Sahelu (arapski "obala pustinje"), a najjužniji dijelovi zemlje uz rijeku Niger područje su savane.

Reljef Nigera uglavnom je ravan ili brežuljkast, a planine se susreću samo na sjeveru i ogranak su alžirskog masiva Haggar, s najvišim vrhom Bagzane (2022 m).

Povijest 
Brojni arheološki nalazi i crteži u kamenu ukazuju na prisutnost čovjeka na prostoru Nigera od najstarijih vremena. Na prijelazu iz prvog u drugo tisućljeće poslije Krista na ovom su se području počele formirati države čije se bogatstvo temeljilo na prekosaharskoj trgovini. U 11. stoljeću gotovo su sve primile Islam. Europljani su došli u kontakt s ovim područjem u 19. stoljeću, a francuska je kolonizacija započela na prijelazu u 20. stoljeće. Niger je uključen u sastav Francuske zapadne Afrike i doživio je, slično drugim francuskim kolonijama u Africi, nagli rast broja stanovnika i komercijalizaciju poljoprivrede. Krajem 1950-ih dobio je široku samoupravu, a 1960. i neovisnost.

Prvi predsjednik Hamani Diori zbačen je u vojnom udaru 1974. kojeg je predvodio pukovnik Seyni Kountché, predsjednik do 1987. Godine 1993. održani su prvi slobodni izbori, ali je već 1996. uslijedio novi državni udar. Novim izborima 1999. Niger se vratio civilnoj vlasti. Od sedamesetih godina zemlja se suočava s povećanom učestalošću suša što dovodi do pada poljoprivredne proizvodnje i pojave gladi, a tijekom ranih devedesetih potresala ju je i pobuna Tuarega, nomadskih stanovnika Sahare.

Gospodarstvo 
Nigersko je gospodarstvo gotovo u potpunosti poljoprivredno. Velik dio stanovništva bavi se nekomercijalnom poljoprivredom, a izvozi se uglavnom stoka. Osim poljoprivrede, razvijeno je i rudarstvo (zalihe urana među najvećima su na svijetu). Poljoprivrednu proizvodnju ugrožavaju sve učestalije suše i pretvaranje plodnih područja u pustinju zbog intenzivne sječe. Prema nekim izvješćima u Nigeru je još uvijek prisutno neformalno ropstvo.

BDP je za 2004. procijenjen na 900 USD po stanovniku (mjereno po PPP-u).

Stanovništvo 
Najveća etnička skupina u Nigeru je narod Hausa koji živi i u susjednoj Nigeriji (56%), a slijede Djerma-Songhai (22%), prisutni i u Maliju. Ova su dva naroda sjedilačka, za razliku od nomadskih i polunomadskih Fulanija (8,5%) i Tuarega (8%). S povećanjem broja stanovnika i sve većom konkurencijom za prirodne resurse ove skupine sve češće dolaze u sukob. Vjera većine stanovnika je Islam oko 97%.

Dostupnost suvremene medicinske skrbi u Nigeru je slabija nego u susjednim afričkim zemljama s posljedičnom visokom smrtnošću djece u dobi od 1 do 4 godine. Ipak, zahvaljujući visokoj rodnosti stanovništvo je mlado (49% mlađih od 15 godina) i povećava se.

Gradovi 
 Popis gradova u Nigeru

 
Države u Africi
Čad

Čad je republika u centralnoj Africi. Sjeverni dio Čada se nalazi u Sahari.

Historija 
U srednjem vijeku je Čad bilo mjesto sastajanja islamskih trgovaca i lokalnih sahelskih plemena. 1891. zemlja postaje francuska kolonija. Čad dobiva nezavisnost 1960. godine.

1965. godine izbijaju neredi u muslimanskom, sjevernom dijelu zemlje, koji rezultiraju u građanski rat, koji traje sve do 1996., kada se usvaja ustav a predsjednik Idriss Déby biva ponovo izabran.

Geografija 
Čad nema pristup moru. Zemlja ima četiri klimatske zone: velika suva polja u centralnom Čadu, pustinja na severu, suva planinska oblast na severozapadu i tropske nizije na jugu. Nisko Čadsko jezero je drugo po veličini jezero u Africi i nalazi se na zapadu zemlje.

Susedna zemlja na severu Libija, na istoku se nalazi Sudan, na jugu Centralnoafrička Republika, a na zapadu Niger, Nigerija i Kamerun. Na granici sa Kamerunom se nalazi glavni grad Čada, N'Djamena.

Klima Čada je tropska i vlažna. Na severu je suva planinska oblast koja je pokrivena gustom šumom. Samo na jugu je suva i pustinjska. Sušni period je od oktobra do marta, kada duva vetar harmattan i vetar alnadir, severoistočnjak iz Sahare. Talasasta visoravan (600 do 800 m) pokriva najveći deo zemlje. Njome prolazi razvodnica slivova reke Shari (jezera Čad). Na severoistoku i severozapadu izdižu se masivi Bongo odnosno Karre. Na Karreu se nalazi i najviši vrh zemlje, Ngaoui, visok 1420 m. Reka Ubangi tvori velik deo granice i značajan je saobraćajni put za čadski izvoz (plovna je od glavnog grada).

Državne granice 
 87 km sa Nigerijom
 1.055 km sa Libijom
 1.094 km sa Kamerunom
 1.175 km sa Nigerom
 1.197 km sa Centralnoafričkom Republikom
 1.360 km sad Sudanom

Veći gradovi 
 N'Djamena
 Moundou
 Sarh

Ekonomija 
Ekonomija Čada je poljoprivredno bazirana, i nije razvijena. 80% stanovništva živi od privatne/minimalne poljoprivrede i stočarstva.

Eksport se sastoji uglavnom od pamuka, stoke i gummi arabicuma. Jedan konzorcijum je počeo 2000. godine da gradi naftna polja u južnom dijelu zemlje, pa se od 2004 godine vrši eksport nafte. Cijeni se da Čad ima rezerve od otprilike 100 milijardi litara nafte.

Stanovništvo 
Čad ima preko 200 etničkih grupa. Na sjeveru i istoku žive uglavnom muslimani koji cine 54% stanovnistva,pretezno Arapi,Vandala,Fulbe,Kotoko i drugi,na jugu kršćani oko34% ili animisti skoro12% uglavnom su to pripadnici plemena Sara. Pored francuskog i arapskog jezika, govori se oko 100 plemenskih jezika u zemlji. 
Prosječna životna dob je 48 godina. 48% stanovništva je pismeno.

Gradovi 
 Popis gradova u Čadu

 
Države u Africi
Teheranska konferencija

Teheranska konferencija je odrzana u Teheranu od 29. studenog do 1. prosinca 1943.godine i na njoj su se sastali Churchill, Staljin i Roosevelt tj. "velika trojica". 

Od bitnijih zakljucaka ove konferencije treba istaknuti prvenstveno odluku da se partizanima u Jugoslaviji pruzi potpuna podrska, kako vojna tako i politicka, putem slanja velikog broja vojnih komandosa u Jugoslaviju itd. Takoder je odluceno da ce se teziti obnovi nezavisnosti i opsegu nekadasnje Jugoslavije.

Ova konferencija je poremetila i planove izbjeglicke vlade Kraljevine Jugoslavije na celu sa Puricem u Londonu, koja je dotad i uzivala djelomicnu podrsku britanske vlade. Medutim, nakon Teheranske konferencije, britanska vlada je otkazala podrsku Drazi Mihajlovicu. Churchill je to nastojao rijesiti sa kompromisom sa Titom, trazeci da Tito prihvati odbjeglog jugoslovenskog kralja Petra II natrag u zemlju, a da ce Britanija zauzvrat otkazati suradnju sa Mihajlovicem. No medutim, Tito na ovaj kompromis nije pristao, a Mihajlovic je ipak izgubio podrsku.

Nakon ove konferencije doci ce do znacajnije suradnje i dopisivanja izmedu Tita i Churchilla, sto ce na koncu rezultirati time da ce pod britanskim pritiskom, predsjednik izbjeglicke vlade u Londonu - Puric biti smijenjen a na njegovo mjesto ce biti imenovan Ivan Šubašić, koji ce ostvariti djelomicno uspjesnu suradnju sa Titom i potpisati dva sporazuma Tito-Šubašić.

1943
Konferencije Drugog svjetskog rata
Saveznici i Drugi svetski rat u Jugoslaviji
Konferencija
Historija Irana
Tikar

Tikar je naziv za etničku skupinu čiji predstavnici žive u visoravnima sjeverozapadnog Kameruna.

Literatura 

 Fowler, Ian; Zeitlyn, David (1996). "Introductory Essay: the Grassfields and the Tikar". u: African Crossroads: intersections of history and anthropology in Cameroon. I. Fowler i D. Zeitlyn, ur. str. 1–16. Oxford: Berghahn.
 Jeffreys, M.D.W. "Who are the Tikar?". (1964). African Studies 23 br. 3/4: str. 141–153.
 Price, David. "Who are the Tikar now?". (1979). Paideuma 25: str. 89–98.
 Zeitlyn, David. (1996). "Eldridge Mohammadou on Tikar Origins". Journal of the Anthropological Society of Oxford (JASO) 26 br. 1: str. 99–104.

Vanjske veze 

 Tikarska umjetnost 

Nigersko-kongoanski narodi
Etničke grupe Kameruna