alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Limba irlandeză

Limba irlandeză (în , cod ISO ga) este o limbă celtică. Câteodată, limba este cunoscută ca limba gaelică.

Limba irlandeză are statut de limbă oficială în Irlanda, dar numai o mică parte din populația acestei țări o vorbește ca limbă maternă, majoritatea vorbind engleza.

Imigranți vorbitori de limbă irlandeză se găsesc și în Statele Unite ale Americii, Canada, Australia, dar în toate aceste țări folosirea limbii este în declin în favoarea limbii engleze.

Note

Vezi și 
 Limbile celtice

Legături externe 
 Foras na Gaelige 
 Gramadach na Gaeilge (în germană)
 Gaeilge ar an Ghréasán

Limbi goidelice
Irlanda
Celtistică
Limba bretonă

Limba bretonă (în ) este o limba celtică vorbită în nordul Franței, în regiunea Bretania (Bretagne).

Vezi și 
 Limbile celtice
 Limba cornică

Legături externe 
 Skolius - geriadur ar skoliataer 

Limbi britonice
Celtistică
Limba galeză

Limba galeză (Cymraeg) este o limbă celtică vorbită în Țara Galilor, Regatul Unit și în alte țări unde este o minoritate galeză, incluzând Statele Unite ale Americii, Argentina și Australia. Galeza este limbă oficială în Țara Galilor și are în jur de 580 000 de vorbitori.

Statut 

În momentul actual, 20,5% din populația Țării Galilor vorbește limba galeză.

Mic dicționar de expresii 

Bună! = Helo!

Bună dimineața! = Bore da!

Bună ziua! = Prynhawn da!

Bună seara! = Noswaith dda!

Noapte bună! = Nos da!

La revedere! = Hwyl fawr!

Ce mai faci? = Sut wyt ti? (familial), Sut ydych chi? (formal)

Sunt bine, mulțumesc! = Iawn diolch!

Mă descurc = Dim yn ddrwg

Fericit = Hapus

Trist = Trist

Da = Ie

Nu = Na

Mulțumesc = Diolch

Mulțumesc frumos = Diolch yn fawr

Mă scuzați = Esgusodwch fi

Cum te numești? = Beth yw dy enw di? (familial), Beth yw'ch enw chi? (formal)

Numele meu este... = Fy enw i yw ...

Câți ani ai? = Beth yw dy oed di? (familial), Beth yw'ch oed chi? (formal)

Eu am ... ani = Rwy'n ... oed.

Sunt velș (galez)! = Rwy'n Gymro!

Sunt velșă (galeză)! = Rwy'n Gymraes!

Sunt din Țara Galilor = Rwy'n dod o Gymru!

Sunt Român = Rwy'n Romanwr!

Sunt Româncă = Rwy'n Romanwraig!

Eu vorbesc velșă (galeză) = Rwy'n siarad Gymraeg

Te iubesc = Rwy'n dy garu di

Te urăsc = Rwy'n dy gasáu di

Numere 
unu = un

doi = dau

trei = tri

patru = pedwar

cinci = pump

șase = chwech

șapte = saith

opt = wyth

nouă = naw

zece = deg

o sută = cant

o mie = mil

Vezi și 

 Limba irlandeză
 Limbi celtice

 
Celtistică
Eurosport

Eurosport este un canal sportiv de satelit și cablu din Europa deținut de Warner Bros. Discovery. Are mai multe ediții și coloane sonore, în diferite limbi cum ar fi engleză, franceză, germană, italiană, spaniolă, portugheză sau română.

Versiunea în limba română a fost lansată pe 29 noiembrie 1997. 

Eurosport difuzează tenis, ciclism, jocuri olimpice, un sezon de iarnă complet și toate competițiile de snooker din World Snooker Tour.

Istorie 

Acestă televiziune a fost lansată în 1989 ca un joint venture între European Broadcasting Union și Sky Television plc. Când Sky a fuzionat cu BSB s-au decis să se concentreze asupra canalului BSB The Sports Channel care a fost redenumit Sky Sports. Eurosport a fost închis în mai 1991 după ce concurenții de la Screensport au depus o plângere împotriva lor la European Economic Comission. Totuși, canalul a fost salvat când Grupul TF1 a înlocuit BskyB. În aceeași lună, canalul Eurosport a reînceput transmisia. Pe 1 martie 1993, canalul prin cablu și satelit Screensport a fuzionat cu Eurosport, al cărui proprietar a devenit grupul francez TF1, Canal + și Havas Images. Din ianuarie 2001 este complet deținut de TF1. Începând cu 22 iulie 2015, canalele Eurosport sunt deținute complet de trustul Discovery Communications.

Competiții

Jocurile Olimpice 

În iunie 2015 Eurosport a anunțat că a obținut drepturile pentru toată Europa (cu excepția Rusiei) pentru Jocurile Olimpice de iarnă și de vară, în perioada 2018 - 2024. În 2023, a anunțat prelungirea drepturilor pentru Jocurile Olimpice până la ediția din 2032 inclusiv.

Premier League 

Eurosport a transmis meciurile din Premier League în România și Ungaria pentru sezoanele 2007-08, 2008-09 și 2009-10 pe Eurosport 2. Ulterior, în 2013, Eurosport a redevenit deținătorul de drepturi Premier League pentru România. Cu această ocazie, a fost lansat canalul Eurosport Premier League care însă nu a fost inițial disponibil în toate rețelele. A avut aceeași grilă de programe cu Eurosport 1 International, doar că a transmis meciuri din Premier League când acestea erau live. Din august 2016, Eurosport România a lansat și o emisiune produsă la București și dedicată campionatului englez, Premier League Show. Eurosport România a deținut drepturile Premier League până în 2022.

Copa América 

În 2019, Eurosport 1 a difuzat Copa América, în exclusivitate pentru România.

Sporturi difuzate 
Eurosport ofera mai multe competiții sportive, printre care fotbal, tenis, ciclism, scrimă, sporturi cu motor, snooker, squash.

 Tenis
  - Australian Open
  - Turneul de tenis de la Roland Garros
  - Turneul de tenis de la Wimbledon
  - U.S. Open
 Circuitul ATP

 Sporturi cu motor
 Campionatul Mondial de Superbike
 Campionatul Britanic de Superbike
 Campionatul Mondial de Anduranță
 Cursa de 24 de ore de la Le Mans

 Ciclism
  - Turul Italiei
  - Turul Franței
  - Turul Spaniei
  - Turul României

 Snooker

 Sporturi de iarnă

Referințe

Legături externe 
 Situl Eurosport în România
 Situl pan-european Eurosport

Televiziuni în limba română
Televiziune de sport
Televiziuni din România
Constructivism

Constructivism este un termen care se poate referi la:
  Constructivism (matematică), teorie a demonstrațiilor matematice;
  Constructivism (artă), mișcare artistică din Rusia a anilor 1914 - 1918, atingând un apogeu în anii 1930;
 Constructivism (paradigmă a învățării), teorie care descrie cum are loc învățarea.

Constructivism poate însemna și:
 Modalitate de "achiziționare" folosită în lingvistică;
 Epistemologie constructivistă, viziune filozofică;
 Constructivismul în relațiile internaționale.
Plugin

Plugin (cuvânt englez compus care se pronunță ), numit și plug-in, add-in, addin, add-on, addon, extensie sau insert, este un tip de program care poate să se integreze într-un alt program (numit „de bază”) pentru a îndeplini funcții specifice. Exemple tipice de plugin sunt cele pentru afișarea formatelor grafice (de ex. SVG dacă browserul nu include implicit acest format), pentru a executa fișiere multimedia, pentru a cripta/decripta e-mailuri (de exemplu PGP), sau pentru a filtra imagini în programe grafice. Programul de bază (un browser, un client de poștă electronică ș.a.) setează un standard pentru schimbul de date cu programele plugin, permite accesul acestora la anumite date din programul de bază și execută cererile lor.

Mulți producători de software cu renume oferă dezvoltatorilor de programe API-uri (Application Programming Interface) pentru programe de tip plugin, pentru a mări utilitatea produsului de bază.

Etimologie 
Cuvântul plugin își are originea în verbul englez plug-in, care înseamnă a conecta / a insera. De aici și varianta de insert folosită în anumite programe de software în limba română (ca Windows sau Office).

Note 

Aplicații software
Termeni englezești
Radu Petrescu

Radu Petrescu () a fost un prozator român, membru al grupului de la Târgoviște. Este considerat unul dintre precursorii școlii postmoderniste  românești, precum și unul dintre cei mai mari autori români de jurnale.

Radu Petrescu face parte din așa-numita „Școală de la Târgoviște”, alături de Mircea Horia Simionescu, Costache Olăreanu și Tudor Țopa. A debutat în 1970 cu romanul Matei Iliescu, dar s-a consacrat postum, devenind un model pentru prozatorii tineri, pentru generația optzecistă.
 
A absolvit în 1951 Facultatea de Litere a Universității din București.

Diarist înfocat ca toți ceilalți membri ai școlii de la Târgoviște a ținut permanent un jurnal, încă din timpul liceului. Trei volume au fost deja publicate, Ocheanul întors, Părul Berenicei și A treia dimensiune, ultimul fiind publicat postum. Editura Humanitas a publicat varianta integrală a Catalogului mișcărilor mele zilnice.

Este considerat unul dintre precursorii școlii postmoderniste din România prin transformarea notațiilor de jurnal în fapte tipice oricărei proze ficționale. Romanul Matei Iliescu inserează numeroase pagini de jurnal, combinându-le exemplar cu discursul obiectiv.

Radu Petrescu a fost înmormântat la Mănăstirea Cernica.

Receptări postume 

Unii critici actuali (ca Ion Bogdan Lefter) s-au ocupat de recrearea unei imagini mai complete a lui Radu Petrescu, mizând pe valoarea sa incontestabilă de prozator de tip flaubertian.

Scrieri
Matei Iliescu, roman, (1970)
Proze, (1971)
O singură vârstă, (1975)
Ce se vede, (1979)
Ocheanul întors (1977)
Părul Berenicei (1982)
Meteorologia lecturii (1982)
A treia dimensiune (1984)
Catalogul mișcărilor mele zilnice (1999)
Ocheanul întors (Caiet jurnal, 1956), (2001)
Prizonier al provizoratului  (Jurnal 1957-1970), (2002)
Jurnal, ediție integrală (Editura Paralela 45, Pitești, 2014)

Note

Legături externe
Cronică despre jurnalul lui Radu Petrescu
Blog despre Radu Petrescu

Nașteri în 1927
Decese în 1982
Scriitori români
Absolvenți ai Facultății de Litere din București
Absolvenți ai Universității din București
Diariști români
Prozatori români
Romancieri români
Profesori români
Autori români
Geo Dumitrescu

Geo Dumitrescu (n. 17 mai 1920, București – d. 28 septembrie 2004) a fost un poet, traducător și scriitor român.

Biografie 
A urmat cursurile Facultății de Litere și Filosofie, impunându-se în lumea literară încă din primul an de studii. Debutează, în 1941, la doar douăzeci și unu de ani (cu placheta Aritmetică). Cinci ani mai târziu îi apare Libertatea de a trage cu pușca, conținând poeme scrise între anii 1940-1943. Publicat după încheierea războiului, volumul (care purta inițial titlul Pelagra) fusese scris în timpul acestuia, însă cenzura îi interzisese apariția. A fost și un talentat gazetar, profesiune căreia i s-a dedicat încă din tinerețe, când a fost redactor la ziarul „Timpul”, apoi la mai multe ziare și reviste literare, printre care Flacăra, „Almanahul literar” (Cluj), „Gazeta literară” (devenită „România literară”). A mai colaborat și la alte publicații, începând cu „Vremea”, „Curentul literar”, „Kalende”, „Revista Fundațiilor Regale”, „Viața românească” și continuând cu revistele „Contemporanul” și „Luceafărul”. Rubrica Atelier literar, susținută ani la rând, rămâne ca un model de orientare a debutanților, cu o generoasă exigență.

A îndeplinit funcția de director al Teatrului Național din Craiova în perioada 1946–1947.

A fost director al revistei „România literară”. Cronologic și estetic a umplut vidul poetic lăsat de moartea prematură la 21 de ani a lui Nicolae Labiș (1956) și l-a precedat pe Nichita Stănescu, care a debutat în volum cu "Sensul iubirii" la Editura Luceafărul în 1960.

Poeme 
 Aventuri lirice (1963)
 Nevoia de cercuri (1966) 
 Jurnal de campanie (1974)
 Africa de sub frunte (1978)
 Versuri (1981)
 Aș putea să arăt cum crește iarba (1989)
 Libertatea de a trage cu pușca și celelalte versuri (1994)
 Câinele de lângă pod (1997)
 Poezii, ediție completă și definitivă (2000)
 Biliard = Billard, ediție revăzută (2001)

Traduceri 
 A tălmăcit din poezia universală (franceză, africană, sud-americană, chineză ș.a.), după cum, singur sau în colaborare, a tradus numeroase romane și volume de proză.

Afilieri 
 Membru al Societății Scriitorilor din România
 Membru fondator al Uniunii Scriitorilor din România
 Membru corespondent al Academiei Române din anul 1993

Premii 
 A fost distins cu mai multe distincții, încununate cu Premiul „Omnia” al Uniunii Scriitorilor în anul 2000

Note

Referințe critice 
 Ion Bălu, Nostalgia absolutului, București, Editura Eminescu, 1981.

Legături externe 
 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – D
 Geo Dumitrescu, mereu cu noi, 1 octombrie 2004, Claudia Daboveanu, Jurnalul Național

Nașteri în 1920
Nașteri pe 17 mai
Decese în 2004
Decese pe 28 septembrie
Avangarda artistică românească
Autori români
Bucureșteni
Membri ai Uniunii Scriitorilor din România
Membri corespondenți ai Academiei Române
Poeți moderniști români
Poeți români din secolul al XX-lea
Poeți români din secolul al XXI-lea
Sburătorul
Scriitori români din secolul al XX-lea
Scriitori români din secolul al XXI-lea
Sincronism
Traducători români
Angela Marinescu

Angela Marinescu (născută Basaraba-Angela Marcovici) n. 8 iulie 1941, Arad) este o poetă română.

Biografie 

Numele Angela Marinescu este un pseudonim, precum și Basaraba Matei. Este fiica lui Marius Marcovici, funcționar superior la Prefectura orașului Arad, și a Mariei (n. Martiș), profesoară de educație fizică și campioană națională la schi și la înot. Mama poetei era de origine ceangăiască. Marius Marcovici descinde din familia lui Simion Marcovici, important intelectual al Banatului, la care a poposit în peregrinările sale Mihai Eminescu. Este mama criticului și publicistului Alexandru Matei. Angela Marinescu a făcut gimnastică la sol (era cea mai bună din Arad), înot și volei. O tuberculoză gravă i-a marcat tinerețea, mai exact între 15 și 26 de ani. S-a decis să studieze medicina, absolvind în final Facultatea de Psihologie de la Universitatea din București (1972). A debutat cu poeme în revista „Tribuna” de la Cluj, în 1965, iar editorial, în 1969, cu volumul Sânge albastru.

Volume 
 A publicat peste 15 volume de versuri. Cele mai recente sunt: Cocoșul s-a ascuns în tăietură (1996), Fugi postmoderne (2000), Îmi mănânc versurile (2003), Limbajul dispariției (2006), Întâmplări derizorii de sfârșit (2006) și Probleme personale (2009).
 A publicat un volum de eseuri, Satul în care mă plimbam rasă în cap, 1996, precum și un Jurnal scris în a treia parte a zilei, 2004.

 În bibliografia sa, pe lângă poezie, mai figurează și câteva antologii editate în țară sau în străinătate, în limbile engleză, germană, poloneză.

Este prezentă cu poezii în:
 Streiflicht – Eine Auswahl zeitgenössischer rumänischer Lyrik (81 rumänische Autoren), - "Lumina piezișă", antologie bilingvă cuprinzând 81 de autori români în traducerea lui Christian W. Schenk, Dionysos Verlag 1994, ISBN 3-9803871-1-9

Premii 
 A primit numeroase premii, printre care premiul Nichita Stănescu în 1990 și premiul Uniunii Scriitorilor din România în 2000.

 În luna septembrie 2006, în cadrul unei ceremonii ce a avut loc în sala Teatrului Dramatic din Botoșani, i-a fost decernat Premiul Național de Poezie „Mihai Eminescu” pentru Opera Omnia. Totodată, Consiliul Local a hotărât să-i acorde laureatei titlul de „Cetățean de onoare al municipiului Botoșani”.

 Premiul „Gheorghe Crăciun” pentru Opera Omnia, pe anul 2015, decernat de Observator cultural.
 Premiul special Scrisul sau Viața în 2022 la Gala Premiilor Sofia Nădejde pentru Literatură Scrisă de Femei

Distincții
 Ordinul național „Pentru Merit” în grad de Cavaler (1 decembrie 2000) „pentru realizări artistice remarcabile și pentru promovarea culturii, de Ziua Națională a României”

Note

Legături externe 
 Editura Cartea Românească 

Interviuri
 Angela Marinescu:„Am vrut să fiu mai degrabă violentă decât viscerală“, 20 aprilie 2010, Simona Chițan, Adevărul

Nașteri în 1941
Scriitori români în viață
Poeți români contemporani
Autori români
Scriitoare române
Arădeni
Români cunoscuți sub pseudonimele folosite
Poete române
Radu G. Țeposu

Radu G. Țeposu (n. 19 aprilie 1954, Șirnea, județul Brașov– d. 5 noiembrie 1999, Botoșani) a fost un critic literar, eseist și cronicar literar român, reprezentant al generației optzeciste.

Biografie
Radu G. Țeposu s-a născut în localitatea brăneană Șirnea, la 19 aprilie 1954. 

Pleacă din satul natal la Brașov, unde absolvă Liceul „Andrei Șaguna”. Între 1974–1978 urmează cursurile Facultății de Filologie la Universitatea Babeș-Bolyai din Cluj, secția română-spaniolă. După absolvire ocupă funcția de secretar general de redacție al reviste literare Echinox. 

Cu repartiție de profesor de limba și literatura română, a lucrat în satul Mârșa, din județul Giurgiu, în perioada 1978–1983, iar apoi, remarcat într-un mediu revuistic favorabil, a lucrat la revistele Flacăra, Viața studențească și Amfiteatru. 

După 1989, a devenit directorul revistei Cuvântul, conducând în aceeași perioadă și alte publicații din București și Baia Mare. 

 A făcut și gazetărie, deopotrivă culturală și politică, lucrând în redacțiile mai multor periodice.

Sfârșitul vieții
Radu G. Țeposu a murit într-un accident de mașină la vârsta de doar 45 de ani, la 5 noiembrie 1999.

Activitate literară
Țeposu se autodefinea drept un critic matur; a publicat peste 2.500 de articole literare, culturale, sociale, precum și trei volume de autor:
 Viața și opiniile personajelor (1983)
 Istoria tragică și grotescă a întunecatului deceniu literar nouă (1993)
 Suferințele tânărului Blecher (1996)

Note

Legături externe 
 Un ziarist de elita a intrat in eternitate, 8 noiembrie 1999, Evenimentul zilei

Nașteri în 1954
Nașteri pe 19 aprilie
Decese în 1999
Decese pe 5 noiembrie
Critici literari români
Eseiști români
Scriitori români din secolul al XX-lea
Generația optzecistă
Membri ai Uniunii Scriitorilor din România
Români din Transilvania
Decese datorate accidentelor de circulație
Macedonia (regiune)

Vezi și Imperiul Macedonean

Macedonia este o regiune în peninsula balcanică, majoritar aflată pe teritoriul actual al Greciei, Macedoniei de Nord și al Bulgariei, însă prezentă și în interiorul granițelor Serbiei, Albaniei și ale Kosovoului.
Serbia și Muntenegru

Serbia și Muntenegru a fost o uniune statală care a existat în sud-estul Europei, pe o parte a teritoriului fostei Republici Federative Iugoslavia, între 4 februarie 2003 și 3 iunie 2006. Capitala uniunii statale a fost Belgradul, fiind totodată capitala Serbiei, care avea (neoficial) o poziție hegemonică. Pe 21 mai 2006 populația Muntenegrului a decis cu 55,4% din voturi separarea de Serbia, uniunea încetând practic să mai existe pe 3 iunie, când Muntenegru și-a proclamat oficial independența.

Vezi și
Președintele Serbiei și Muntenegrului‎‎

Legături externe 

 
Iugoslavia
Limbile elfilor

Limbile elfilor sunt limbi artificiale folosite de elfi în lucrările literare din subspecia fanteziei. Puțini cititori știu că J. R. R. Tolkien, autorul romanului Stăpânul Inelelor era de fapt profesor de lingvistică la Oxford. Lui i se datorează de pildă prima traducere a poemului Beowulf din engleza veche în engleza modernă. Bun cunoscător al limbilor nordice din grupul limbilor scandinave, atât cele medievale cât și cele moderne, el a creat, pornind de la acestea, limba vorbită de elfi. Aceasta conține cel puțin două dialecte diferite. Cele mai complete sunt Quenya (High-elven) și Sindarin (Grey-elven). Din acestea au derivat mai multe limbi incomplete însă și de mai mică întindere.

Legături externe 
  Elvish.org

Elvish, Limba
Stăpânul Inelelor
Limba spargă

Limba spargă este o formă de expresie artistică, creată de poeta Nina Cassian. Din punct de vedere lingvistic nu este o limbă în adevăratul sens al cuvântului, ci este limba română în care o parte din substantive, verbe și adjective sunt înlocuite cu cuvinte inventate de poetă.

Într-un interviu, Nina Cassian a afirmat despre acest subiect următoarele: Limba „spargă” am inventat-o în 1946 (am pomenit doar de avangardismul meu, de propensiunea mea structurală spre „joc”). Ion Barbu mi-a interzis să includ acele „exerciții” în volumul meu de debut. Mult mai târziu le-am publicat în volumele Loto-Poeme (1972), în Jocuri de vacanță (1983), însumând până la ora asta, circa o duzină de „sparguri”, ba pe unul l-am tradus și în „sparga” engleză...

Exemplu

Poezia Sonet, publicată în volumul „Loto-Poeme” (1972), este una dintre cele în care Nina Cassian a folosit numeroase cuvinte din limba „spargă”.

Spargă, Limba
Pelagră

Pelagra este o boală cauzată de o dietă deficitară sau de incapacitatea organismului de a absorbi, fie niacina (una dintre vitaminele complexului B), fie triptofanul (un aminoacid esențial). Boala este întâlnită în anumite părți ale lumii, cu populații care consumă mari cantități de porumb și se caracterizează prin ulcerații eritematoase cutanate, diaree, modificări ale mucoaselor și uneori simptome de boli mentale (demență sau schizofrenie). Boala se poate produce și ca urmare a tulburărilor gastrointestinale sau a alcoolismului. Denumirea bolii provine de la "pelle"(piele) și "agra"(groasă). Pentru prevenirea bolii e indicată o dieta ce conține legume, ciuperci, pește, ouă și lapte, sau suplimente nutritive, cum ar fi de exemplu niacina, care poartă și denumirile de vitamină PP (factor pelagro-preventiv) și acid nicotinic.

Boli de piele
Boli carențiale
Onirism

Onirismul a fost un curent din literatură română din anii 1960, considerat a fi una din formele suprarealismului românesc din literatură.

Prezentare 
Având un program estetic coerent, grupul oniric s-a constituit în 1964 în jurul nucleului format din Dumitru Țepeneag și Leonid Dimov, scriitori care, frecventând cenaclul din jurul revistei literare Luceafărul, prezidat în acel moment de Eugen Barbu, i-au putut cunoaște mai întâi pe Virgil Mazilescu, Vintilă Ivănceanu și Iulian Neacșu, cărora li se vor alătura ulterior Daniel Turcea, Florin Gabrea, Emil Brumaru, Sorin Titel, Virgil Tănase, precum și alți scriitori români.

După ce Eugen Barbu e înlocuit la conducerea cenaclului de ex-avangardistul Miron Radu Paraschivescu, acesta obține acceptul editării unui supliment de versuri și proză al revistei craiovene Ramuri, (numit Povestea vorbei), pe care vrea să-l transforme într-o nouă revistă de avangardă care să-i unească pe vechii și pe noii onirici. În 1966 vor publica aici Vintilă Ivănceanu, Dumitru Țepeneag, Leonid Dimov și Virgil Mazilescu. Revista este interzisă rapid.  Din 1968, centrul atenției oniricilor se mută spre revista Luceafărul, unde, pe lângă scriitorii sus menționați, vor mai publica Emil Brumaru, Florin Gabrea, Sorin Titel, Daniel Turcea ș.a., iar Dumitru Țepeneag și Leonid Dimov își vor preciza și poziția teoretică.

Cu vagi rădăcini în literatura onirică universală, în special în zona romantismului german, considerat de alți critici un curent înrudit cu suprarealismul, dar și destul de apropiat de noul roman francez, grupul a fost repede interzis de cenzură. 
Dumitru Țepeneag a fost silit sà se exileze la Paris. Au rămas foarte multe texte teoretice, adunate în volum recent de Corin Braga, un continuator al esteticii onirismului, care se prelungește până în postmodernism prin operele lui Mircea Cărtărescu.

Au rămas de la onirici volumele Lungul drum al prizonierului, romanul parabolă kafkiană al lui Sorin Titel, povestirile lui Dumitru Țepeneag, precum și primele sale romane Zadarnică e arta fugii, Nunțile necesare, sau Cartea de vise și practic toate poemele lui Leonid Dimov. Nu trebuie uitată nici proza lui Vintilă Ivănceanu, Florin Gabrea și Virgil Tànase.

Despre onirism 
Dumitru Țepeneag, „În căutarea unei definiții” (1968):

Gabriel Dimisianu în articolul Onirismul subversiv, „România literară”, nr. 10/ 1992, p. 4)
.

Bibliografie 
 Leonid Dimov, Dumitru Țepeneag, Momentul oniric, antologie îngrijită de Corin Braga, București, Editura Cartea Românească, 1997[]
 Leonid Dimov, Dumitru Țepeneag, Onirismul estetic, antologie de texte teoretice, interpretări critice și prefață de Marian Victor Buciu, București, Editura Curtea Veche, 2007
• Alina Ioana Bako, «Dinamica imaginarului poetic.Grupul oniric românesc», Cluj, Editura Eikon, 2012

• Alina Ioana Bako, «Voies et voix de l'imaginaire roumain: Le groupe des poètes oniriques»,Editions universitaires europeennes EUE, 2012

• Luminița Corneanu, Leonid Dimov. Un oniric în Turnul Babel, București, Editura Cartea Românească, 2014

Legături externe 

 O scurtă istorie bine detaliată a onirismului 

Fondări în 1964
 
Mișcări și genuri artistice
Kobo Abe

Kobo Abe (安部公房 Abe Kōbō, n. 7 martie 1924 — d. 22 ianuarie 1993) a fost pseudonim al lui Kimifusa Abe, a fost un scriitor japonez, fotograf și inventator.

Numele său este romanizat ca Kobo Abe.

Biografie 
S-a născut în Tokio, a crescut în Manciuria și a absolvit Facultatea de medicină a Universității Imperiale din Tokyo în 1948, i s-a acordat diploma cu condiția să nu practice niciodată această profesie.
 
A publicat primul său roman în 1948 și a lucrat ca un autor de piese de teatru de avangardă, romancier și dramaturg, dar recunoașterea internațională a sosit abia după publicarea în 1960 a romanului Femeia nisipurilor (Suna no onna).

Kobo Abe a colaborat cu regizorul japonez Hiroshi Teshigahara, pe la mijlocul anilor 1960, la adaptarea pentru ecran a romanelor sale: Groapa, Femeia nisipurilor, Chip străin sau Harta ruinată. Explorările la limita dintre suprarealism și coșmar ale individului în societatea contemporană i-au determinat pe critici să-l compare pe Abe cu Franz Kafka, iar faima sa a depășit granițele țării sale, Japonia, mai ales după ce filmul Femeia nisipurilor a avut succes la Festivalul de Film de la Cannes. A fost membru al Partidului Comunist Japonez, ca majoritatea scriitorilor tineri ai epocii sale, dar a fost exclus din partid în 1960.

A condus o trupă de teatru și a scris piese care pot fi comparate cu creațiile similare din cadrul curentului european al teatrul absurdului. În ultimii săi ani de viață, Abe a scris într-o izolare totală în munții Hakone, la sud vest de capitala Japoniei, Tokio.

A murit în anul 1993 după ce a terminat de scris ultimul său roman, Caietele cangurului.

Listă de cărți în limba română 

 Inter Ice Age 4
 Femeia nisipurilor,(Suna no onna), traducere în limba română de Magdalena Levandovski-Popa. 
 Chip străin, (Tanin no Kao), traducere în limba română de Angela Hondru.
 Harta arsă, (Moyetsukita chizu), traducere în limba română de Angela Hondru.
 Bărbatul-cutie, (Hakootoko), traducere în limba română de Angela Hondru.
 Caietele cangurului, (Kangarou notebook)
 Arca florii de cireș,
 Rendevous secret,(Mikkai)
 Trei piese de teatru,
 Prieteni (piesa de teatru),(Tomodachi'')

Note, referințe

Legături externe 

 
 
 
 
 Abe Kobo at ibiblio.org
 
 
 
 Kōbō Abe's grave

 
Nașteri în 1924
Nașteri pe 7 martie
Decese în 1993
Decese pe 22 ianuarie
Scriitori ai realismului magic
Scriitori japonezi
Scriitori de literatură științifico-fantastică
Bedros Horasangian

Bedros Horasangian (n. 18 noiembrie 1947,  București) este un scriitor și eseist român de origine armeană, prozator al generației literare '80.

Biografie
Fiul lui Ovanes Horasangian, inginer, și al Nadiei Horasangian. 
Este căsătorit, fără copii. Utilizează mai multe pseudonime. În prezent deține rubrica de cronică muzicală în revista Observator cultural, semnată cu pseudonimul Florin Baiculescu. După absolvirea Liceului „Spiru Haret” (1965), urmează Facultatea de Echipament Tehnic a Institului Politehnic din București (1965-1970). Începe să lucreze ca inginer, dar renunță pentru a se dedica scrisului. Colaborează la revistele România literară, Tribuna, Viața românească, Observator cultural.  A fost
atașat cultural la Ambasada României în Grecia (1997-2000) și 
director al Centrului Cultural Român din New York (2002-2004). 
Debutul literar în 1984 cu două volume de povestiri: Curcubeul de la miezul nopții și Închiderea ediției.

Volume publicate

Povestiri
 Curcubeul de la miezul noptii, povestiri, 1984
 Închiderea ediției, povestiri, 1984
 Parcul Ioanid, povestiri, 1986
 Portocala de adio, povestiri, 1989
 Miss Perfumado și alte femei, Editura Leda, București, 2009

Romane
 Sala de așteptare roman, București, 1987
 În larg, roman, București, 1989
 Misteriosul om în negru sau Ora melomanului. Roman în foarte multe părți, 1992
 Zăpada mieilor, roman, 1996
 Obsesia-Cine l-a ucis pe Olof Palme, roman, Bucuresti, 2002

Varia
 Enciclopedia armenilor, Bucuresti, 1994
 Bonjour, popor!, Bucuresti,1995
 Integrarea europeana, poezii, Bucuresti,1997

Note 

Prozatori români
Armeni din România
Izoglosă

În lingvistică, o izoglosă (sau isoglosă; din cuvintele grecești ίσος isos, egal, și γλῶσσα glossa, limbă) este o linie trasată pe o hartă pentru a indica limitele ariei de răspîndire a unei particularități lingvistice. În general izoglosele separă aspecte comparabile din limbi înrudite, dialecte sau graiuri, ca de exemplu:

 moduri diferite de pronunțare a unui anumit sunet de origine comună; în acest caz izoglosa se numește izofonă;
 sensuri diferite ale unui cuvînt sau, invers, cuvinte diferite pentru același sens; în acest din urmă caz izoglosa se numește izolexă;
 variante ale unei construcții sintactice;
 moduri distincte de flexionare a unui cuvînt.

Izoglosele care corespund unor fenomene diferite (corelate sau nu) se pot grupa uneori în fascicule de izoglose; acestea pot reprezenta limitele între două dialecte. În acest caz adesea una dintre izoglose este selectată ca fiind reprezentativă pentru distingerea dialectelor implicate.

Exemple

Iată cîteva din cele mai cunoscute izoglose:

 Izoglosa centum-satem împarte limbile indo-europene în două mari grupe în funcție de evoluția consoanelor dorsale din limba proto-indo-europeană. Denumirea provine de la cuvîntul sută în limba latină (centum, unde primul sunet se pronunță ) și în limba avestană (satəm). Izoglosa împarte Eurasia cu o line aproximativ pe direcția nord-sud; la vest se situează limbile centum: italice, celtice, germanice, limba greacă și altele care au dispărut, iar la vest limbile satem: indo-iraniene, baltice, slave, albaneza, armeana și probabil limbile tracă și dacă, despre care însă nu se știu suficiente detalii.

 Linia La Spezia-Rimini (sau linia Massa-Senigallia) este o izoglosă care separă dialectele limbii italiene -- și prin extensie toate limbile romanice -- în două grupe, după modul de formare a pluralului substantivelor. Această linie, orientată est-vest, trece printre orașele Bologna și Florența; regiunile de la sud de izoglosă, inclusiv limbile romanice de est (printre care și limba română), formează pluralul prin alternanțe vocalice, în timp ce în zonele de la nord de izoglosă și din vestul Europei pluralul se formează cu sufixul s.

 Linia Benrath (sau linia maken-machen) este un fascicul de izoglose în arealul limbii germane, care distinge dialectele germanei înalte (Hochdeutsch) de celelalte dialecte. Această linie trece aproximativ prin Benrath (aparținînd de Düsseldorf) în vest și zona orașelor Magdeburg și Berlin în est. Izoglosa reprezentativă a fasciculului este distincța maken-machen (a face) apărută în urma unui proces de tranziție consonantică de la k la ch între secolele al III-lea și al IX-lea, proces care a afectat numai dialectele de la sud de linia Benrath.

Galerie

Note 

Dialectologie
 
Lingvistică
Deceniu

Prin deceniu (latină decem = zece și annus = an) se înțelege o perioadă de timp ce cuprinde 10 (zece) ani consecutivi. Cuvântul este de origine latină, dar adaptat limbii române; dece înseamnă zece în limba latină. Există o categorie de cuvinte derivate din originalul dece ce folosesc cuvântul originar dece, sau derivate ale acestuia, precum deci sau deca, sub formă de prefixe. Unele dintre ele sunt: decembrie, decemviri, decemvirat, decimare, decigram, decametru, etc.

Zece decenii succesive formează un secol.

Utilizare 

Termenul de deceniu se referă la orice succesiune de zece ani, fără a fi legată de o dată calendaristică. Uzual deceniul este legat de un eveniment care definește îhceputul acestuia (de exxeplu primul exemplu după cucerirea independenței), sfârșitul lui (de exemplu, ulimul deceniu dih viața unei persoane) sau care caracterizează perioada respectivă (de exemplu, deceniul cel mai productiv). 

Îh prezehtarea vieții unor persoane, deceniile încep cu ziua de naștere a persoanei respective, primul deceniu durând până la împlinirea vârstei de 10 ani, după care începe deceniul al doilea care durează păhă la împlinirea vârstei de 20 de ani si așa mai departe.

Deceniile legate de date calendaristice 
În limbajul comun, se întâlnește des expresia „anii nnnn”, de exemplu „anii 1920”<ref>Alexandru Stan, [https://www.mediafax.ro/cultura-media/cum-aratau-marile-orase-in-anii-1920-acum-in-imagini-color-si-la-rezolutie-4k-21409611 Cum arătau marile orașe în anii 1920, acum în imagini color și la rezoluție 4k], mediafax.ro, 13 decembrie 2022, accesat 2023-03-23</ref>, „anii 1960”, uneori folosite expres ca decenii care încep într-un an terminat în 0, însă aceste intervale nu se suprapun cu expresiile „primul deceniu al secolului al XX-lea” (care este intervalul 1901–1910), sau a altor expresii de tip „deceniu”, care pot începe sau nu cu un an terminat în „1”.

Pe Wikipedia expresiile „anii” au fost categorisite în categoria decenii, care corespund unui sondaj din SUA și nu se suprapun cu deceniile numerotate ale secolelor. Situația este prezentată în următorul tabel.

 Sondajul din SUA 
În 2 decembrie 2019 YouGov a realizat un sondaj prin care a întrebat 13 582 de adulți din Statele Unite: „Când credeți că va începe și va încheia următorul deceniu?” Rezultatele au arătat că 64 % au răspuns că „următorul deceniu” va începe la 1 ianuarie 2020 și se va încheia la 31 decembrie 2029 (metoda 0-to-9), 17 % au răspuns că „următorul deceniu” va începe la 1 ianuarie 2021 și se va încheia la 31 decembrie 2030 (metoda 1-la-0''), iar 19 % au răspuns că nu știu.

Note

Vezi și 
 Secundă
 Minut
 Oră
 Zi
 Decadă
 Secol
 Mileniu
 Listă de decenii
Brazil (film)

Brazil este un film SF fantastic comedie neagră britanic regizat de Terry Gilliam și apărut în 1985.

Prezentare 

Într-o lume birocratică până la coșmar, unde oamenii devin paranoici, iar moartea unei muște poate provoca condamnarea la închisoare și tortură a unui om nevinovat, unde Franz Kafka se întâlnește cu George Orwell, singura cale de scăpare este visul și dragostea. Viața lui Sam Lowry, angajat credincios al Ministerului Informației, basculează când se întâlnește cu fata la care visează în fiecare noapte.

Fișă tehnică 

 Regia : Terry Gilliam
 Scenariul : Charles McKeown, Tom Stoppard și Terry Gilliam
 Muzica : Michael Kamen
 Fotografia : Roger Pratt
 Decorurile : Norman Garwood
 Costumele : James Acheson
 Montajul : Julian Doyle

 Titlu original : Brazil
 Durata : 94, 131 sau 142 de minute, după versiune
 Formatul : Technicolor - 1,85:1
 Genurile : science-fiction, comedie, dramă, fantastic

Distribuție 

 Jonathan Pryce este Sam Lowry
 Kim Greist este Jill Layton
 Michael Palin este Jack Lint
 Robert De Niro este Archibald "Harry" Tuttle
 Katherine Helmond este Dna. Ida Lowry
 Bob Hoskins este Spoor
 Ian Holm este Dl. Kurtzmann
 Derrick O'Connor este Dowser
 Jim Broadbent este Dr. Louis Jaffe
 Ian Richardson este Dl. Warrenn
 Peter Vaughan este Dl. Helpmann
 Brian Miller este Dl. Archibald Buttle
 Barbara Hicks este Dna. Alma Terrain

 Charles McKeown este Harvey Lime
 Kathryn Pogson este Shirley Terrain
 Bryan Pringle este Spiro (chelner)
 Sheila Reid este Dna. Veronica Buttle
 Derek Deadman este Bill (Departamentul lucrărilor, repară plafonul lui Buttle)
 Nigel Planer este Charlie (Departamentul lucrărilor, repară plafonul lui Buttle)
 Gorden Kaye este M.O.I. Lobby Porter
 Jack Purvis este Dr. Chapman
 Elizabeth Spender este Alison/'Barbara' Lint
 Myrtle Devenish este Dactilograf în biroul lui Jack 
 Roger Ashton-Griffiths este preotul
 Holly Gilliam este Holly Lint
 Terry Gilliam (cameo) este fumătorul de la Turnurile Shang-ri

Primire
Într-un sondaj din 1999 al Institutului Britanic de Film (British Film Institute - BFI) filmul a fost desemnat ca fiind al 54-lea cel mai bun dintr-o listă de 100 filme britanice.

Premii și nominalizări

Premiul Oscar 
 Premiul Oscar pentru cea mai bună regie artistică - Norman Garwood , Maggie Gray (nominalizat, 1986)
 Premiul Oscar pentru cel mai bun scenariu original - Terry Gilliam , Tom Stoppard , Charles McKeown (nominalizat, 1986)

Premiul BAFTA 
 BAFTA pentru production design - Norman Garwood (câștigat, 1986)
 BAFTA pentru cele mai bune efecte speciale vizuale - George Gibbs , Richard Conway (câștigat, 1986)

Vezi și 
 Listă de filme produse de Universal Picture
 Lista Time cu cele mai bune 100 de filme din toate timpurile

Referințe și note

Legături externe 
 

Filme britanice
Filme SF din anii 1980
Filme din 1985
Filme cu acțiunea în viitor
Filme Universal Pictures
Filme 20th Century Fox
Filme regizate de Terry Gilliam
Filme fantastice din anii 1980
Filme de comedie
Filme în limba engleză
Coloane sonore de Michael Kamen
Microsoft Word

Microsoft Word este un procesor de text, parte a suitei (pachetului) Microsoft Office. Numele întreg este Microsoft Office Word deși popular se numește Microsoft Word, MS Word sau doar Word in unele cazuri. Prima lui versiune datează din 1983 fiind inițial disponibil sub numele de Multi-Tool Word pentru Xenix systems., doar pentru MS-DOS (ultima versiune MS-DOS fiind 6 în 1993). În 1985, Microsoft Word a fost lansat și pe (atunci noua) platformă Apple Macintosh, iar în 1989 pentru Windows, Microsoft continuând să suporte ambele platforme până astăzi. În 1992-1993, Microsoft a oferit și o versiune de Word pentru sisteme Unix (mai precis distribuția SCO), ofertă care însă a fost de foarte scurtă durată. Versiunea cea mai recentă este Word 2021 pentru Windows, respectiv Word 2019 pentru sisteme Macintosh (folosind Mac OS X, atât pe arhitectură Intel cât și PowerPC). Formatul nativ a fost .doc, de la versiunea 1 până la Word 2003 devenind de la Word 2007 .docx ( extensia ".docx" este folosită în noul standard internațional  Office Open XML pentru documentele Office).

Există și posibilitatea transformării unei pagini scanate, a unei fotografii sau a unui fișier PDF în document Word. Există foarte multe aplicații destinate pentru a realiza acest lucru, care poartă numele OCR (Optical Character Recognition – recunoaștere optică a caracterelor). Există și servicii online care îndeplinesc aceeași sarcină. Eficiența unui astfel de program este dată de abilitatea de a nu interpreta greșit anumite caractere, cuvinte sau pasaje din documentul inițial. De asemenea, multe dintre aceste aplicații oferă opțiunea de a selecta limba în care a fost redactat fișierul PDF sau fotografia care va fi transformată document editabil.

Note

Vezi și 
 Apache OpenOffice Writer
 LibreOffice Writer

Microsoft Windows
Software pentru editare
Microsoft Office
Davos

Davos este un oraș în Elveția cu o populație de 11.000 de locuitori. Orașul este situat în cantonul Graubünden.

În fiecare an, în acest oraș se ține Forumul Economic Mondial. Davos este și un centru de schi și sporturi de iarnă.

Note

Vezi și 
 Lista orașelor din Elveția
 Listă de localități din cantonul Grisunilor

Legături externe
Tartu

Tartu (în germană și suedeză cunoscut ca Dorpat sau Dörpt) este un oraș în sudul Estoniei, cu o populație de 101.246 de locuitori și capitala județului Tartu. În Tartu se află cea mai mare universitate estoniană, Universitatea din Tartu. Tartu este al doilea cel mai mare oraș din Estonia. Orașul a fost locuit de germanii baltici.

Galerie de imagini

Personalități născute aici 
 Karl Ernst Claus (1796 - 1864), om de știință german baltic;
 Cezaria Jędrzejewiczowa (1885 - 1967), istoric de artă polonez;
 Helene Kullman (1920 - 1943), agent sovietic din timpul celui de-al Doilea Război Mondial;
 Gero von Wilpert (1933 - 2009), istoric literar german;
 Andrus Ansip (n. 1956), om politic;
 Alar Karis (n. 1958), biolog, președinte al Estoniei;
 Kersti Kaljulaid (n. 1969), președinte al țării în perioada 2016 -  2021;
 Laura Põldvere (n. 1988), cântăreață;
 Julia Beljajeva (n. 1992), scrimeră.

Note

Vezi și 
 Regiunea Tartu
 Universitatea din Tartu
 Expedițiile războiului finlandez spre est 1918 - 1920

Legături externe 
 Tartu, Estonia - orasul studentilor indragostiti, 22 februarie 2008, Calin Hentea, Ziarul de Duminică

Oraș al Hansei
Tartu
Limba armeană

Limba armeană (în , cod ISO: hy) este o limbă indo-europeană vorbită majoritar în Armenia, în Republica Nagorno-Karabah și în regiunea Javakheti din sud-vestul Georgiei, dar și minoritar de diaspora armeană în multe state ale lumii, inclusiv în România. Limba are, în total, în jur de 6.000.000 de vorbitori.

Actualmente există două limbi armene, una răsăriteană, vorbită în Armenia și Iran, promovată de Academia de la Yerevan, și una apuseană, vorbită în Europa și America, promovată de Academia Mkhitaristă de la Viena. Armeana apuseană e mai apropiată ca vocabular și gramatică de armeana clasică, dar mai îndepărtată ca pronunțare. Armeana răsăriteană e mai apropiată de armeana clasică, în privința pronunțării. În tot cazul, armeana clasică (antică) stă la baza celor două dialecte armene de astăzi.

Armeana veche a fost statornicită în scris de Sfântul Mesrob Mașdoț (sec. V), care a creat și trei alfabete: alfabetul armean, alfabetul georgian și alfabetul alban (ultimul, astăzi, ieșit din uz).

Armeana clasică e încă folosită astăzi în slujbele liturgice ale ritului armean, atât în Biserica Apostolică Armeană, cât și în Biserica Armeano-Catolică.

Originea 
Cea mai veche mărturie a limbii armene datează secolul 5 d.Hr. (Biblia tradusă de Mesrob Mașdoț). Istoria anterioară a limbii este neclară și obiectul unor speculații de mult.

Primul text scris în limba armeană a fost traducerea Bibliei în armeană de către Sf. Mesrob, mai exact un verset din Cartea Proverbelor.

La începutul secolului al cincilea, armeana clasică , sau Grabar, a fost una dintre limbile Orientul Apropiat și Asia Mică. Deși o ramură autonomă în cadrul familiei indo-europeană a limbilor, ea a avut unele afinități cu limbile iraniană, greacă și balto-slave, dar nu a aparținut nici uneia din aceste grupuri. Acesta a fost caracterizată printr-un sistem de inflexiuni, spre deosebire de alte limbi, precum și o utilizare flexibilă și mai liberală de combinare a rădăcinilor cuvintelor pentru a crea cuvinte derivate și combinate prin aplicarea anumitor affixe aglutinante.
	
În perioada care a urmat după invenția alfabetului, limba Grabar (armeană clasică) s-a menținut pînă în epoca modernă. Un efort de modernizare a limbii în Marea Armenia și Regatul armean din Cilicia (sec. XI- XIV) a condus la adăugarea a mai multor caractere la alfabetul, ridicând numărul total la 38 de simboluri.

Cartea Prohodurilor de Gregory de Narek (951-1003), care ar putea fi considerată o capodoperă a literaturii universale, este, probabil, un bun exemplu de dezvoltare a unei literaturi scrise care a ajuns să fie cunoscut sub numele armeană medievală sau vernaculară.

Note

Armeană, Limba
Armenia
Costache Olăreanu

Costache Olăreanu (n. 1 iulie 1929, Huși – d. 23 septembrie 2000, Iași) a fost un scriitor român din generația Școlii de la Târgoviște.

A urmat Facultatea de Psihologie-Pedagogie din București, făcând ultimul an la Cluj. 
Membru al Școlii de la Târgoviște, grupare literară din care mai făceau parte și Radu Petrescu, și Mircea Horia Simionescu. 
Cei trei prieteni și membri ai școlii de la Târgoviște au debutat în volum, Mircea Horia Simionescu în 1968, Radu Petrescu în 1970, iar Costache Olăreanu în 1971, cu „Vedere din balcon”.

În 1978 publicase cea de-a doua carte, „Confesiuni paralele”, iar cea de-a treia, din 1979, „Ucenic la clasici”, a primit în 1980 Premiul Uniunii Scriitorilor.

Tot în 1980 vede lumina tiparului „Ficțiune și infanterie”, poate cea mai lăudată carte a sa, la concurență cu „Ucenic la clasici”, iar în restul deceniului va publica: „Fals manual de petrecere a călătoriei” în 1982, „Avionul de hârtie” în 1983, „Cvintetul melancoliei” în 1984, „Cu cărțile pe iarbă” în 1986, „Dragoste cu vorbe și copaci” în 1987.

După 1990, în primii ani de postcomunism, deși se pensionase între timp, va fi șef al Inspectoratului pentru Cultură al Municipiului București, director general în Ministerul Culturii și director al Editurii Fundației Culturale Române, de la cârma căreia se retrăsese de circa un an. În acești ani a publicat „Poezie și autobiografie”, „Caiete vechi și sentimentale”, „Lupul și chitanța”, „Scrisoare despre insule” și „Merci pour les covrigi”. Câteva dintre cărțile mai vechi i s-au reeditat. Tocmai apăruse ediția a doua a „Cărților pe iarbă”, de asta-dată sub titlul „Sancho Panza al II-lea”. A fost ultima sa apariție antumă.

S-a stins din viață la 23 septembrie 2000 nu departe de Huși-ul natal, la Iași, unde fusese transportat după ce se simțise rău la Vaslui, unde prezidase juriul unui festival de umor.

Opera literară  
 „Vedere din balcon”, 1971
 „Confesiuni paralele”, 1978
 „Ucenic la clasici”, 1979
 „Ficțiune și infanterie”, 1980
 „Fals manual de petrecere a călătoriei”, 1982
 „Avionul de hârtie”, 1983
 „Cvintetul melancoliei”, 1984
 „Cu cărțile pe iarbă”, 1986
 „Dragoste cu vorbe și copaci”, 1987
 „Poezie și autobiografie”, 1994
 „Caiete vechi și sentimentale”, 1994
 „Lupul și chitanța”, 1995
 „Scrisoare despre insule”, 1999
 „Merci pour les covrigi”, 1999

Premii literare  
 Premiul Uniunii Scriitorilor (2001), pentru Ucenic la clasici

Legături externe

Recenzie la Scrisoare despre insule

Nașteri în 1929
Decese în 2000
Scriitori români
Prozatori români
Autori români
Mihail Sorbul

Mihail Sorbul (pseudonimul lui Mihail Smolski, ) a fost un autor dramatic și romancier român din perioada interbelică. A fost elev la clasa prof. C. Nottara. A lucrat ca secretar de redacție la Convorbiri critice. Inspector la Inspectoratul Propagandei Teatrale în Banat 1924.

Operă 
Împreună cu Liviu Rebreanu a editat revista Scena (1906).
S-a impus cu piesele:
 Patima roșie - comedie tragică în 3 acte
 Dezertorul - comedie tragică în 3 acte
 Letopisețul - dramă istorică
 Eroii săi sunt băieți de bani gata din high-life-ul bucureștean, fără griji materiale, este o lume preocupată de aventuri amoroase, jocul de cărți și petrecerile cu șampanie.
 Criticii compară piesa Patima roșie cu piesele scrise de Ibsen și Gorki.

Piese de teatru 
 Eroi noștri (1906)
 Letopiseți (1914) Patima roșie (1916)
 Dezertorul (1917) Prăpastia (1920)
 Praznicul calicilor
 A doua tinerețe (1922) Baronul Răzbunarea (1918)
 Coriolan SecundusRomane
 Adevărul și numai adevărul O iubești? Mângâierile panterei''

Note

 Documentele scriitorului Mihail Sorbul abandonate printre vechituri

Vezi și
 Listă de dramaturgi români
 Listă de piese de teatru românești

Nașteri în 1885
Decese în 1966
Dramaturgi români
Botoșăneni
Romancieri români
Catren

Catrenul este o structură de bază în poezia clasică, strofă alcătuită din patru versuri, putând avea rimă încrucișată (abab) rimă îngemănată/îmbrățișată (abba). Se mai folosește de obicei în epigrame.

Poetică
Termeni literari
Idilă

Idila este o specie de poezie lirică și erotică din sfera poeziei bucolice, în care este prezentată, în formă optimistă sau idealizată, viața și dragostea în cadrul rustic.

Bibliografie
Virgil Nemoianu: Microarmonia, Editura Polirom, Iași, 1996

Genul liric
Pastorală (dezambiguizare)

Pastoral, pastorală desemnează:
 Un adjectiv care desemnează orice creație literară care zugrăvește în mod idilic viața păstorilor, viața de la țară; bucolic. Sau orice operă literară cu conținut pastoral, bucolic. 
In literatura română poezia pastorală este remarcabil reprezentată de binecunoscuta baladă Miorița.
 un substantiv care desemnează un mesaj adresat credincioșilor de un arhiereu cu ocazia sărbătorilor religioase mari.