alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Odă

Oda (din limba greacă: aeidin înseamnă cântec) este o specie a poeziei lirice, alcătuită din strofe cu aceeași formă și cu aceeași structură metrică, în care se exprimă elogiul, entuziasmul sau admirația față de persoane, de fapte eroice, idealuri etc. În unele realizări, oda este înrudită cu imnul. La început, odele erau cântece ale corului din dramele grecești și erau executate cu acompaniament instrumental (de obicei la "liră", de unde și denumirea genului "liric"). Precursori ai odei sunt socotiți "Psalmii" lui David.

În versificație se folosesc strofele alceice (două versuri de unsprezece silabe, urmate de un vers de nouă silabe și unul de zece silabe), respectiv strofele sapphice (trei versuri endecasilabice cu un final adoneic). Această versificație clasică a variat în cursul timpului la diverși poeți.

Odele clasice

Odele în literatura modernă 

Forma modernă a odelor își are originea în Renaștere și în Baroc și s-a răspândit în întreaga Europă. Poetul francez Pierre de Ronsard a și realizat sebi ode în stilul lui Pindar și Horațiu, în Anglia sunt de menționat ca autori de ode poeții Edmund Spenser, Ben Johnson, Andrew Marvell și John Milton, mai târziu John Dryden și Alexander Pope. În special romanticii Percy Bysshe Shelley și John Keats au creat ode de un deosebit rafinament stilistic (Ode to the West Wind, Ode on a Grecian Urn). În Germania s-au remarcat în mod deosebit Friedrich Gottlieb Klopstock (Die Frühlingsfeier, An meine Freunde) și Friedrich Hölderlin. "Oda bucuriei" a lui Friedrich von Schiller, pe muzica finalului Simfoniei a IX-a de Ludwig van Beethoven a devenit imnul oficial al Uniunii Europene.   

Cea mai cunoscută odă în limba română este Odă în metru antic (sapphic) de Mihai Eminescu, cu treisprezece redactări consecutive, fiind în varianta originară o odă adresată lui Napoleon Bonaparte. Ultima variantă, cea mai frumoasă, este lipsită de orice referire la acesta.

Referințe și note

Specii literare
Genul liric
Listă de legende românești

Aceasta este o listă de legende românești.

Titluri de legende românești

A
Apa Bârsei (Dimitrie Bolintineanu)
Aprodul Purice

B
Baia
Barnovschi-domnul
Briar
Bârlad
Barza

C
Cea din urmă noapte a lui Mihai cel Mare
Cel din baltă
Codrul Cosminului
Copilul din casă
Cupa lui Ștefan
Cântecul gintei latine
Căpitanul de vânători

D
Dan, căpitan de plai
Daniel Sihastru
Detunata
Doamna lui Neagu
Domnul Mavrogheni
Dragoș-Vodă
Dulful de mare
Dumbrava Roșie (Vasile Alecsandri)
Dumbrava Roșie (Dimitrie Bolintineanu)

F
Fata de la Cozia
Fetele din apă
Fiaștrii

G
Grozea voinicul
Ghiocel

Î
Întoarcerea lui Mihai

L
Legenda ciocârliei
Legenda lăcrămioarelor
Legenda rândunicii
Legenda crivățului

M
Maria Putoianca
Mihai revenind de la Dunăre
Mihai scăpând stindardul
Mihai și călăul
Mircea cel Mare și solii
Mircea la bătaie
Miron Costin (Dimitrie Bolintineanu)
Monastirea Putna
Muma lui Ștefan cel Mare
Mânia lui Ștefan
Mureșul și Oltul

P
Petru Rareș
Preda Buzescu
Prier și fata iernii

S
Sorbul iezerelor (Sorbul mărilor)
Stânca Corbului- Alecu Russo

Ș
Ștefan la moarte
Știma apei

U

V
Vâlva Apelor

Z
Zăganul
Zăpada și ghiocelul

Note

Legături externe
Legende la Wikisursă (inclusiv românești)
 Legendele dacilor, Aurora Petan, Formula AS - anul 2009, numărul 859

Legende
Pastel

Pastelul este o creație lirică descriptivă, aparținând literaturii culte care, prin intermediul unui peisaj, transmite sentimentele eului liric contemplator. Modul de expunere folosit este descrierea. 
Într-un pastel, dominante sunt imaginile artistice, realizate prin figuri de stil, organizate într-o descriere de tip tablou.
Aceasta poate avea ca temă un anotimp, un colț de naturǎ, un moment al zilei, un aspect din viața micilor viețuitoare etc.

Termenul „pastel” provine din artele plastice. La origine acest termen desemna un creion colorat, moale, pentru desen, făcut din pigmenți pulverizați, amestecați cu talc și cu gumă arabică; termenul s-a extins, desemnând atât o tehnică artistică de pictură, cât și orice tablou sau desen executat cu acest fel de creioane. 

În literatură, preluat de poetul român Vasile Alecsandri, termenul a ajuns să desemneze o poezie cu conținut liric, în care se zugrăvește un tablou din natură. Vasile Alecsandri este considerat cel mai mare autor român de pasteluri. Exemple: „Sfârșit de toamnă”, „Iarna”, „Miezul iernii”, „Gerul”, „Viscolul”, „Dimineața”, „Noaptea”, „Malul Siretului”.

Pastelurile, bogate în imagini artistice (vizuale, olfactive și auditive) exprimă sentimentele poetului în mod direct, prin intermediul descrierii și al epitetelor, comparațiilor și al personificărilor. Autorul creionează un tablou al naturii având în prim-plan elementele ale naturii pe care le descrie.

Deoarece pastelul este o specie a genului liric, în el mai sunt prezente și elemente de prozodie, ritm și măsură.

Creatorul pastelului în literatura română este considerat Vasile Alecsandri. Toate pastelurile sale au fost publicate în revista „Convorbiri Literare”(1868-1869)

Pasteluri au mai scris: Ion Heliade Rădulescu, Mihai Eminescu, George Coșbuc, George Bacovia, George Topîrceanu, Ion Pillat, Lucian Blaga etc.

Trăsăturile pastelului

 Sunt prezentate trăsături caracteristice ale unui anotimp sau ale unei scene din natură
 Sunt exprimate, prin tabloul creat, sentimentele eului liric
 Se folosesc figuri de stil specifice descrierii: epitetul dublu, triplu, ornant, cromatic, precum și personificarea, comparația, metafora, repetiția, aliterația, enumerația, asonanța
 Modul de expunere utilizat este descrierea

Referințe și note

Specii literare
Genul liric
Poem în proză

Un poem în proză este un poem care are caracteristica de a nu se supune nici unei reguli structurale precise privind rima, numărul de silabe al fiecărui vers, ritmul etc. Cu toate acestea un poem în proză se recunoaște ușor prin forma sa elaborată: calitatea imaginilor, jocurile de sonorități, efectele rimelor îi dau o poeticitate imposibil de negat chiar dacă uneori folosește o limbă prozaică. El se distinge de proza poetică prin unitatea și lapidaritatea sa.

Bibliografie 

Poeme
Aubadă

Aubada este o poezie medievală franceză, care preamărea sosirea zorilor și se recita în zori ("a l' aube").

De asemenea, aubada este și o poezie de dragoste a poeților provensali exprimând durerea îndrăgostiților siliți să se despartă în zorii zilei. Un asemenea poem există în piesa lui William Shakespeare, Romeo și Julieta, când cele două personaje așteaptă sosirea zorilor.

Tot aubadă se numește și un cântec de dragoste cântat dimineața, spre deosebire de serenadă care se cânta seara.

Poetică
Limerick (poezie)

Limerick-ul este o poezie comică cu formă fixă având rimele în ordinea a-a-b-b-a. Metrul este foarte rigid: primul, al doilea și al cincilea vers sunt formate din trei picioare metrice, iar treilea și al patrulea din doua picioare metrice. Ritmul poate fi considerat un anapest, alcătuit din doua silabe scurte și apoi una lungă, opusul unui dactil. Primul vers se termină de obicei printr-un nume de persoană sau localitate. Un adevărat limerick trebuie să conțină un punct de atracție, fie acesta se poate întâlni în ultimul vers, fie rimele sunt siluite în mod intenționat, fie amândouă.

Denumirea poemului provine probabil de la orașul irlandez Limerick dar acest lucru nu a fost încă demonstrat.

Cel mai celebru autor de limerick-uri rămâne poetul irlandez Edward Lear cu volumul Cartea nonsensurilor.

Legături externe 
 Ce este limerick-ul?  

Poezie cu formă fixă
Tanka

Tanka este un stil de poezie japoneză cu formă fixă, anume cinci versuri cu numărul de silabe de 5-7-5 / 7-7, respectiv. Este foarte populară în literatura locală și în străinătate.

Prozodie
Partea care conține 5-7-5 se numește kami-no-ku („fraza superioară”) și 7-7 shimo-no-ku („fraza inferioară”).
Tanka e o formă de poezie mai veche decât haiku. În vremurile mai vechi era numită hanka („poem răsturnat”), pentru că era de fapt o adiționare plus concluzie la o chōka.

Istorie
În era Heian a existat un grup de poeți care se numeau cei mai buni șase autori de waka și un altul de treizeci și șase de poeți. Poeta contemporană Machi Tawara a încercat să dea o viață nouă acestei poezii.

La jumătatea erei Heian a apărut un joc nou. Cineva recita sau crea un kami-no-ku sau shimo-no-ku, și cerea celuilalt participant să alipească un alt vers. Acest tip de tanka, bazat pe principiul „brain storming”, a primit numele renga.

Referințe

Literatură japoneză
Termeni japonezi
Poezie cu formă fixă
Waka

Waka ( poem japonez), rar numit și Yamato-uta () este un gen tradițional de poeziei japoneză. A început să prindă formă de pe la mijlocul secolului al VI-lea d.H. 

Termenul waka (care înseamnă „poem japonez” în limba japoneză) a început să fie folosit mai ales începând cu era Heian, anterior fiind folosit termenul Yamato uta [„poezie/cântec a(l) teritoriului Yamato”].

Opusul termenului waka este kanshi („poem chinez”). Formele sunt variate și cuprinde mai multe stiluri diferite: în principal tanka (短歌, poem scurt) sau chōka (長歌, poem lung). 

Mai există și alte stiluri, bussokusekika, sedoka și katauta. Acestea au fost date uitării la începutul erei Heian, iar chōka a dispărut imediat după aceea. 

Începând cam cu sfârșitul secolului al VIII-lea, waka a devenit sinonim cu tanka.

Caracteristici ale genului waka sunt tendința sa lirică și restricțiile și tabuurile privitoare la subiectele ce puteau fi abordate și vocabularul ce putea fi folosit. Această din urmă caracteristică se datorează în parte originii religioase a cântecelor japoneze și a faptului că waka s-a dezvoltat în societatea aristocrată, care detesta tot ceea ce era vulgar sau grotesc. De aceea, waka avea reguli detaliate pentru imaginile și frazele ce putea fi folosite. Imaginația era limitată la reajustări subtile ale elementelor convenționale. 

Criticul și poetul japonez Masaoka Shiki a considerat că waka trebuie reînnoită și modernizată. Până atunci waka exista doar ca simplă waka sau uta („cântec”, „poem”). Termenul haiku a fost de asemenea inventat de el.

În mod tradițional waka nu are un concept similar cu vers, sau nici un fel de idee de rimă. În loc de versuri waka folosește  unitatea (連) și fraza (句).

Bibliografie
 Japan, an Illustrated Encyclopedia, Kodansha International, Tokyo, 1993, p. 1680-1681

Literatură japoneză
Termeni japonezi
Valeriu Cristea

Valeriu Cristea (n. 15 ianuarie 1937, Arad, d. 22 martie 1999, București) a fost un critic literar din România, dedicat deopotrivă literaturii autohtone și operei unor mari scriitori străini. 

A făcut școala primară la Galați, apoi la Cluj, unde absolvă Liceul George Barițiu. La insistențele familiei, se înscrie la Facultatea de Mecanică (1954), abandonând-o însă rapid, pentru a urma Filologia. Se transferă în 1956 la Universitatea București, dar în primăvara anului 1959, din cauza solidarizării cu un coleg exclus pe motive de dosar politic, este și el exmatriculat, într-o ședință publică. Muncește pe șantier ca muncitor necalificat și reușește să reia studiile universitare în decembrie 1960. Din cauza acestei întreruperi, va absolvi cu doi ani mai târziu decât promoția sa (în 1962). Debutează în același an cu o cronică publicată în Gazeta literară. Este, timp de un an, profesor în comuna Gruiu, județul Ilfov (1963-1964), după care va lucra ca redactor la Gazeta literară (transformată în România literară), timp de 26 de ani (a avut o rubrică permanentă până în 1990). După Revoluție devine redactor-șef al revistei Caiete critice (1990-1998) și face parte din comitetul director al revistei Literatorul (pe care a înființat -o împreună cu Eugen Simion și Marin Sorescu). Lucrează și ca redactor la Editura Cartea Românească (1992-1996), iar din 1998 la revista Creanga de aur, editată de Fundația Culturală Română.

Opere publicate 
 Tînărul Dostoievski (1971)
 Pe urmele lui Don Quijote (1974)
 Introducere în opera lui Ion Neculce (1974)
 Domeniul criticii (1975)
 Alianțe literare (1977)
 Spațiul în literatură (1979; ediția a II-a, 2003)
 Dicționarul personajelor lui Dostoievski, I-II (1983, 1995), tradus ulterior și în limba rusă
 Modestie și orgoliu (1984)
 Fereastra criticului (1987)
 După-amiaza de sîmbătă (1988; ediția a II-a, 1999; ediția a III-a, 2006)
 Despre Creangă (1989; ediția a II-a, 1994)
 A scrie, a citi (1992)
 Bagaje pentru paradis (1997) 
 Dicționarul personajelor lui Creangă (1999).

Premii și distincții 
 trei premii ale Uniunii Scriitorilor (1970, 1979, 1983)
 două ale Asociației Scriitorilor din București (1974, 1995)
 Premiul Bogdan Petriceicu Hasdeu al Academiei Române (1989), pentru volumul După-amiaza de sîmbătă.

Note

Legături externe 
 Nicolae Manolescu despre moartea lui Valeriu Cristea

Nașteri în 1937
Decese în 1999
Critici literari români
Absolvenți ai Facultății de Litere din București
Arădeni
Shakespeare îndrăgostit

Shakespeare îndrăgostit (engleză: Shakespeare in Love) este un film din 1998, în regia lui John Madden, cu Joseph Fiennes și Gwyneth Paltrow în rolurile principale. A primit mai multe premii Oscar, printre care Premiul Oscar pentru cel mai bun film, Premiul Oscar pentru cel mai bun scenariu original și Premiul Oscar pentru cea mai bună actriță.

Scenariul filmului e opera unui foarte cunoscut autor dramatic britanic contemporan, Tom Stoppard, născut în 1937 în Cehoslovacia, care a rescris în cheie postmodernă Hamlet, "Rozencrantz și Guildestern sunt morți".

Distribuție 

 Gwyneth Paltrow - Viola de Lesseps
 Joseph Fiennes - William Shakespeare
 Geoffrey Rush - Philip Henslowe
 Colin Firth - Lord Wessex
 Ben Affleck - Ned Alleyn
 Judi Dench - Queen Elizabeth I
 Simon Callow - Edmund Tilney
 Jim Carter - Ralph Bashford
 Martin Clunes - Richard Burbage
 Antony Sher - Dr. Moth
 Imelda Staunton - Nurse
 Tom Wilkinson - Hugh Fennyman
 Mark Williams - Wabash
 Daniel Brocklebank - Sam Gosse
 Nicholas Le Prevost - Sir Robert de Lesseps
 Jill Baker - Lady de Lesseps
 Patrick Barlow - Will Kempe
 Joe Roberts - John Webster
 Rupert Everett - Christopher "Kit" Marlowe
 John Inman - Lady Capulet in play
 Sandra Reinton - Rosaline
 Paul Bigley - Peter

Primire
Într-un sondaj din 1999 al Institutului Britanic de Film (British Film Institute - BFI) filmul a fost desemnat ca fiind al 49-lea cel mai bun dintr-o listă de 100 filme britanice.

Referințe și note

Legături externe

Vezi și 
 Listă de filme produse de Universal Pictures

Filme americane
Filme britanice
Filme din 1998
Filme premiate cu Oscar
Filme Universal Pictures
Filme Miramax Films
Filme despre actori
Filme cu acțiunea în Londra
Filme despre William Shakespeare
Filme regizate de John Madden
Poezie

Poezia (din grecescul "", poiesis, care are sensul de "facere" sau "creare") este o formă de artă în care limba este utilizată pentru calitățile sale estetice și evocative, pentru a completa sau a înlocui semnificația sa aparentă. Poezia poate fi scrisă independent, în forma unor poeme discrete, sau poate apărea în conjuncție cu alte arte, în opere dramatice în versuri, imnuri sau texte ale unor cântece.

Discuțiile pe tema poeziei au o istorie lungă. Aristotel este unul dintre primii filosofi care au încercat să definească poezia în tratatul Poetica, care pune accent pe utilizarea discursului în retorică, dramă, cântec și comedie. Încercările de mai târziu de a defini poezia au pus accentul pe trăsături cum ar fi repetiția sau rima și au accentuat estetica prin care poezia se distinge de proză. Începând de la mijlocul secolului XX, poezia a fost uneori definită  într-un sens larg, ca un act creativ fundamental care utilizează limba.

Evoluția poeziei 
   
 Antichitatea greco-latină: Aristotel, mimesis (formă de cunoaștere a lumii prin „imitația” realității);
 Clasicismul: respectarea unor reguli formale și de conținut, respectarea modelelor antichității;
 Romantismul: sentimentul, pasiunea, fantezia;
 Lirica modernă: simbolismul: concentrarea asupra eului și a muzicii interioare a versului;
 Secolul al XX-lea: poezia pură (formă a extazului mistic), poezia ermetică (Încifrarea mesajului), poezia obiectuală (lipsită de sens), poezia postmodernistă (ludicul, metatextul, banalizarea expresiei și a problematicii).

Subspecii ale genului liric 

 Aubadă
 Caligramă 
 Elegie  
 Epigramă
 Gazel
 Glosă
 Haiku
 Idilă
 Limericks
 Odă
 Pastel
 Pastorală
 Poem în proză 
 Rondel
 Rondou 
 Sonet
 Tanka
 Triolet 
 Waka

Termeni literari folosiți pentru descrierea limbajului poetic 

 Catren
 Distih (tautologic)
 Distih dualist
 Distih paradoxist
 Terțină
 Picior metric
 Iamb
 Troheu
 Dactil
 Anapest
 Vers alb
 Rimă

Curente literare în care se cultivă poezia 

 Clasicism
 Romantism
 Parnasianism
 Simbolism
 Crepuscularism
 Futurism
 Poporanism
 Dadaism
 Sămănătorism
 Expresionism
 Constructivism
 Integralism (curent literar)
 Suprarealism
 Gândirism
 Proletcultism/Realism socialist
 Lettrism
 Onirism
 Paradoxism/Neomodernism
 Textualism
 Postmodernism

Curente actuale:
 Fracturism
 Boierism
 Deprimism

Vezi și listele de poeți 
 Listă de poeți din literatura universală
 Lista poeților români

Note

Bibliografie suplimentară: 

 Chioaru, Dumitru. Poezia modernă și tradiția. În: Revista Transilvania, no. 11-12 (2021): 67-68. https://revistatransilvania.ro/wp-content/uploads/2021/12/Transilvania-11-12.2021-67-68.pdf

Legături externe 
Concurs lunar de proza si poezie
Literatura română avangardistă

Avangardismul este un curent de sinteză al modernismului, apărut la debutul secolului al XX-lea, care s-a manifestat simultan în artele plastice, literatură, teatru, balet și cinematografie. Este cunoscut și sub numele de avangarda clasică. În România i-a avut drept reprezentanți pe pictorul Victor Brauner, autorul manifestului Pictopoezii, pe Matiss Teutch, pe pictorul Marcel Iancu și pe scriitorii Sașa Pană, Ilarie Voronca, Ion Vinea. Revistele avangardei românești au fost colecționate de medicul și poetul Sașa Pană. Există două antologii, una îngrijită de Sașa Pană, cealaltă de Marin Mincu și un studiu al lui Ion Pop, Avangardismul poetic românesc. Printre revistele de avangardă au fost 75 H.P, Contimporanul și Integral.

Avangardă
Români
Hugo Ball

Hugo Ball (n. 22 februarie 1886, Pirmasens, Germania, d. 14 septembrie 1927, San Abbondio, Elveția) a fost un scriitor care a participat la fondarea curentului Dada din Zürich, reprezentat de Cabaretul Voltaire. S-a alăturat lui Max Reinhardt la Școala acestuia de Arte în 1910, fiind angajat ca regizor. 

Frecventează Café des Westens", cafenea ce devine locul său de întâlnire cu tinerii poeții ca : Johannes R. Becher, Georg Heym, Richard Huelsenbeck, Klabund, și alții. Regizor la teatrul din München în 1913 și colaborator la ziarul « Revoluția »( publicat de către F.S. Bachmair în 1913 ) împreună cu Seewald, J.R. Becher, Erich Mühsam. La puțin timp după izbucnirea războiului el și cu soția sa, Emmy Hennings, emigrează în Suedia. Amândoi s-au angajat imediat – Hugo ca pianist iar Emmy, a devenit cântăreață. 

În februarie 1916 el a fondat Cabaretul Voltaire în Zürich. I-a întâlnit pe Jean Arp, Marcel Iancu, Tristan Tzara și, mai târziu, pe Huelsenbeck și Serner. Intențiile sale față de Cabaretul Voltaire le-a precizat cu cuvintele: « Este necesar să clarific intențiile acestui cabaret. Ținta lui este de a aminti lumii că sunt oameni cu minți independente – dincolo de război și naționalism – care trăiesc pentru diferite idealuri. ». 

A compus poeme muzicale sau „versuri fără cuvinte”. În 1917 el a încetat să mai participe la mișcarea culturală dadaistă. A devenit redactor la ziarul Freie Zeitung în Berna. Mai târziu se va retrage și va locui în Ticino, unde a fost angajat tot ca scriitor.

Din perioada când colabora cu dadaismul i-a rămas o nuvelă nepublicată Tenderenda, der Phantast. Una dintre lucrările sale importante o constituie Die Flucht aus der Zeit"( « Zbor în afara timpului »).

În cultura română l-a influențat pe Nichifor Crainic prin scrierea sa asupra creștinismului bizantin și înfățișarea a trei autorități teologice răsăritene, Ioan Scărarul, Dionisie Areopagitul și Simeon Stâlpnicul.

Note

Scriitori germani din secolul al XX-lea
Dadaism
Nașteri în 1886
Nașteri pe 22 februarie
Decese în 1927
Decese pe 14 septembrie
Oameni din Renania-Palatinat
Iamb

Iambul este un picior de vers compus din două silabe, dintre care, în prozodia antică, prima este scurtă și a doua lungă, iar în prozodia modernă, prima este neaccentuată, iar cea de-a doua accentuată. Exemplu: „A fost o da-tă ca-n po-vești”.

Versificație
Troheu

Troheul este un picior metric de vers alcătuit dintr-o silabă lungă și una scurtă (în metrica poeziei antice) sau dintr-o silabă accentuată și una neaccentuată (în poezia modernă), ca de exemplu în "Doină, / doină / cântec / dulce". Ritmul rezultat din înlănțuirea cuvintelor cu accent pe prima silabă se numește trohaic.

Termenul "troheu" provine din limba franceză: trochée, care la rândul său provine din limba greacă trohaios, care înseamnă "alergător", pentru că ritmul trohaic este alert și dinamic, fiind întâlnit mai ales în poezia populară, și este potrivit pentru dans. 

Versificație
Anapest

Anapestul desemna în versificația greco-latină o unitate metrică formată din două silabe scurte urmate de una lungă, în metrica modernă desemnează orice unitate metrică alcătuită din două silabe neaccentuate urmate de una accentuată.

Versificație
Rimă

Rima reprezintă identitatea sunetelor la sfârșitul a două sau mai multe versuri, începând cu ultima vocală accentuată. Constă în a face să coincidă (fonic) silabele de la sfârșitul a două sau mai multe versuri. Această potrivire începe cu ultima vocală accentuată. Când rima este imperfectă, ea poarta numele de asonanță. În această situație, se potrivesc ultimele vocale ale versurilor și, aproximativ, consoanele. Considerată, în literatura cultă drept o licență poetică, în poezia populară, asonanța este foarte des întâlnită. Rimele sunt de mai multe tipuri: îmbrățișată, împerecheată, încrucișată, monorimă.

Tipuri de rimă 

 Rimă împerecheată - apare atunci când versurile rimează două câte două - primul cu al doilea, al treilea cu al patrulea ș.a.m.d.
(1-2, 3-4, 5-6, 7-8)
 Rimă încrucișată - apare atunci când primul vers al unui catren rimează cu al treilea, iar al doilea rimează cu al patrulea.
(1-3, 2-4, 5-7, 6-8)
 Rimă îmbrățișată - rimează primul vers cu al patrulea și al doilea cu al treilea. Este un tip de rimă mai rar folosit de poeți. Apare la primele două strofe din sonet.
(1-4, 2-3, 5-8, 6-7)
 Monorimă - constă într-o rimă ce apare succesiv la mai multe versuri și este specifică poeziei populare.
(1-2-3-4, 5-6-7-8)
 Rimă albă sau rimă variată - în poeziile contemporane.
(fără rimă)
 Rimă imperfectă - apare atunci când rimele alternează.
(1-2, 3-6, 4-5)

 Rima împerecheată 
 a
 a
 b
 b

 Rima încrucișată 
 a
 b
 a
 b

 Rima îmbrățișată 
 a
 b
 b
 a

 Monorima 
 a
a 
a 
 a

 Rima albă
 a
 b
 c
 d

Funcțiile rimei
metrică (parte componentă a metrului ce determină ritmul poetic);
eufonică (valoare sonoră, muzicală);
organizatorică (determină organizarea textului în strofe);
semantică (accentuează sensul versurilor);
estetică (sensibilizează receptorul).

Pentru mulți, rima este sinonimă cu poezia, fiindcă rima, combinată cu ritmul, este cea care da muzicalitate poeziei. Rima este cea care grupează versurile în strofe, indicând și sfârșitul versurilor. De cele mai multe ori, cuvântul rimă este și cel mai important din versul respectiv.

După silaba accentuată din rimă, aceasta poate fi simplă sau complexă. Rima simplă poate fi masculină, atunci când accentul cade pe ultima silabă, sau feminină, atunci când accentul pică pe penultima silabă.

Rimele mai pot fi clasificate după părțile de vorbire care rimează.
De exemplu în poezia „Lacul” de Mihai Eminescu:

„Lacul codrilor albastru
Nuferi galbeni îl încarcă
Tresărind în cercuri albe,
El cutremură o barcă.”

„Încarcă” este verb, iar „barcă” este substantiv. Rima se numește rară și evidențiază dinamismul tabloului descris.

Alt exemplu ar fi poezia „Iarna” de Vasile Alecsandri:

„Din văzduh cumplita iarnă cerne norii de zăpadă,/
Lungi troiene călătoare adunate-n cer grămadă;”

Substantivul „zăpadă” rimează cu adverbul „grămadă”. Această rimă sugerează un tablou static, dar expresiv.

Legături externe 
 
 
 Rimeaza.ro

Poetică
Dactil

Dactilul este un picior de vers format dintr-o silabă accentuată urmată de două silabe neaccentuate. În metrica greco-latină desemna un picior metric compus din trei silabe, prima lungă (accentuată) și celelalte două scurte (neaccentuate), având un caracter descendent. Poetul Mihai Eminescu îi amintește într-un vers celebru din Scrisoarea a II-a, "Iambii suitori, troheii, săltărețele dactile".

Versificație
Vers alb

Versul alb este un concept parțial sinonim cu versul liber, desemnând orice vers care nu se supune nici unui fel de restricții privind ritmul (sau piciorul metric) sau rima. Versul alb poate avea însă picior metric, fiind varianta mediană, intermediară dintre versul obișnuit și cel liber.

Diferențe
Versul este un rând dintr-o poezie, în organizarea căruia sunt respectate anumite reguli (rimă, ritm, măsură, cezură). În poezia tradițională apar aceleași finaluri de vers (rimele), aceleași picioare metrice, aceleași poziții ale accentelor, aceeași măsură metrică (versuri cu măsură egală).

În versul liber, rima, ritmul și măsura sunt aplicate după voie. Anticipat de Grigore Alexandrescu în fabulele sale, versul liber este cultivat de poeții simboliști, care contestă monotonia ritmică a poeziei tradiționale. Ceea ce urmăresc ei este renunțarea nu la ritmul în sine, ci la ritmul rezultat din aplicarea consecventă a unor formule metrice repetitive. Experiența simbolistă a versului liber a fost continuată de către poeți.

Versul alb este o rimă a poeziei care constă în faptul că nici un vers nu rimează în poezie. Iată un exemplu:
Roua dimineții
pe frunze
alunecă
lin.

Versul alb apare predominant în poezia modernistă și cea postmodernistă.

Versificație
Carrigaline

Carrigaline este un sat în Comitatul Cork, Irlanda, cu o populație de 12.000. Deși are atâți locuitori cât un oraș, statutul așezării rămâne cel de sat.

Legături externe
  Situl oficial 

Localități din Irlanda
Grifo

Grifo (n. 726– d. 753) a fost fiul ilegitim a lui Charles Martel, un conducător important a Francilor.

După moartea lui Charles Martel, pretendenții la tron erau Grifo și fii legitimi, Pippin al III-lea și Carloman. Grifo a fost însă prins și închis într-o mănăstire de frații săi.

Când scapă din mănăstire, în 747, primește sprijin din partea ducelui Odilo de Bavaria. Odilo moare însă anul următor, iar Grifo încearcă să devină el însuși conducător al Bavariei. Pippin, devenit între timp conducător al francilor, invadează Bavaria și îl instalează la conducere pe Tassilo al III-lea (fiul lui Odilo), sub suzeranitate francă. Grifo își continuă rebeliunea, însă moare în bătălia de la Saint-Jean de Maurienne, în 753.

Nașteri în 726
Decese în 753
Bavaria
Tombouctou

Tombouctou, câteodată cunoscut ca Timbuktu sau Timbuctu este un oraș din Mali, localizat  N de fluviul Niger, de care este legat prin canale. În istorie, a fost un punct important de comerț care conecta Africa negroidă cu Africa de nord musulmană. Astăzi, orașul este unul din cele șapte orașe sfinte musulmane. Centru administrativ (reședința regiunii omonime).

Date generale 
Poziționarea geografică a acesteia a făcut din oraș un punct de întâlnire natural pentru populațiile din Africa de vest și populațiile nomade barbare și popoarele arabe din nord. Lunga sa istorie ca un avanpost comercial care lega Africa de Vest cu berberii, arabii și comercianții evrei în întreaga Africa de Nord și, astfel, indirect, cu comercianți din Europa, a dat un statut ireal, și în Occident a fost mult timp o metaforă pentru locuri exotice sau ținuturi îndepărtate: "de aici până la Timbuktu".
Contribuția de lungă durată a Timbuktu pentru civilizația islamică și pentru lume este "bursa școlară". Timbuktu este considerat a fi avut una din primele universități din lume. Savanții locali și colecționarii din zonă oferă încă o colecție impresionantă de manuscrise arabe din acea perioadă. Până în secolul al XIV-lea, cărți importante au fost scrise și copiate în Timbuktu. Acesta este motivul pentru care a fost numit  "Atena din Africa ", "Roma Sudaneză ", "Mecca Saharei",  "Perla Neagră din Deșert".

Clima 
Tommbouctou este orașul cu cea mai ridicată temperatură medie anuală.
Vremea este caldă și uscată în mare parte din an cu foarte mult soare. Temperaturile medii maxime zilnice în cele mai calde luni ale anului - mai și iunie - depășesc 40 °C. Temperaturile sunt ceva mai răcoroase, deși încă foarte fierbinți, din iulie până în septembrie, când practic toate precipitații anuale cad în această perioadă. Numai în lunile de iarnă din decembrie și ianuarie temperaturile medii zilnice maxime sunt sub 32 °C.

Vezi și 
 Listă de superlative geografice

Bibliografie

Note

Legături externe 

 Saharan Archaeological Research Association  - Regizat de Douglas Post Park, și Peter Coutros de la Universitatea Yale.
 Leo Africanus, description of Timbuktu, 1526
 Shabeni's Description of Timbuktu
 "Trekking to Timbuktu", a National Endowment for the Humanities learning project for grades 6-8 
 Wonders of the African World
 The University of Sankore at Timbuktu
 The Timbuktu Libraries 
 List of publications on Timbuktu. Centre for Development and the Environment, University of Oslo 
 Saving Mali's written treasures

Orașe din Mali
CityRail

CityRail este numele dat la rețeaua de trenuri urbane în Sydney, Australia și împrejurimile sale. Deși este o rețea extensivă, CityRail este frecvent criticat pentru infrastructură veche, probleme cu punctualitatea, infracționalitatea și niveluri slabe de curățenie. Toată rețeaua, cu excepția liniei Hunter Valley, este electrificată.

Linii

Linii metropolitane

Linia City Circle
Linia East Hills și Airport
Linia South
Linia Bankstown
Linia Inner West
Linia Illawarra
Linia North Shore
Linia Western
Linia Northern
Linia Cumberland
Linia Olympic Park

Linii intercity

Liniile intercity servesc zonele în afara orașului Sydney.

Linia Blue Mountains
Linia Southern Highlands
Linia South Coast
Linia Blue Mountains
Linia Newcastle și Coasta Centrală
Linia Hunter Valley

Vezi și

Lista gărilor din Sydney
Căi ferate din Australia
Sydney
Vlad Voiculescu

Vlad Voiculescu (n. 1913, Târgu Jiu – d. 22 februarie 2001, București) a fost un medic neurolog român, membru titular al Academiei Române.

Născut în 1913 la Târgu Jiu, Vlad Voiculescu a urmat cursurile Facultății de Medicină din București și apoi - reprezentant al Școlii Române de Neurologie a lui Gheorghe Marinescu - a urcat toate treptele ierarhiei universitare devenind, în 1967, profesor la Clinica de Neurologie a Institutului de Medicină și Farmacie din București.

În paralel cu activitatea universitară a desfășurat activitate de cercetare la Institutul de Neurologie al Academiei Române, al cărui director a devenit în 1978, abordând teme interdisciplinare în domeniul epilepsiei, bolilor vasculare cerebrale, în studiul etiopatogeniei și diagnosticului hemoragiilor cerebrale, în bolile neuromusculare, precum și în problemele de bază ale neurofiziologiei. Rezultatele cercetărilor sale au fost publicate în peste 170 de lucrări, studii și articole, apărute în țară și străinătate.

A fost ales membru titular al Academiei Române în anul 1991.

Ca recunoaștere a valorii științifice a contribuțiilor sale, Vlad Voiculescu a fost ales membru în Royal Society of Medicine (Londra), Société Française de Neurologie, membru de onoare al Academiei de Științe Medicale din România.

Legături externe

 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – V

Medici români
Neurologi români
Membri titulari ai Academiei Române
Oameni din Târgu Jiu
Nașteri în 1913
Decese în 2001
Cairo

Cairo (în , Al-Qāhirah, însemnând „cea triumfătoare”, „cea învingătoare”; în coptă: ⲕⲁϩⲓⲣⲏ, transliterat Kahire) este capitala Egiptului cu o populație estimată între 16 și 20 de milioane de locuitori și o suprafață de 453 km2. Este al doilea cel mai mare oraș din Africa. Orașul este sediul Ligii Arabe. 

Deși tradițiile sale nu datează din antichitate, perioadă ale cărei vestigii sunt omniprezente în Egipt, cea mai mare metropolă a Africii și a Orientului Apropiat rămâne, de secole, centrul cultural, și nu numai, al lumii arabe. Piramidele din Giza, care, împreună cu orașul Cairo, formează un uriaș organism urban, exponatele din Muzeul Cairo și statuia lui Ramses din fața gării Centrale sunt puncte de atracție istorice importante pentru turiști. În schimb, moscheile, bazarele și zgârie-norii moderni de pe malul Nilului alcătuiesc lumea arabă contemporană.

Cairo nu a fost construit din întâmplare pe malul Nilului, locul pe care îl ocupă astăzi, la înălțimea insulelor Gezira și Roda, facilitează traversarea fără probleme a fluviului. Conducătorul arab Amr Ibn-el-As a cucerit cetatea bizantină ridicată aici în anul 642. Tabăra sa militară s-a transformat treptat în noua capitală a țării deja arabizate și a primit numele de Al-Fustat (vechiul Cairo). Cuceritorul a construit aici prima moschee din Egipt. În secolele care au urmat, autoritățile din Cairo, în frunte cu Dinastia Mamelucă și ayyubidă, au acordat o deosebită atenție dezvoltării și înfloririi orașului. Din secolul al XIV-lea, Cairo reprezintă un centru important al comerțului cu mirodenii.

Economie 
Industria este dezvoltată în special pe ramuri ca industria metalurgică, constructoare de mașini electrice (mijloace de transport), chimică (producție de cauciuc), alimentară (tutun) sau servicii (comerț, administrație, finanțe).

Producătorii de asamblare și de automobile ai lui Cairo 

 Arab American Vehicles
 Ghabbour Group
 MCV Corporate Group
 Mod Car
 Seoudi Group
 Speranza

Turism 

În Cairo există peste 500 de moschei. Cele mai notabile sunt Moscheea Al-Azhar, Moscheea Al-Rifai, Moscheea Sultanului Hassan precum și cea a lui Muhammad Ali (supranumită Moscheea de Alabastru) din citadelă.

Alte atracții turistice sunt orașul Cairo musulman cu Citadela sa, Cairo creștin cu bisericile copte, Muzeul Egiptean, care ascunde comorile lui Tutankamon, Piramidele din Giza aflate în apropiere sau localitatea Memphis.
Centrul vechi al orașului Cairo este înscris pe lista patrimoniului mondial UNESCO.

Clima

Personalități născute aici 
 Boutros Boutros-Ghali (1922 - 2016), Secretar General al Națiunilor Unite;
 Yasser Arafat (1929 - 2004), lider palestinian;
 Mohamed El Baradei (n. 1942), fost director al Agenției Internaționale pentru Energie Atomică, laureat al Premiului Nobel pentru Pace;
 Julian Fellowes (n. 1949), actor, dramaturg.

Referințe

Legături externe 

 Guvernul orașului Cairo 
  Looklex Encyclopaedia 
 Calatorie in Egipt - Cairo, 2 ianuarie 2011, Razvan Pascu, Descoperă - Travel
 Sub soarele Egiptului, 21 mai 2007, Marc Ulieriu, Descoperă
 Moscheile - embleme ale capitalei egiptene , 24 septembrie 2008, Revista Magazin

Orașe din Egipt
Capitale din Africa
Red Hat

Red Hat (expresie engleză cu traducerea Pălăria roșie), mai exact Red Hat Software, este o companie americană.
 
În martie 1993, Bob Young și-a părăsit slujba zilnică și s-a închis în dulapul soției sale, înființând firma ACC Corporation ce avea ca domeniu de activitate, printre altele, vânzarea de software liber și publicarea de știri din domeniu (newsletters): New York Unix și, mai târziu, Linux Journal. În acea perioadă Bob vindea deja distribuții de Linux, Yggdrasil, InfoMagic și, după acestea, Slackware Pro.

În 1994 Marc Ewing a produs pentru prima oară o distributie de Linux numită Red Hat Linux (legenda spune că numele îi vine de la primul lucru interesant pe care l-a zărit prin cameră atunci când căuta un nume: o pălărie roșie atârnată în cuier), apărută prin octombrie 1993 (numită de aceea și „ediția de Halloween”). 

În 1995 Bob Young se asociază cu Marc Ewing, cumpărându-i afacerea și transformându-și compania în Red Hat Software. Este lansat Red Hat Linux 2.0, care includea un sistem de gestiune a pachetelor de programe RPM - RedHat Package Manager, ușor de folosit, instalat și configurat chiar și de către începători.

Note

Legături externe 
 Site web oficial

Companii de software din Statele Unite
Aeroportul Internațional Imam Khomeini

Aeroportul Internațional Imam Khomeini (فرودگاه بین‌المللی امام خمینی în persană) este un aeroport în Teheran, Iran, 30 km de la centrul orașului. Aeroportul a fost construit să înlocuiască Aeroportul Internațional Mehrabad și a fost deschis în mai 2004. Aeroportul este numit după conducătorul Revoluției Islamice în 1979, Ruhollah Khomeini.

Note 

Aeroporturi din Iran
Giovanni Aldini

Giovanni Aldini () a fost un fizician italian.

A fost fratele contelui Antonio Aldini și nepotul lui Luigi Galvani. A devenit profesor de fizică la Bologna în 1796. Aldini a cercetat procesul de galvanizare.

Note 

Nașteri în 1762
Decese în 1834
Fizicieni italieni
Oameni de știință italieni din secolul al XVIII-lea
Oameni de știință italieni din secolul al XIX-lea
Leith

Leith este un oraș în Scoția, Regatul Unit, care este portul Edinburgului.

Orașe din Scoția
Instituto de Astrofísica de Canarias

Instituto de Astrofísica de Canarias () este un institut de astrofizică din Insulele Canare. Are sediul în orașul San Cristóbal de La Laguna (Tenerife).

Organizații astronomice
Tenerife
Mein Kampf

Mein Kampf (în ) este o carte scrisă de Adolf Hitler în două volume:
 Eine Abrechnung (O socoteală), publicată la 18 iulie 1925
 Die nationalsozialistische Bewegung (Mișcarea național-socialistă), publicată în 1926.
Volumul Eine Abrechnung este alcătuit din 12, iar Die nationalsozialistische Bewegung din 17 capitole.

Hitler a conceput cartea între anii 1923-24, când a fost deținut în închisoarea din Landsberg am Lech în Bavaria. Cartea a fost dactilografiată în închisoare de complicele său, Rudolf Hess.

Mein Kampf este o operă autobiografică, dar și o platformă program a nazismului, mai ales al doilea volum. Hitler descrie aici unele „soluții” la „problema evreiască”. Pentru naziștii și neonaziștii din al Doilea Război Mondial, Mein Kampf a reprezentat și încă mai reprezintă și azi bazele național-socialismului.

Multă vreme s-a crezut că Mein Kampf este singura carte scrisă de Hitler. Gerhard Weinberg, un istoric american, evreu născut la Hanovra și emigrat de copil din Germania nazistă în SUA, a descoperit în arhive, în 1958, și a făcut public un document de 324 pagini dactilografiate, dictat de Hitler în 1928, în care acesta își expunea viziunea asupra politicii externe. Weinberg este de părere că acest text va permite o mai bună înțelegere a cărții Mein Kampf și va ajuta la prevenirea nedreptăților în viitor.

Copyright
Timp de 70 de ani, până la 1 ianuarie 2016, drepturile de autor (copyrightul) asupra cărții au aparținut landului german Bavaria, care însă nu a republicat-o niciodată. În plus, a interzis și republicarea ei, atât în Germania cât și în străinătate. O excepție a fost copyrightul în Marea Britanie și în SUA.  Imediat după expirarea drepturilor de autor cartea a fost republicată în Germania de către institutul Institut für Zeitgeschichte, dar însoțită de comentarii științifice și istorice, inclusiv de dezvăluirea minciunilor din ea. Această acțiune este totuși foarte controversată.

Note

Bibliografie
Adolf Hitler, Lupta mea, traducere Iosua Calin, (Craiova, Editura Beladi, 1999)

Adolf Hitler
Memorialistică
Totul despre sex

Totul despre sex (Sex and the City) este un titlu care se poate referi la:
Totul despre sex, o carte și o rubrică de ziar scrise de Candace Bushnell.
Totul despre sex, un serial american, bazat pe cartea sus-menționată.  
Totul despre sex: Filmul, filmul ce continuă serialul.
Totul despre sex 2, continuarea filmului.
Universitatea Stanford

Universitatea Stanford (denumirea oficială în ) este o universitate privată din California, Statele Unite, fondată de Leland Stanford în memoria fiului său,  Leland Stanford Junior, care este astăzi considerată a fi una dintre cele mai prestigioase din lume. Universitatea Stanford se află pe locul doi în topul celor mai performante universități din lume, atât în studiile publicate în jurnalul Times Higher Education, cât și în topul publicat de Shanghai Jiao Tong University.

Deși numele complet și corect al universității este Leland Stanford Junior University, acesta este rar folosit, obișnuindu-se a se referi la această universitate ca Stanford University, sau, de multe ori, doar Stanford. Universitatea, ale cărui cursuri s-au deschis prima oară la 1 octombrie 1891, este situată în Stanford, California, la aproximativ 56 km sud-est de orașul San Francisco.

Informații generale 

Diviziunea administrativă Stanford este situată în apropierea orașului Palo Alto. Universitatea se află la aproximativ 60 de kilometri sud-est de San Francisco și 32 kilometri nord-vest de San Jose. 

Universitatea Stanford are aproximativ 6.700 de studenți înscriși la studii la nivel de licență și aproximativ 8.000 de studenți la studii de masterat și doctorat, respectiv aproximativ 1.700 de profesori, cercetători și lectori. 

Începând cu anul 1952, mai mult de 54 dintre angajații sau absolvenții universității Stanford au câștigat premiul Nobel, incluzând 19 membri actuali ai universității. Stanford este și universitatea cu mai mare număr de laureați ai  premiului Turing (numit și premiul Nobel în Informatică). Stanford este alma mater a 30 de miliardari, 17 astronauți , precum și una dintre principalele universități la care au studiat membrii  Congresului Statelor Unite. Studenții și absolvenții universității Stanford au fondat companii importante precum Google, Hewlett-Packerd, Nike, Sun Microsystems și Yahoo! și companiile fondate de absolvenții Stanford generează un venit mai mare de 2,7 trilioane de USD anual, echivalent cu a zecea cea mai mare putere economică a lumii. Stanford găzduiește de asemenea lucrările originale ale lui  Martin Luther King Jr.

Atleții universității Stanford au câștigat medalii în fiecare olimpiadă începând cu anul 1912, câștigând în total 244 de medalii, dintre care 129 de aur. La  Jocurile Olimpice de la Beijing  din 2008 Stanford a câștigat mai multe medalii decât oricare altă universitate din SUA. Judecând după numărul total de medalii câștigate, Stanford s-ar fi aflat pe locul 11 în lume, la egalitate cu Japonia.

Cursuri de vară 
Universitatea Stanford organizează în fiecare vară în lunile iunie și august cursul de microbiologie Hopkins Microbiology Course, care are loc în centrul de cercetare al vieții marine Hopkins Marine Station din Pacific Grove, California. La curs participă maxim 16 studenți doctoranzi sau studenți cu burse post-doctorale, selecționați din toată lumea. Cursul este finanțat de Universitatea Stanford.

Vezi și
Experimentul Stanford

Legături externe 

 Hopkins Microbiology Course
 Situl Universității Stanford
 Harta

Referințe și note
Eric Cartman

Eric Theodore Cartman, interpretat în engleză de către Trey Parker, este un personaj fictiv din serialul de desene animate South Park. Este unul dintre cele patru personaje principale, toți copii în vârstă de opt ani.

Cartman este prost crescut, egoist, aproape narcisist, temperamental, manipulator, neloial, laș, rasist, agresiv și sfidează pe toată lumea, chiar și pe cei care îl consideră prieten. Ceilalți copii îi răspund adesea cu aceeași monedă, tachinându-l pentru că este cel mai gras copil din școală. Cartman se leagă cel mai des de Kyle, singurul băiat evreu din oraș, iar glumele sale antisemite îl provoacă pe cel din urmă să sară la bătaie.

S-ar putea ca familia lui să fie vinovată pentru comportamentul său: mama sa este o regină porno hermafrodită (dar și o mamă foarte dulce în același timp), tatăl său este considerat până în sezonul 14 a fi mama sa, și toți ceilalți din familia Cartman par să aibă același tip de umor. În sezonul 14 Cartman află că de fapt tatăl său este și tatăl lui Scott Tenorman, un băiat pistruiat mai în vârstă. Cartman îi ucise părinții lui Scott Tenorman gătindu-i sub formă de chilly în sezonul 5. Chilly-ul a fost servit apoi chiar lui Scott Tenorman.

Cartman este de obicei cel ce provoacă probleme, nu numai între el și prietenii lui, dar și dezastre. În episodul "Two Days Before The Day After Tommorow", el, folosind o barcă cu motor furată, lovește din plin un baraj de castori, astfel provocând inundarea unui întreg oraș.

Aspect fizic 

Cartman poartă de obicei o haină roșie, pantaloni maro, mânuși galbene și o căciulă de culoare turcoaz cu un ciucure de culoare galbenă. El are părul castaniu și cum este supraponderal, corpul său este mai lat și capul său mai mare decât al celorlalți copii din show.

Legături externe 
 Eric Cartman  la Studiourile South Park
 Comunitatea South Park Romania

Personaje de desen animat
South Park
Kenny McCormick

Kenny McCormick, interpretat de Matt Stone, este un personaj fictiv din serialul de desene animate South Park. Este unul dintre personajele principale.

E faimos pentru faptul că moare în aproape toate episoadele. De asemenea e celebru pentru că nu apare niciodată fără gluga sa portocalie.

Familia lui Kenny este foarte săracă. Tatăl său este alcoolic și prietenul său Eric Cartman își bate adesea joc de el din acest motiv.

Moduri în care moare 
Kenny moare spontan. Înainte să te aștepți, îl calcă o mașină, este împușcat, etc.Înainte de sezonul cinci, Kenny murea aproape în fiecare episod, cu câteva excepții. În sezonul 5 episodul „Kenny Dies” marchează moartea lui permanentă pentru următoarele episoade, dar acesta apare în mod miraculos la viață și continuă să joace ca și rol principal. După moartea sa ultima frază spusă de către prietenii lui, Stan și, respectiv Kyle: „Oh my God, they killed Kenny! ...You bastards!” (în română „Dumnezeule ! L-au ucis pe Kenny ! ...Ticăloșilor !” - conform subtitrării televizate).

Legături externe 
 Kenny McCormick  la Studiourile South Park
 Comunitatea South Park Romania 

Personaje fictive
South Park
Kyle Broflovski

Kyle Broflovski (sau Broslofski, sau Brovlovski), interpretat de Matt Stone, este un personaj fictiv din serialul de desene animate South Park.

Kyle este singurul băiat evreu din oraș, motiv pentru care este luat peste picior de Eric Cartman. Are un frate adoptat mai mic, canadian, pe nume Ike. Mama sa, Sheila, este extrem de protectoare și sare adeseori calul încercând să-și țină băiatul departe de rele, de exemplu înjurături.

Kyle este foarte iute la mânie, și de aceea nu ezită să răspundă violent înțepăturilor antisemite ale lui Cartman; de altfel rivalitatea sa cu Cartman este una din principalele surse de acțiune și de umor ale serialului.

Fie el, fie Stan, anunță de fiecare dată moartea lui Kenny cu replica, ajunsă celebră, "Oh my God! They killed Kenny!", la care celălalt răspunde "You bastards!". Alături de Stan, Kyle preia ocazional rolul de "conștiință" a grupului, concluzionînd episoadele cu replica "azi am învățat ceva ...", urmată de morala pe care creatorii serialului doresc să o transmită publicului.

Legături externe 
 Comunitatea South Park Romania
 Kyle Broflovski  la Studiourile South Park

Personaje fictive
South Park
Stan Marsh

Stan Marsh, interpretat de Trey Parker, este un personaj fictiv din serialul de desene animate South Park.

Stan pare a fi cel mai normal dintre cei patru din gașcă. Este mai gânditor și tăcut și se ține departe de conflicte, în special atât de desele certuri între Cartman și Kyle. Este îndrăgostit de colega de clasă Wendy Testaburger, și vomită de fiecare dată când vorbește cu ea. Are o soră mai mare, Shelley, care îl bate și îl terorizează. Fie el, fie Kyle, anunță de fiecare dată moartea lui Kenny cu replica, ajunsă celebră, Oh my God! They killed Kenny!, la care celălalt răspunde You bastards!.

Stan preia cel mai adesea rolul de "conștiință" a grupului, concluzionând episoadele cu replica "azi am învățat ceva ...", urmată de morala pe care creatorii serialului doresc să o transmită publicului.

Legături externe 
 Stan Marsh  la Studiourile South Park
 Comunitatea South Park Romania 

Personaje fictive
South Park