alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Rezső

A Rezső férfinév a Roger név magyar változata, amit a nyelvújítás során hoztak létre az ismeretlen eredetű Rézső, Réső családnévből. 


Gyakorisága
Az 1990-es években igen ritka név, a 2000-es években nem szerepel a 100 leggyakoribb férfinév között.

Érdekesség
Rudolf osztrák-magyar trónörököst szerették a magyarok és gyakran "Rezső királyfiként" emlegették. Halálakor a Kassai Szemle 1889. január 31-ei különszámában Rezsőként említi.

Névnapok
 április 17. 
 október 12. 
 október 17. 
 november 7.

Híres Rezsők

 Bohus Rezső bölcsészdoktor, főgimnáziumi tanár
 Burghardt Rezső festő
 Charousek Rezső sakkozó
 Csefalvay Rezső bíró
 Dell’Adami Rezső jogász, ügyvéd, egyetemi tanár
 Emődi Rezső válogatott labdarúgó, játékvezető
 Faragó Rezső újságíró
 Fáth Rezső labdarúgó-játékvezető
 Fiedler Rezső hadügyi népbiztos
 Gallai Rezső helytörténész
 Gallai Rezső korrekorder
 Haáz Ferenc Rezső etnográfus, pedagógus
 Halász Rezső fotográfus
 Hikisch Rezső építész, egyetemi tanár
 Himmer Rezső válogatott labdarúgó
 Huber Rezső válogatott labdarúgó
 Kasztner Rezső újságíró, ügyvéd
 Kékesi Rezső válogatott labdarúgó
 Kende Rezső olimpikon tornász
 Keszthelyi Rezső író, költő, szerkesztő
 Kunfalvi Rezső fizikatanár
 Latabár Rezső színész
 Manninger Rezső állatorvos, egyetemi tanár
 Maucha Rezső kémikus
 Mérő Rezső közgazdasági szakíró

 Mészáros Rezső geográfus, egyetemi tanár, az MTA tagja
 Metz Rezső katona, altábornagy
 Nikolsburger Rezső válogatott labdarúgó
 Nyers Rezső reformer kommunista politikus
 Oprée Rezső sportvezető
 Patkoló Rezső válogatott labdarúgó
 Pertorini Rezső orvos, pszichiáter és neurológus szakorvos
 Ray Rezső Lajos építész
 Ray Rezső Vilmos építész
 Rodolfo (eredetileg Gács Rezső) bűvész
 Seress Rezső bárzongorista,  zeneszerző
 Soltész Rezső énekes
 Solymos Rezső erdőmérnök, tudományos kutató, az MTA tagja
 Soó Rezső botanikus, egyetemi tanár, az MTA tagja
 Sugár Rezső zeneszerző
 Szabó Rezső labdarúgó
 Szaton Rezső politikus, katona
 Szidon Rezső válogatott labdarúgó
 Szíj Rezső református lelkész, művelődés- és irodalomtörténész
 Szokolszky Rezső tanító, tanfelügyelő
 Szulik Rezső válogatott labdarúgó
 Velez Rezső gépészmérnök, sportlövő

Jegyzetek

Magyar keresztnevek (R)
Férfikeresztnevek (R)
Irodalmi névadási eredetű magyar férfikeresztnevek
Valentina

A Valentina a Bálint férfinév női párja.


Gyakorisága
Az 1990-es években igen ritka név, a 2000-es években nem szerepel a 100 leggyakoribb női név között.

Névnapok
 július 25.

Híres Valentinák
Valentina Chico  – olasz színésznő
Valentina Monetta – San Marinó-i énekesnő, négyszer képviselte hazáját az Eurovíziós Dalfesztiválon
Valentina Tronel – francia gyermekénekes, a 2020-as Junior Eurovíziós Dalfesztivál győztese
Valentyina Tyereskova – a világ első női űrhajósa

Jegyzetek

Magyar keresztnevek (V)
Női keresztnevek (V)
Latin eredetű magyar női keresztnevek
Perjése

Perjése (szlovákul Dražice) község Szlovákiában, a Besztercebányai kerület Rimaszombati járásában.

Fekvése
Perjése Rimaszombattól 7 km-re északkeletre, 271 méteres tengerszint feletti magasságban fekszik, a Perjései-patak (Dražický potok) völgyében. A község területének nagy részét erdő borítja. Alsópokorágyon át mellékút köti össze Rimaszombattal, Vámosbalog felé 4 km hosszú út teremt összeköttetést.

Délről Zeherje, nyugatról Rimaszombat (felsőpokorágyi kataszter), északról Balogpádár, keletről és délkeletről pedig Vámosbalog községekkel határos.

Története 
1323-ban „Peryese” alakban említik először, de a település sokkal régebbi alapítású. 1393-ban „Peryeze” néven Balog várának tartozéka. A 16. században a Széchy család birtoka lett, a 17. században Murány várának uradalmához tartozott. A század végén és a 18. század elején dúlt kuruc háborúkban súlyos károkat szenvedett.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „PERJESE. Magyar falu Gömör Vármegyében, földes Ura Gróf Koháry Uraság, lakosai külömbfélék, fekszik Dobóczhoz nem meszsze, mellynek filiája, határjának földgye meglehetős termékenységű, piatzozása közel, legelője elég, fája van mind a’ kétféle, szőlei, gyümöltsös kertyei is vannak, malmai közel, második osztálybéli.”

1828-ban 71 házában 567 lakos élt, akik mezőgazdasággal, gyümölcs- és szőlőtermesztéssel foglalkoztak.

A 19. század közepén Fényes Elek eképpen írja le: „Perjes, magyar falu, Gömör vgyében, ut. post. Rimaszombathoz 1 mfdnyire, 6 kath., 561 evang. lak. Van szőlőhegye, sok gyümölcse, cseresznyéje, tölgyes erdeje. F. u. h. Coburg.”

Gömör-Kishont vármegye monográfiájában pedig ezt olvashatjuk róla: „Perjése, Rimaszombat közelében fekvő magyar kisközség, 106 házzal és 427 ág. h. evangelikus lakossal. E község 1336-ban Peryese néven, Balogvár tartozéka és később is a balogvári uradalom községeinek a sorsában osztozik. Most a Coburg herczegi család a birtokosa. Az ág. h. ev. templom 1838-ban épült. A község postája Felsőbalog, távírója és vasúti állomása Rimaszombat.”

A trianoni diktátumig Gömör-Kishont vármegye Feledi járásához tartozott. 1938 és 1944 között újra Magyarország része.

Népessége 
1910-ben 414-en, túlnyomórészt magyarok lakták.

2011-ben 266 lakosából 127 magyar és 119 szlovák.

Nevezetességei 
 Klasszicista stílusú, evangélikus temploma a korábbi fatemplom helyén épült 1842-ben. Oltárképe 1927-ben készült.

Képtár

Külső hivatkozások 

 Községinfó
 E-obce.sk

Jegyzetek 

A Rimaszombati járás települései
Gömör és Kis-Hont vármegye települései
Dúsa

Dúsa (szlovákul Dúžava) Rimaszombat városrésze Szlovákiában, a Besztercebányai kerület Rimaszombati járásában.

Fekvése 
Rimaszombathoz tartozik, a városközponttól 4 km-re, délnyugatra fekszik.

Története 
Fatemploma eredetileg Szelcén állt, innen vásárolták meg a dúsaiak.

Vályi András szerint: „DUSA. Magyar falu Gömör Vármegyében, földes Ura Kubinyi Uraság, lakosai leg inkább evangelikusok, fekszik a’ Serkei járásban, földgye jó termékenységű, piatzozása közel, legelője elég, fája mind a’ kétféle, gyümöltsös kertyei, és konyhabéli zöldségei elegendők, káposztássai is vagynak, fuharoznak Rimaszombat felé, holott vagyonnyaikat el árúlgattyák, második Osztálybéli.”

Fényes Elek szerint: „Dusa, Gömör v. tót falu, Rima-Szombathoz egy órányira: 6 kath., 143 evang. lak. F. u. a Kubinyi nemzetség.”

Gömör-Kishont vármegye monográfiájában: „Dusa, a majsai völgyben fekvő magyar kisközség, körjegyzőségi székhely, 32 házzal és 173, nagyobbára ág. ev. h. vallású lakossal. Nagyon régi község, mely 1427-ben mint Jolsvai György birtoka Dowsa néven van említve. Később a Máriássyak és a Kubinyiak lettek az urai, ma pedig Hámos Aladárnak van itt nagyobb birtoka és csinos úrilaka, melyet mostani tulajdonosa építtetett. Evangelikus temploma 1807-ben épült. A község postája, távírója és vasúti állomása Rimaszombat.”

1910-ben 184, túlnyomórészt magyar lakosa volt. A trianoni diktátumig Gömör-Kishont vármegye Feledi járásához tartozott. 1938 és 1944 között újra Magyarország része.

További információk 
 Dúsa Szlovákia térképén

Jegyzetek 

Dusa
Rimaszombat
Gömör és Kis-Hont vármegye települései
Kisgömöri

Kisgömöri (szlovákul Gemerček) község Szlovákiában, a Besztercebányai kerület Rimaszombati járásában.

Fekvése 
Rimaszombattól 18 km-re (de légvonalban csak 7 km-re), délnyugatra fekszik.

Története 
A község területe ősidők óta lakott, régészek a pilinyi kultúra emberének emlékeit találták meg itt.

A mai települést 1268-ban említik először. Története során "Gemery", "Gwmory", "Gewmeri", "Gwmery" alakban említik az oklevelek. A Rátold nemzetség birtoka volt, majd a 16. századtól több nemesi családé. 1554-ben elpusztította a török. 1683-ban lengyel-litván hadak égették fel. 1773-ban 11 jobbágy és 5 zsellércsalád lakta. 1828-ban 29 házában 255 lakos élt, akik mezőgazdasággal és gyümölcstermesztéssel foglalkoztak.

Vályi András szerint: "GÖMÖRI. Magyar falu Gömör Vármegyében, birtokosai külömbféle Urak, lakosai katolikusok, és evangelikusok, fekszik Rima vizétöl mintegy kis mértföldnyire, Serkéhez nem meszsze, Várgedének szomszédságában, mellynek filiája, határbéli földgye közép termékenységű, fája mind a’ két féle, legelője elég, gyümöltsös, konyha, és káposztás kertyei jók, kendert áztató vize alkalmatos, nyír vízzel is kereskednek, második Osztálybéli."

Fényes Elek geográfiai szótárában: "Gömör (Kis), magyar falu, Gömör és Kis-Hont egyesült vmegyékben, Rimaszombathoz 1 1/4 órányira: 238 kath. lak. Gabona és gyümölcstermesztés. Erdő. F. u. többen." 

Gömör-Kishont vármegye monográfiája szerint: "Kisgömöri, a hasonló nevű völgyben fekvő magyar kisközség, 47 házzal és 237 róm. kath. vallású lakossal. Legrégibb birtokosául 1427-ben Jolsvai Györgyöt ismerjük. 1489-ben már a Gömöry családot uralja és ekkor Gemeri néven említik. Későbbi birtokosai a Borbély, Máriássy, Hámos család és Rimaszombat városa. Most Hámos Aladárnak, báró Nyáry Sándornénak és Rimaszombat városának van itt nagyobb birtoka. A kath. templom 1880-ban épült. A község postája és vasúti állomása Várgede, távírója pedig Feled."

A trianoni békeszerződésig Gömör-Kishont vármegye Feledi járásához tartozott. 1938 és 1944 között újra Magyarország része volt.

Népessége 
1910-ben 225-en, túlnyomórészt magyarok lakták.

2011-ben 102 lakosából 86 magyar és 16 szlovák.

Nevezetességei 
Árpád-házi Szent Erzsébet tiszteletére szentelt, római katolikus temploma 1883-ban épült neoklasszicista stílusban.

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Kisgömöri Szlovákia térképén
 A község a Gömöri régió honlapján
 Alapinformációk
 E-obce.sk

Jegyzetek 

Kisgomori
Gömör és Kis-Hont vármegye települései
Détér

Détér (szlovákul Gemerské Dechtáre) község Szlovákiában, a Besztercebányai kerület Rimaszombati járásában.

Fekvése 
Rimaszombattól 15 km-re, délre fekszik.

Története 
Détér egyike a környék legrégibb településeinek. Nevét már 1244-ben említették egy adománylevélben colonia Dettarum  néven. 1246-ban "Deltar" ésőbb, 1427-ben Dehcher, Dether, 1489-ben Dyther alakban szerepelt. Kezdetben a Rátold család birtoka, később több nemes családé, köztük a Jankovich, palóczi Horváth, Putnoky és a Sarlay családnak volt itt nagyobb birtoka.  

A sorozatos török támadások és járványok következtében lakossága 1710-re kipusztult. 1715-ben mindössze egy család lakta. 1828-ban 75 házában 573 lakos élt, akik főként mezőgazdasággal foglalkoztak.

Vályi András szerint: "DÉTÉR. Magyar falu Gömör Vármegyében, birtokosai Báró Vécsey, Palótzi, Horvát, és Borbás Urak, lakosai katolikusok, fekszik Gesztetének szomszédságában, mellynek filiája, Serkétöl mintegy fél mértföldnyire, határja ugyan hegyes, de meglehetős termékenységű, malma helyben, és más javai is vagynak, piatza Rimaszombatban, tulajdonságaira nézve Darnyához majd hasonló, második Osztálybéli."

Fényes Elek szerint: "Detér, Gömör v. magyar falu, Rimaszombathoz délre két mfdnyire: 522 kath., 132 ref. lak., hegyes de termékeny határral. F. u. többen."

Gömör-Kishont vármegye monográfiája szerint: "Détér, a feledi vasútvonal közelében fekvő magyar kisközség, 120 házzal és 534 róm. kath. vallású lakossal. Egyike a vármegye legrégebben megült helyeinek. Egy 1244-ből való adománylevélben colonia Dettarum alakban szerepel. 1427-ben Dether, 1489-ben Dyther néven találjuk említve. Középkori birtokosait nem ismerjük, későbbi birtokosai pedig a Jankovich és a palóczi Horváth családok voltak, most pedig Putnoky Mórnénak és Sarlay Pálnak van itt nagyobb birtoka. A községben csak kápolna van, mely 1880-ban épült. Postája Gömörsimonyi, távírója és vasuti állomása Feled. Ide tartoznak Szénág, Vizálló és Szalonkás puszták."

A trianoni békeszerződésig Gömör-Kishont vármegye Feledi járásához tartozott. A község 1938 és 1945 között újra Magyarország része.

Termelőszövetkezetét 1957-ben alapították.

Népessége 
1910-ben 553-an, túlnyomórészt magyarok lakták.

2001-ben 467 lakosából 452 magyar.

2011-ben 451 lakosából 386 magyar és 34 szlovák.

Nevezetességei 
 A Hétfájdalmú Szűzanya tiszteletére szentelt, római katolikus temploma búcsújáróhely.
 Szent Istvánnak szentelt kápolnája 1880-ban épült klasszicista stílusban.
 Evangélikus haranglába a 19. század közepén épült.

Képek

Források
 Borovszky Samu: Magyarország vármegyéi

Jegyzetek

További információk 
 Détér honlapja 
 Községinfó
 Détér Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Deter
Gömör és Kis-Hont vármegye települései
Kopárhegy

Kopárhegy (1899-ig Krokkava szlovákul Krokava) község Szlovákiában, a Besztercebányai kerület Rimaszombati járásában.

Fekvése 
Rimaszombattól 38 km-re északkeletre fekszik, 800 méteres tengerszint feletti magasságban, ezzel a Rimaszombati járás legmagasabban fekvő községe. Kopárhegy zsákfalu, egyetlen 7,5 km hosszú burkolt bekötőút köti össze az 526-os (Jolsva-Nyustya közötti) országúttal, mely Rónapataknál ágazik el.

Északnyugatról Tiszolc, nyugatról Nyustya, délnyugatról Rónapatak, délkeletről Poloszkó, keletről Gerlice, északkeletről Ratkósebes községek határolják.

Területe nem változott számottevően a 20. század folyamán, 1921-ben 10,28 km², 2001-ben 10,40 km² volt.

Története 
1427-ben „Crokwa” alakban említik először. 1450-ben „Krokowa” néven tűnik fel. A Derencsényi család birtoka volt, akiknek 6 porta adózott a faluban. Lakói főként pásztorkodással foglalkoztak. 1550 körül elpusztította a török és a 17. század második feléig lakatlan volt. A 18. században a Koháry és más családoké.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „KROKOVA. Tót falu Gömör Várm. földes Ura G. Koháry, és több Uraságok, lakosai katolikusok, fekszik Ratkóhoz fél mértföldnyire, határja sovány.”

1828-ban 47 házában 402 lakos élt. Később lakói az állattartás mellett szövéssel, fafaragással, idénymunkákkal is foglalkoztak.

A 19. század közepén Fényes Elek eképpen írja le: „Krokava, Gömör vm. tót falu, Ratkóhoz éjszakra 1 mfldnyire: 18 kath., 384 evang. lak. Hegyes, sovány határ. F. u. hg. Koburg. Ut. p. Rimaszombat.” 

Borovszky Samu monográfiasorozatának Gömör-Kishont vármegyét tárgyaló része szerint: „Krokava, tót kisközség, 63 házzal és 304 ág. ev. h. vallású lakossal. 1427-ben Crokwa néven a Derencsényiek birtoka volt és róluk a Koháryakra, majd ezekről a Coburg herczegi családra szállott. Azonban volt itt birtokuk az osgyáni uraknak is, nevezetesen a Korponayaknak és a báró Luzsénszky családnak. Most a Latinák testvéreknek van itt nagyobb birtokuk. A községben csak ág. h. ev. imaház van. Postája Ratkó, távírója és vasúti állomása Nyustya.”

A trianoni diktátumig Gömör-Kishont vármegye Ratkói járásához tartozott.

Népessége 
1910-ben 293-en, túlnyomórészt szlovákok lakták.

A falu lakossága az elvándorlás következtében a 20. század folyamán egytizedére csökkent (1921-ben még 323 lakosa volt).

2001-ben mindössze 33 szlovák lakosa volt.

2011-ben a falu 31 lakosából 30 szlovák és 1 magyar volt.

Nevezetességei 
A falu haranglába 18. századi.

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Kopárhegy Szlovákia térképén
 A község a Gömör-Kishonti régió honlapján
 E-obce.sk

Jegyzetek 

Koparhegy
Gömör és Kis-Hont vármegye települései
Pápocs

Pápocs (szlovákul Papča) településrész Szlovákiában, a Besztercebányai kerület Rimaszombati járásában. Ma Derencsény településrésze, 1964-ig önálló község volt.

Fekvése 
Rimaszombattól 14 km-re északkeletre, az azonos nevű patak völgyében, 230 m magasan fekszik. Egyike a Derencsényt alkotó két kataszteri területnek, területe 2,5435 km².

Története 
Az 1332 és 1337 között készült pápai tizedjegyzékben „Popoch" néven említik először, de valószínűleg ennél sokkal régebbi. Egykor Felső- és Alsópápocsból állt. 1413-ban derencsényi nemesek szerezték meg, akik a 16. században a falu neve után a Papócsi nevet vették fel. 1427-ben „Papoch" alakban szerepel az adóösszeírásban. 1560 körül elpusztította a török. Ezután több nemesi család birtoka. A 17. század elején újra benépesült. 1828-ban 32 házában 239 lakos élt. Lakói mezőgazdasággal és kézművességgel (fazekasok, tímárok, faárukészítők voltak) foglalkoztak.

Vályi András szerint: „PAPOCS. Tót falu Gömör Vármegyében, földes Ura Szent Miklósy, és több Uraságok, lakosai külömbfélék, fekszik Dobrócznak szomszédságában, mellynek filiája, földgye termékeny, és könnyen is trágyáztatik, legelője az ugarokon, piatzozása közel, erdeje van, melly makkot is terem, keresettye hordó, és tserép edényeknek készítésekkel, második osztálybéli.”

Fényes Elek szerint: „Papócs, tót falu, Gömör vmegyében, ut. p. Rimaszombathoz 1 1/2 mfdnyire: 7 kath., 232 evang. lak. Határa kicsiny de termékeny; rétje, erdeje van. F. u. többen.”

Gömör-Kishont vármegye monográfiája szerint: „Pápócs, balogvölgyi tót kisközség, 27 házzal és 113 ág. h. ev. lakossal. E községet mai nevén már 1423-ban említik, a mikor Balogvár tartozéka volt. Későbbi birtokosai a Szentmiklóssy és a Józsa család; a mult század első felében Józsa Gyuri volt a földesura. A községben nincs templom. Ide tartozik Balogi puszta. Postája Felsőbalog, távírója és vasúti állomása Rimaszombat."

A trianoni békeszerződésig Gömör-Kishont vármegye Rimaszombati járásához tartozott.

Földműves-szövetkezetét 1956-ban alapították. 1964-ben Derencsényhez csatolták.

Népessége 
1869-ben még 176 lakosa volt.

1910-ben 88, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

1921-ben az 1,92 km²-es területű községnek (Pápča) 82 lakosa volt, ebből 80 szlovák nemzetiségű, 78 evangélikus vallású.

Nevezetességei 
 A falu haranglába késő gótikus-reneszánsz stílusú, a 16.-17. század fordulóján készült; 1932-ben restaurálták.

Kapcsolódó szócikkek 
Derencsény

Külső hivatkozások 
 Pápocs honlapja
 Derencsény hivatalos oldala

Jegyzetek 

Papocs
Susány

Susány (szlovákul Sušany) község Szlovákiában, a Besztercebányai kerület Poltári járásában.

Fekvése 
Rimaszombattól 15 km-re, északnyugatra fekszik, a Szuha-patak (Suchá) völgyében.

Keletről Kruzsnó, északkeletről Bakostörék és Rimaráhó, északnyugatról Telep, nyugatról Cserepes és Fazekaszsaluzsány, délről pedig Osgyán községekkel határos.

1921-ben még 19,55 km²-es területe 1937-ben, Kruzsnó önállósulásával a jelenlegi 12,9440 km²-re csökkent.

Története 
A község területén a bronzkorban a nagyrévi kultúra települése állt. A mai települést 1407-ben "Swsanfewlde" alakban említik először, ekkor a Mikófalvy család birtoka volt. Később az ozsgyáni uradalom része. 1828-ban 53 házában 474 lakos élt. 1837-ben 610-en lakták. Lakói a mezőgazdaságon kívül zsindelykészítéssel és fazekassággal is foglalkoztak. Egykor híres fazekasfalu volt. A régi fazekasműhelyek közül néhány még látható.

Fényes Elek szerint: "Sussán, tót falu, Gömör és Kis-Honth egyesült vgyékben, Osgyánhoz 1 órányira, 574 kath., 36 evang. lak. – Az osgyáni urad. tartozik. Ut. p. Rimaszombat."

Gömör-Kishont vármegye monográfiája szerint: "Susány, a Szuha völgyében fekvő tót kisközség, 150 házzal és 709 róm. kath. vallású lakossal. 1407 és 1422 között a Mikófalvy család birtoka. 1413-ban Susánfölde néven tünik fel. Később az osgyáni uradalomhoz tartozik, melynek a Bakos, a Korponay, majd a br. Luzsénszky család volt a földesura. Ezeken kívül a Malatinszky családnak is volt benne része, most pedig br. Luzsénszky Henriknek, Marton Jánosnak és Ungár Rudolfnak van itt birtoka. A lakosok cserépzsindely- és fazék-készítéssel foglalkoznak. Róm. kath. temploma 1835–1844 között épült. Ide tartoznak Szent-Tornya, Hrb és Jelena puszták, mely utóbbi hajdan külön község és Ajnácskővár tartozéka volt. A 18. században, a mikor Jelenovo tót néven is említik, híres savanyúvize volt, melyet messze vidékre elszállítottak. A község postája Osgyán, távírója és vasúti állomása Rimaszombat."

A trianoni békeszerződésig Gömör-Kishont vármegye Rimaszombati járásához tartozott.

1937-ben – a határának keleti részében 1923-ban létesített kolónia – Kruzsnó önálló községgé alakult, elszakadva Susánytól.

Népessége 
1910-ben 662, többségben szlovák lakosa volt, jelentős magyar kisebbséggel.

2011-ben 453 lakosából 401 szlovák.

Nevezetességei 
 Szent Anna tiszteletére szentelt, római katolikus temploma 1835-ben épült, 1911-ben bővítették.

Külső hivatkozások 
 E-obce.sk
 Susány a régió honlapján
 Községinfó

Jegyzetek 

A Poltári járás települései
Gömör és Kis-Hont vármegye települései
Edirne (település)

Edirne (, magyarul Drinápoly) város Európában, Törökország legnyugatibb részén, az egykori Trákia területén, közel a görög és a bolgár határhoz. Edirne tartomány székhelye és az azonos nevű körzet központja is egyben. Az első világháborúig Adrianople, Hadrianopolis néven emlegették Nyugat-Európában.

A körzet népessége 162 161 fő, a városé 148 474 fő volt 2012-ben.

Történelme 
A várost a legendák szerint Hadrianus római császár alapította egy ősi trákiai település helyén, melynek neve Uskadama (vagy Uskudama, Uskodama) volt. 1362-ben az Oszmán Birodalom meghódította a várost, mely egészen 1453-ig a birodalom fővárosa volt. Itt öntötte 1453-ban egy Orbán nevű magyar öntőmester a Bazilika nevű szuperágyút is II. Mehmed megbízásából.

Az ókori görögök idejétől kezdve a terület 15 nagy csata helyszíne volt. 378-ban itt győzték le a vizigótok Valens római császárt, és a város fontos erődítmény volt Kelet-Trákia és Konstantinápoly védelmében az 1912–1913-as balkáni háborúk idején. A várost 1829-ben és 1878-ban az oroszok, 1913-ban pedig a bolgárok foglalták el ideiglenesen.

A város eredeti nevét (Hadrianopolisz) alapítójáról kapta, és görögül, illetve angolul ma is így nevezik (Adrianopole). A város török neve azonban Edirne vagy Edreneh, a szlávok Odrin-nak vagy Jedrené-nek nevezték. Valószínűleg mindegyik a Hadrianus-ból származik.

Látnivalók 

Edirnében található Törökország legmagasabb minaretjeivel (70,9 m) rendelkező Szelim-mecset, melyet 1575-ben II. Szelim építtetett és az oszmán építészet nagymestere, Szinán tervezett. A minaretek mindegyikén 3, egymás fölé helyezett galéria van. Mindegyik galériára a minaret belsejében 300, egymást nem érintő lépcsőből álló csigalépcső vezet fel (Szinán találmánya). A minaretekről gyönyörű kilátás nyílik a városra és környékére. A mecset tágas, dísztelen belseje fölött négy hatalmas kupola található, amelynek átmérője 31,2 méter (az isztambuli Hagia Szophiáé 31,4 m). 

Az Eski (vagyis: "régi") mecsetet 1414 januárjában szentelték fel. Alapjait Suleyman Celebi rakatta le, majd az építkezést testvérei, Musa Celebi, később Mehmet Celebi folytatta. Az építész Haci Alaaddin, segédje Omer Bin Ibrahim volt. A minaretet II. Murád oszmán szultán idején (1421–1448) építették. Az asszonyok páholyát 1612-ben Filibeli Ramazan aga építtette. 

Edirne híres az „olajos májról”, fehér sajtjáról és gyümölcs alakú szappanjairól. Minden júniusban rendeznek a városban olajbirkózást, melynek neve törökül yağlı güreş mely az olimpiai játékok után a legrégebbi sportrendezvény.

Oktatás 
 Trakya Egyetem

Híres edirneiek 
 İlhan Koman (1921–1986), szobrászművész
 Cem Adrian (1980–), énekes

Galéria

Jegyzetek

További információk 

 Képek a városról
 Képek és információ
 Képek a városról
 Edirne Web Portal
 Honlap Edirnéről 
 Edirne időjárás
 historynet.com - A konstantinápolyi ágyú
 Edirne University 

Edirne tartomány körzetei és települései
Riečka (egyértelműsítő lap)

A Riečka településnév jelentései:

Récske (Riecska) szlovákiai község szlovák neve a Besztercebányai járásban
Sajórecske szlovákiai község szlovák neve a Rimaszombati járásban
György

A György () férfinév a görög Georgiosz névből, illetve ennek latin Georgius formájából származik. Jelentése: földműves, gazdálkodó. Női párja: Georgina, Györgyi, Zsorzsett.


Rokon nevek
 Györe: a György régi magyar becenevéből önállósult
 Györk: a György régi magyar becenevéből önállósult
 Györke: a György régi magyar becenevéből önállósult

Gyakorisága
A 15. században a 3. leggyakoribb férfinév volt, és később is a 4-5. helyen állt. Budapesten a 19. század végén a 17., a század közepén a 6. legnépszerűbb név volt. A 20. század közepére a 9. helyen állt. 1967-ben országosan a 16., a 80-as években a 29. leggyakoribb férfinév volt.
Az 1990-es években a György gyakori név volt, a Györe, Györk, Györke szórványosan fordult elő, a 2000-es években a György a 60-77. leggyakoribb férfinév, a többi nem szerepel a 100 leggyakoribb férfinév között.

Névnapok
György, Györe, Györk, Györke:
 február 21.
 március 9.
 március 12.
 április 23.
 április 24.
 május 9.
 május 25.
 július 27.
 november 17.
 december 9.

Április 24-e, Szent György napja a tavasz kezdete, a kikelet ünnepe volt. Erre utal a gyerekdal:
Süss fel nap,
Szent György nap,
kertek alatt a kisbárány,
majd meg fagy.

Ezen a napon hajtották ki a telelő jószágot a legelőre, ekkor szegődtek el a pásztorok, kocsisok, cselédek. Ez a nap volt a falusi tisztségviselők megválasztásának a napja is.

Idegen nyelvi változatai
 George (angol)
 Giorgi / გიორგი (grúz)
 Giorgio (olasz)
 Georges (francia)
 Georg, Jörg, Jürgen, Jörgen (német)
 Georg (svéd)
 George, Gheorghe, Iorgu (román)
 Georgij / Георгий (orosz)
 Heorhij /  Георгий (ukrán)
 Jerzy (lengyel)
 Jiří (cseh)
 Joris (holland)
 Jorge (spanyol, portugál)
 Juraj (szlovák, horvát)
 Jurij (orosz, szlovén)
 Đorđe (szerb)
 Jordi (katalán)
 Chorche (aragóniai)
 게오르기오스 (koreai)

Híres névviselők

Az irodalomban 
Móricz Zsigmond A boldog ember című regényének főszereplője Joó György.

Szólások
Szent György napja van nálunk, mondják azok, akik költözködnek
Szent György-nap után kalapáccsal se lehetne visszaverni a füvet, azaz április végén már gyorsan nő a fű
Húzza-vonja, mint Gyurka az ajtót, mondják az értelmetlenül tevékenykedő emberre

A népnyelvben
 györgytallér, amulett, amit a katonák a 16. századtól viseltek évszázadokon át, hogy megóvja őket. Az amulett ezüstpénz volt, aminek az egyik oldalán Szent György képe volt.
 gégegyurka, a nagy ádámcsutkájú ember neve
 habrinkagyuri, ruhagyuri, a rendezetlen ruhájú és beszédű ember neve
 gyurkázik, a lány, aki udvaroltat magának
 kisgyurka a kisujj neve tréfásan
 fagyurka a kulacs neve tréfásan

A biológiában
 gyurkafa, az ördögcérna (Lycium) neve
 kevélygyurka, a rézvirág (Zinnia) neve
 gyurkószilva, egy magvaváló szilvafajta
 szentgyörgye, a gyöngyvirág Vas megyei neve
 szentgyörgyvirág, a gyöngyvirág neve a Dunántúl más részein
 szentgyörgyike, a tavaszi kankalin neve Eger környékén, máshol Szent György virága a neve
 gyura, gyuri, gyurka, a kakas neve sok helyen
 gyuri a kis termetű disznó neve, györgy a hízó disznó neve

Jegyzetek

Magyar keresztnevek (Gy)
Férfikeresztnevek (Gy)
Görög eredetű magyar férfikeresztnevek
Mefistofele

A Mefistofele Arrigo Boito olasz zeneszerző egyetlen befejezett operája. 1868. március 5-én mutatták be a milanói Scalában, az operairodalom viszonylag gyakran játszott darabja.

Mefistofele a Faust-legendát feldolgozó komolyzenei alkotások közé tartozik, hasonlóan Gounod Faustjához, Liszt Faust-szimfóniájához vagy Berlioznak a Faust elkárhozása című művéhez. Más zeneszerzőkhöz hasonlóan Boito műve is Goethe drámai költeményén alapszik. Boito Wagner nagy csodálója volt, és hozzá hasonlóan saját maga írta az opera szövegkönyvét.

A darab az 1868-as bemutatón megbukott. A közönségnek még a premier előtt tudomására jutott, hogy Boito műve különbözik az olasz opera hagyományában megszokottaktól, és erre ellenségesen reagált. A különösen népszerűtlen jelenetek (például a császári udvarban játszódó jelenet) mellett maga a mű hossza is nehézséget jelenthetett a közönségnek. Valószínűleg az énekesek is másodrangúak voltak. Az operát két előadás után levették a műsorról.

Boito jelentősen átdolgozta művét, és ezt a változatot 1875-ben mutatták be Bolognában, most már kiváló énekesekkel. Boito sokat húzott az eredeti változatból, és a megmaradó jeleneteket is kisebb léptékűre vette. Faust szerepét baritonról tenorra írta át. Az előadás nagy siker volt. A közönség reakciójának változását egyrészt azzal lehet magyarázni, hogy az operának ez a változata közelebb állt az olasz operai tradícióhoz, másrészt a publikum már jobban ismerte és elfogadta az elsősorban Wagner nevéhez fűződő modern fejleményeket. 1876-ban Boito további kisebb változtatásokat végzett művén. Ezt az – immár végleges – verziót 1876. május 13-án mutatták be Velencében. Magyarországon 1882-ben mutatták be először. Manapság valószínűleg  Gounod Faustja után ez a második legnépszerűbb olyan dalmű, amely Goethe Faustján alapul.

A Faithless a Drifting Away (1997) című számában feldolgozta Margherita III. felvonásbeli áriájának („L'altra notte in fondo al mare”) egy részletét.

Források 
A Mefistofele librettója (olaszul)

Boito-operák
Arrigo Boito

Arrigo Boito (Padova, 1842. február 24. – Milánó, 1918. június 10.) olasz librettista, zeneszerző, író és költő. Legismertebb műve a Mefistofele című opera.

Életútja

A milánói konzervatóriumban tanult hegedűt, zongorát és zeneszerzést. 1868-ban mutatták be egyetlen befejezett operáját, a Mefistofelét. Az opera megbukott, állítólagos wagnerizmusa miatt összetűzések és párbajok alakultak ki, és a rendőrség két előadás után betiltotta előadását. A javított és húzott változat azonban nagy sikert aratott, ma is gyakran játsszák és rögzítik lemezre.

Ezen felül Boito nem sok zenét szerzett. Írt ugyan egy másik operát is, Ero e Leandro címmel, ezt azonban később megsemmisítette, a Nerone című dalművet pedig befejezetlenül hagyta. Eltekintve az utolsó felvonástól, amelyekből Boito csak néhány vázlatot készített, a Neronét Arturo Toscanini és Vincenzo Tommasini fejezte be, és 1924-ben mutatták be a Scalában.

Nemcsak saját műveihez, hanem más zeneszerzők operáihoz is írt szövegkönyvet. Ezek közül a leghíresebbek Giuseppe Verdi Falstaffja és Otellója, továbbá Amilcare Ponchielli La Giocondája (ez utóbbit Tobia Gorrio álnéven írta). Fordított is operaszövegkönyveket, például Weber A bűvös vadászának, valamint Wagner Rienzijének librettóját.

Boito 1889-től 1897-ig a parmai konzervatórium igazgatója volt.

Magyarul 

Mefistofelos. Opera; ford. Radó Antal; Pfeifer, Bp., 1882 (A Nemzeti Színház könyvtára)
Verdi József: Othello. Opera; szöveg Boito Arrigo, ford. Radó Antal; Pfeifer, Bp., 1888 (Magyar Királyi Operaház könyvtára)
Giuseppe Verdi: Otello. Opera; szöveg Boito Arrigo, ford. Kardos István; Globus, Bp., 1919
Giuseppe Verdi: Falstaff. Vígopera. Szövegkönyv; szöveg Arrigo Boito, ford. Lányi Viktor; Csáthy, Debrecen–Bp., 1928 (Magyar Királyi Operaház Szövegkönyvei)
Giuseppe Verdi: Otello; szöveg Arrigo Boito, ford. Blum Tamás, Mészöly Dezső, szerk. Till Géza; Zeneműkiadó, Bp., 1959 (Operaszövegkönyvek)

Emlékezete 
A Cimitero Monumentalében van eltemetve.

Jegyzetek

Források 
Életrajz a fidelio.hu-n.

Olasz zeneszerzők
Romantikus zeneszerzők
Olasz költők, írók
Olasz operaszerzők
Olasz librettisták
1842-ben született személyek
1918-ban elhunyt személyek
Padovaiak
Gang

A gang a hagyományos többszintes, városi bérházak emeletein található nyitott függőfolyosó.

A közösségi élet fontos színtere, a lakóközösség találkozásának és kommunikációjának alapvető helyszíne. Nevét a németből vettük át, a német szó jelentése többek között „folyosó, tornác”.

Tévéműsor
Az M1 műsorán kéthetente péntek éjjel jelentkező kulturális, szórakoztató vitaműsor volt, címét a bérházak függőfolyosójáról kapta.
Összesen 15 adás készült el, az első 2004. szeptember 17-én, az utolsó pedig 2005. május 27-én ment adásba.

Résztvevői voltak:

Barta András műsorvezető
Fáy Miklós
Para-Kovács Imre
Pálinkás Szűcs Róbert
Jókuti András
Puzsér Róbert
Kóczián Péter
Szily László
Varga Livius

További információk 
 Port.hu
 https://web.archive.org/web/20110803224757/http://civilkontroll.net/index.php?%2Fhu%2Fgang_osszes%2F Gang adásarchívum (nem teljes)

Épületszerkezeti elemek
Kommunikáció
Józsa (keresztnév)

A Józsa női név eredetileg a János és a József férfinevek beceneve volt. A nyelvújítás korában használták először női névként a Jozefa és a Jozefina magyarítására.


Gyakorisága
Az 1990-es években szórványos név, a 2000-es években nem szerepel a 100 leggyakoribb női név között.

Névnapok
 február 14. 
 március 19. 
 szeptember 1.

Híres Józsák
 Hacser Józsa színésznő
 Lángos Józsa nemzetközi sakkmester

Jegyzetek

Magyar keresztnevek (J)
Női keresztnevek (J)
Magyar eredetű magyar női keresztnevek
Violotta

A violotta a vonós hangszerek családjába tartozó hangszer. A brácsa (vagy a hegedű) tenor változata, a tenorbrácsa újjáélesztése.

Feltalálója egy német hangszerkészítő, Alfred Stelzner, aki 1891-ben alkotta meg a hangszert.

A zeneszerzők ritkán használják, például Felix Draeseke vonósötösében található. Az ötlet nem halt el teljesen, a hegedűoktettben szerepel egy tenor hegedű.

A hangszer ugyan félig-meddig megbukott, de elsősorban csak az emberek konzervatizmusa miatt. A hangszernek teljesen életképes hangja van, egyedül a magas regiszterben van tompább hangja, de mivel elsősorban tenor hangszernek készült, ez nem okoz akkora problémát.

„A violotta egy olyan karhegedű, amely méretre egy közepes méretű brácsának felel meg, négy, kvintenként elhelyezkedő húrral rendelkezik, amelyek egy oktávval a hegedű húrjai alatt vannak és a rá írott zene lejegyzéséhez egy új fajta G-kulcsot vezettem be, ami kinézetre az eredeti megfordítása. Minden hegedűs egyszerűen tud a violottán játszani; a hangszer formája és írásmódja is teljesen öröklődött az elődtől. Teljesen logikus lenne, hogy a tenor szólamokat ezen tűl ebben az „új tenorkulcsban” jegyeznénk le. [Így is történt, ma egy violinkulcs alatta nyolcas számmal ugyanerre szolgál]

A jelenlegi vonósnégyesben a négy szólamot csak három különböző hangszer jeleníti meg. Hangterjedelme és hangszíne pótolja azt a hézagot, amit Handeltől kezdve Gretryn át Spohron és a többieken keresztül szinte mindenki hiányolt: a cselló és a brácsa közötti igazi tenor hangot.” [A szerk. szabad fordítása a Dresdner Anzeiger1897. évi január 12-i számának Stelzner által írt cikkéből]

Vonós hangszerek
Marosnagylak

Marosnagylak (románul Noșlac, németül Großhaus) falu Romániában, Fehér megyében, az azonos nevű község központja. Gábod, Maroscsúcs, Maroskáptalan és Maroskoppánd tartozik hozzá.

Fekvése 
Nagyenyedtől 26 km-re északkeletre a Maros bal partján fekszik.

Története 
Marosnagylak és környéke már az ókorban lakott hely volt. Határában római korból származó dák leletek kerültek napvilágra. 
Nevét 1288-ban említették először az oklevelek Noglok néven. Ekkor Péter fia István birtoka volt.

1288-ban Péter fia istván Nagylakot tartozékaival; Medvssel, Csebivel és Somogyitelekkel együtt 15 márkáért zálogba adta Kilián telegdi főesperesnek. 1298-ban az erdélyi püspök Nagylak dézsmáját az esperesi negyedrészben és a pap részen kívül a Kökényesrénold-nemzetséghez tartozó Mykud bán-nak adta cserébe. 1301-ben Kilián főesperes kanonok Nagylak Koppánd felőli felét az erdélyi káptalanra hagyta. 1308-ban Kilián magister rokona András comes és a káptalan kettéosztotta Nagylakot úgy, hogy a nyugatra eső felét a templommal András comes kapta, keleti felét a káptalan. Ma is ez a határ választja el Nagylakot Káptalantól. A pápai tizedjegyzék szerint 1334-ben 2 garas 10 dénár pápai tizedet fizetett. 1910-ben 1115, többségben román lakosa volt, jelentős magyar kisebbséggel. 1913-tól Marosnagylak néven írják. 1992-ben társközségeivel együtt 2157 lakosából 1702 román, 446 magyar, 8 cigány és 1 német volt. A trianoni békeszerződésig Alsó-Fehér vármegye Marosújvári járásához tartozott.

Nevezetességek 
 Református temploma eredetileg a 13. század végén épült.
 18. századi ortodox fatemplom

Hivatkozások

Források 
 
 

Fehér megye települései
Alsó-Fehér vármegye települései
Marosorbó

Marosorbó (románul Oarba de Mureș, németül Orbau) falu Romániában,  Maros megyében. Közigazgatásilag Radnóthoz tartozik.

Fekvése
Radnóttól 4 km-re keletre a Maros jobb partján fekszik.

Története
Egykori templomát Hunyadi János építtette a marosszentimrei csata zsákmányából, romjai az enyedi országút mellett fekszenek. 1944. szeptember végén határában nagy csata zajlott, melynek 3 500 áldozata az itteni emlékparkban nyugszik. 1910-ben 701, többségben román lakosa volt, jelentős magyar kisebbséggel. A trianoni békeszerződésig Torda-Aranyos vármegye Marosludasi járásához tartozott. 1992-ben 198 lakosából 196 román, 2 magyar volt.

Hivatkozások

Maros megye települései
Torda-Aranyos vármegye települései
Marossárpatak

Marossárpatak (románul Glodeni, németül Scharpendorf) falu Romániában Maros megyében, Marossárpatak község központja.

Fekvése
Marosvásárhelytől 13 km-re északkeletre a Sár-patak Marosba ömlésénél fekszik.

Története
1263-ban Sarpatak néven említettek először az oklevelekben.
1319-ben Sarpataka, 1332-ben sacerdos de Sarpotok, 1333-ban Sarpatak, 1444-ben Sarpathaak, 1587-ben Saarpatak, 1760–1762-ben Sárpatak, 1808-ban Sárpatak, Schellenberg, 1913-ban Marossárpatak néven írták.

1446-ban 5 faluból álló uradalom és a Losonczi birtok volt: Sajó, Sárpatak, Unoka, Kisfülpös és Nagyfülpös tartozott hozzá.

1458-ban districtus Sarpathak Beszterce vár tartozéka

1468-ban p. Sarpathak simulcum castello néven várkastélyát említették.

1469-ben castellum Sarpathak Szentiváni Székely Mihályé volt.

1910-ben 1527, többségben magyar lakosa volt, jelentős román kisebbséggel. A trianoni békeszerződésig Maros-Torda vármegye Marosi felső járásához tartozott. 1992-ben 2261 lakosából 1800 magyar, 294 cigány, 163 román volt.
A 2002-es népszámlálási adatok szerint 3822 polgár él Marossárpatakon.
Ebből román 810, magyar 2892, cigány 118, ukrán 1, lipován 1.
A felekezeti megoszlás szempontjából a faluban él: ortodox 654, római katolikus 113, református 2660, pünkösdista 8, görögkatolikus 159, baptista 2, adventista 80, unitárius 7, evangéliumi 5, zsinat-presbiteri evangélikus-lutheránus 3, ágostai evangélikus 4, más 102, felekezeten kívüli 24, ateista 1.

Látnivalók
 Régi római katolikus - , a XVII. század második felétől reformátussá vált templomát 1939-ben lebontották, mai temploma 1916-ban épült.
 római katolikus kápolnája az 1990-es években épült.
 Teleki-kastély: A falu középén áll gr. Teleki Domokos romantikus kastélya, berendezését 1944-ben széthordták. 1967-óta mozgássérültek intézete.
 A kastéllyal átellenben látható Szent István király szobra és az Erdély választott fejedelmeinek emléket állító szoborpark - Miholcsa József szobrászművész alkotásai
 A település északnyugati szegletén elhelyezkedő dombon található a Teleki család piramis alakú kriptája, feltehetően a kripta fölötti emelkedésen lehetett az egykori középkori castellum.
 2008 óta minden év júliusában megszervezik a Marossárpataki tánc- és huszárfesztivált.

Híres emberek

 Itt él Miholcsa József szobrászművész.
 Itt született Sárpataki Márton, Erdély főjegyzője.
 Itt született 1888-ban Tavaszy Sándor filozófus, a kolozsvári protestáns teológia és a kolozsvári egyetem professzora, az Erdélyi református egyházkerület püspökhelyettese.
 Itt született 1924-ben Szöllősi Árpád kutatóorvos.

Testvérvárosok 
 Jászapáti, Magyarország

Galéria

Jegyzetek

További információk 
  Marossárpatak honlapja
 Képek a marossárpataki Teleki-kastélyról
  Dr. Juhász Tamás: Tavaszy Sándor in Akik jó bizonyságot nyertek, PTI, Kolozsvár 1996., 277-294.

Maros megye települései
Marossolymos

Marossolymos (, ) falu Romániában, Hunyad megyében.

Fekvése
Dévától 5 km-re északnyugatra, a Maros jobb partján fekszik.

Története
1278-ban említették először. Nevét a dévai vár itt élő solymászairól kaphatta. 1427-ben oppidum, vámmal és sóraktárral. 1440-ben Hunyadi János és testvére adományul kapta II. Ulászló királytól. 1453-ban Déva várának uradalmához tartozott. 1465-ben Nádasdi Ungor Jánosé volt, majd Szobi Mihály tulajdonába került. 1528-tól az 1580-as évek elejéig a szerb származású Cserepovics család, majd 1610-ig a Zalasdi család birtokolta.  A 17. századtól legnagyobb birtokosa a Barcsay család. 1730-ban a Barcsayakon kívül a Bethlen, a Szentmihályi, a Zalányi és a Nopcsa családnak is volt benne udvarháza. Református egyháza egy 1634-ben írott feljegyzés szerint korábban anyaegyház, a 17. században csak filia volt, de a század folyamán a Barcsay, a Zeyk, a Naláczi, a Brádi, a Vadas és az agyagfalvi Goró nemesi családok ismét saját papot tartottak fenn. 1784-ben a felkelők feldúlták nemesi kúriáit, tönkretették a református templomot és megölték a papot. A templomot ezután Barcsay Ábrahámné Bethlen Zsuzsanna állíttatta helyre. 1818-ban járási székhely volt.

Közelében Asztalos Sándor honvédei 1848. november 16-án szétverték a román parasztfelkelők egyik táborát.

Református egyháza 1888-ig volt anyaegyház. A két világháború között a hívek elapadása miatt megszűnt, templomának harangját Málnásfürdőre szállították. Határának legnagyobb birtokosai 1910-ben az államkincstár, a Lugoșana bank, valamint Kompolty Aladár és társa voltak.

A Maros hídját először 1890-ben építették föl fából, majd ezt 1908-ban vashídra cserélték. 1920 körül kivált belőle Balátatelep.

Lakossága
 1850-ben 935 lakosából 797 volt román, 60 cigány, 56 magyar és 18 német nemzetiségű; 855 ortodox, 44 református és 32 római katolikus vallású.
 1910-ben 1290 lakosából 1095 volt román és 156 magyar anyanyelvű; 1120 ortodox, 104 római katolikus, 44 református és 15 zsidó vallású.
 2002-ben 1177 lakosából 1115 volt román és 44 magyar nemzetiségű; 1101 ortodox, 36 római katolikus és 13 református vallású.

Látnivalók
 1705-ben épült ortodox fatemplom. Oltárának egyik tartóköve a miciai római táborból való.

Híres emberek
 1794 után itteni birtokán élt Barcsay Ábrahám költő.
 1816-ban Kazinczy Ferenc itt látogatta meg Barcsay Ábrahámnét.
 Itt született 1839-ben Barcsay Kálmán főispán.
 Itt született 1865-ben Goró Lajos könyvillusztrátor.

Jegyzetek

Források

Hunyad megye települései
Hunyad vármegye települései
Alaszkai-hegység

Az Alaszkai-hegység (angolul Alaska Range) mintegy 650 km hosszan húzódik Dél-Közép-Alaszkában (USA). Nagyjából kelet-nyugati irányú, de némileg ívelt: a kanadai White folyónál kezdődő vonulata északnyugat felé halad, majd legészakibb részétől már délnyugatra tart az Iliamna-tóig. Közvetlen folytatása az Alaszkai-félsziget és a vulkanikus tevékenység által létrehozott Aleut-szigetek (csendes-óceáni tűzgyűrű). Itt található Észak-Amerika legmagasabb csúcsa, a Denali.

Az Alaszkai-öböl felől érkező nedves légtömegeket feltartóztató hegység miatt a dél-közép-alaszkai partvidék időjárása igen csapadékos. A völgyekben számos nagyobb gleccser halad a tenger felé, bár napjainkban sok közülük már nem éri el a partot.

Déli oldalában húzódik a Denali-törésvonal, a területen gyakoriak a földmozgások. Itt tört ki a világ második legnagyobb földrengése (a Richter-skála szerint 9,2) 1964-ben (lásd: nagypénteki földrengés).

Az alacsonyabb részeken fut keresztül Alaszka két fő közlekedési útvonala, az Anchorage-ből Fairbanksbe tartó George Parks Highway és a Valdezből Fairbanksbe tartó Richardson Highway.

A hegylánc első hivatalos elnevezése Alaskan Range („Alaszkai-hegység”) volt (1869), de ez a köznyelvben Alaska Range-re változott („Alaszka-hegység”). 1849-ben Constantin Grewingk a Tschigmit elnevezést használta; az USA földhivatala által 1869-ben készített térképen ez a név a hegység délnyugati részének neveként szerepel Chigmit alakban (az északkeleti rész elnevezése Beaver-hegység).

A hegység egy része a Denali Nemzeti Parkhoz tartozik.

Legmagasabb csúcsai 

 Denali avagy Mount McKinley (6194 m)
 Mount Foraker (5304 m)
 Mount Hunter (4442 m)
 Mount Hayes (4216 m)
 Mount Silverthrone (4029 m)
 Mount Deborah (3761 m)
 Mount Huntington (3730 m)

Képek
Marosszentanna

Marosszentanna (, , latinul Sancta Anna) falu Romániában, Maros megyében, Marosszentanna község központja.

Fekvése 
A falu a Maros jobb partján, Marosvásárhelytől 6 km-re északra fekszik.

Története 
1332-ben említik először. Határában fontos régészeti lelőhelyek vannak. Különösen jelentős a gótok itt feltárt temetője az i. sz. 4. századból., melyről a régészek önálló kultúrát, a marosszentannai kultúrát nevezték el. A környék római kori leletekben is gazdag. 

Északi részét egykor Benefalvának nevezték. 1614-ben még tiszta székely falu volt, Balázsy Mihály földesúr azonban románokat telepített ide. 1910-ben 1250 lakosából 747 román és 503 magyar volt. A trianoni békeszerződésig Maros-Torda vármegye Marosi felső járásához tartozott.

1992-ben 1836 lakosából 996 román, 725 magyar és 115 cigány. 

A 2002-es népszámlálási adatok szerint a községben 2077 román, 2005 magyar  181 roma anyanyelvűt tartottak nyilván.

A 2011-es népszámlálás alapján a község területén 2995 román, 2367 magyar, 206 roma és 4 német anyanyelvű lakos élt.

Nevezetességei 
 Református temploma román stílusban 1300 körül épült, 14. századi freskó díszíti. Nagyobbik harangja 1497-ből való, tornya 1930-ban épült.
 Ortodox temploma 1929-ben készült.

Jegyzetek

Források

Források

További információk 

 A református templom leírása

 Fényképek Marosszentannáról

Maros megye települései
Maros-Torda vármegye települései
Marosszentgyörgy

Marosszentgyörgy (románul Sângeorgiu de Mureș, németül Sankt Georgen) falu Romániában, Maros megyében, Marosszentgyörgy község központja. Tófalva és Csejd tartozik hozzá.

Fekvése 
A falu a Maros bal partján, Marosvásárhelytől északkeletre, annak közvetlen szomszédságában fekszik. A község a Marosvásárhely Metropoliszövezethez tartozik.

Története 
A falu környéke már az őskorban lakott volt. Először 1332-ben említik Sancto Georgio alakban. Római katolikus temploma a 13. század második felében épült. A 16. században lakossága református hitre tért. 1661-ben a falut Ali pasa serege dúlta fel. 1675-ben az itteni kastély kertjében végeztette ki I. Apafi Mihály fejedelem Tóth Mihályt, mivel a kért 100 katona kiállítását megtagadta. 1720 körül Petki Dávid visszafoglalta a templomot a reformátusoktól. A trianoni békeszerződésig Maros-Torda vármegye Marosi felső járásához tartozott.

Lakossága 
1910-ben 1952 lakosa volt, melyből 891 magyar és 812 román.

1992-ben 7120 lakosa volt, melyből 4394 magyar, 2295 román, 426 cigány.

2002-ben 7899 lakosa volt, melyből 4596 magyar, 2712 román, 444 cigány.

Neves személyek
Itt született 1853-ban Bornemisza Pál néprajzkutató, Afrika-kutató, a kászoni Bornemisza család sarja.

Látnivalók 
A marosszentgyörgyi római katolikus templom 13. századi eredetű. 1731-ben a beomlott tetejű templomot kijavították, kazettás mennyezete 1750-ből való, tornya 1823-ban készült.
 A faluban református (1938), ortodox (19. század), görögkatolikus és unitárius (1997) templom is áll.
 A Máriaffi-kastély az országút mellett kis magaslaton áll, késő reneszánsz stílusú, emeletét 1870-ben építették. Mivel a közelmúltban gazdasági épületként használták, állapota nagyon leromlott.
 Határában sós-jódos ásványvíz tör fel, amelyre kis fürdőtelep épült.

Jegyzetek

További információk
 Öreg tölgyfák árnyékában. Tanulmányok Marosszentgyörgyről (szerk. Nemes Gyula), Lector Kiadó, Marosvásárhely, 2015. .

Külső hivatkozás 
 A fürdő honlapja (csak román nyelven)
 Marosszentgyörgy  katolikus temploma

Románia fürdőhelyei
Maros megye települései
Szent György nevét viselő települések
Maros-Torda vármegye települései
Marosszentkirály

Marosszentkirály (románul Sâncraiu de Mureș, németül Königsdorf, Weichseldorf) falu Romániában, Maros megyében, Marosszentkirály község központja.

Fekvése 
A falu a Maros jobb partján, Marosvásárhelytől nyugatra 5 km-re fekszik Hídvéggel, Egerszeggel és Náznánfalvával összenőve. A község a Marosvásárhely Metropoliszövezethez tartozik.

Története 
1332-ben Sancto Rege néven említik először, majd 1339-ben Zentkiral néven szerepel.  Már a középkorban jelentős település, melynek két egyháza a Szent István plébániatemplom és az 1350-ben felszentelt a klastrom-tetői kerekdombon állott Boldogságos Szűzről elnevezett kolostortemplom. A falu régi neve Székelyháza, majd Hosszúfalu volt.

Református temploma a 12. század végén épülhetett és 1239-ben már bizonyosan állott. 1900-ban hajóját és szentélyét lebontották és újjáépítették, tornya azonban az eredeti maradt. A pálos kolostort a falu melletti Klastrom-tetőn 1350-ben építették. 1370-ben telepedtek meg itt a pálosok. 1526 után leégett köveit a marosvásárhelyi várhoz használták fel. Orbán Balázs még látta alapfalait, 1864-ben azonban a kripta boltozatának köveit is kiszedték.

A trianoni békeszerződésig Maros-Torda vármegye Marosi alsó járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 986 lakosából 534 magyar, 357 román volt.

1992-ben 4089 lakosából 2050 magyar, 1844 román, 201 cigány volt.

Híres emberek 
Itt született 1905-ben Dabóczi Mihály szobrászművész.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 A református templom leírása

Maros megye települései