Roman

Roman je najopširnija prozna književna vrsta, a u današnje vrijeme i najpopularnija. Prvotno se tako nazivao svaki spis koji je pisan pučkim (romanskim) jezikom (za razliku od latinskog).

Romanom se kolokvijalno nazivaju i neka druga umjetnička djela. Tako se svaki strip čija je radnja činila koliko-toliko zaokruženu cjelinu nazivao crtanim romanom. Odnedavno se za stripove koji po svojoj strukturi, sadržaju i opsegu odgovaraju romanu koristi izraz grafički roman (. Za televizijske sapunice koje čine zaokruženu narativnu cjelinu se ponekad koristi izraz teleroman, što je doslovan prijevod španskog izraza telenovela.

Antički roman 

Nastao je još u staroj Grčkoj u 2. stoljeću i povezan je sa razvojem filozofije. 
Tematika privatnog života i intimnih osjećaja obrađuje novi oblik, koji su antički teoretičari nazvali "pripoviješću o osobama", a koja je danas dobila naziv roman.  
Od grčkih romana sačuvani su uglavnom oni koji obrađuju ljubavnu tematiku: obično se opisuju izmišljeni likovi, i to zaljubljeni par koji se mora rastati, a zatim nakon mnogih pustolovina i muka ponovo nalaze jedno drugo i nastavljaju sratan život. Najvažniji od sačuvanih antičkih grčkih romana jesu Haritonova (Χαρίτων, 2. stoljeće) Povijest o Hereji i Kaliroji (Τὰ περὶ Χαιρέαν καὶ Καλλιρρόην) te Efeske priče (Ἐφεσιακά) Ksenofonta iz Efesa (Ξενοφῶν, 2. stoljeće). Sredinom 2. stoljeća, roman postaje jedan od oblika sofističke proze, kako se najbolje vidi iz djela Longa (Λόγγος, 2–3. stoljeće), autora pastirskog ljubavnog romana Dafnis i Hloja (Δάφνις καὶ Χλόη). Novina u prikazu ljubavnih zgoda sastoji se tu u tome što je za pozadinu radnje uzeta pastirska sredina i što se umjesto uobičajenih lutanja i pustolovina opisuju etape otkrivanja ljubavnih osjećaja. Među sofističke romane pripadaju još Heliodorove (Ἡλιόδορος, 3. stoljeće) Etiopske priče o Teagenu i Harikleji i Priče o Leukipi i Klitofontu Ahileja Tatija (Ἀχιλλεὺς Τάτιος, 3. stoljeće).

Srednjovjekovni roman 
U srednjem vijeku postoji roman u stihu, obično antičke ili viteške, uzvišene tematike. Neki od njih su: Roman o Tristanu i Izoldi, Aleksandrida (Roman o Aleksandru Velikom), Rumanac Trojski (Roman o Troji). Pojavljuju se i viteški i pikarski roman. Viteški roman opisivao je djela slavnih viteza i plemenitost njihovih dama, te njihov život put romantike, čarobnih događaja i slično. U pikarskom romanu, glavni lik bio je nešto prizemniji, picaro - sitni lopov, obješenjak ili slično, koji se lukavstvom provlači kroz život (popularna tema do današnjih dana).

Klasični roman 
U renesansi roman dolazi do većeg izražaja, te se u potpunosti razvija onakav kakvog danas poznajemo kao klasični roman. Najpoznatiji renesansni roman je Bistri vitez Don Quijote od Manche, kojeg je napisao Miguel de Cervantes Saavedra 1605. godine. Roman je zapravo parodija na viteške romane koji su tada bili popularni.

Karakteristike klasičnog romana 
 čvrsta fabula
 kronološki slijed događaja
 duže vrijeme radnje
 jednostavnost
 sveznajući pripovjedač u 3. licu

Podjela 
 prema temi: društveni, obiteljski, psihološki, povijesni, pustolovni, ljubavni, viteški, kriminalistički, dječji, ...
 prema tonu: humoristični, satirični, didaktični, herojski, sentimentalni
 prema postojanju: klasični, moderni i suvremeni roman.
 prema formi:
 lika - strukturom dominiraju povezani likovi (ili jedan lik)
 zbivanja - zbivanje ujedinjuje ono što roman obrađuje
 prostora - bitna veza je neki zamišljeni ili stvarni prostor
 lančani (stupnjeviti) - priče se kao djelovi romana nadovezuju jedna na drugu, završetak jedne je početak druge
 prstenasti - jedna uokvirena priča koja obuhvaća sve ostale, neki događaj omogužuje okvir unutar kojeg se pripovijeda cijeli roman
 paralelni - nekoliko priča se razvija usporedno
 roman-rijeka - obuhvaća ciklus povezanih romana

Moderni roman 
Moderni roman se javlja u 20. stoljeću i vuče korijene u djelu Zločin i kazna, a prvi pravi moderni roman je ciklus U traganju za izgubljenim vremenom Marcela Prousta. On u svom djelu stvara posebnu vrstu romana (monološko-asocijativni roman - roman esej i roman struje svijesti), ulazi u svijet podsvijesti te razvija tehniku solilokvija (unutarnji monolog, govor o sebi objektivno i hladno). Također, uvodi psihološko vrijeme (unutarnje, različito od stvarnog).

Karakteristike 
 psihološko (subjektivno) vrijeme (u stvarnosti obično nekoliko dana ili sati)
 dogadjaji kroz reprodukciju čovjekove svijesti
 unutarnji, pripovjedni monolog (solilokvij)
 težište na liku, a ne na događaju (zbog što boljeg otkrivanja čovjekovog unutarnjeg svijeta)
 defabulativnost (fabula slabi ili nestaje, radnja bez uzročno poslijedične veze, ovisi o subjektivnim doživljajima lika)
 česte teme su traganje za životnim smislom, promišljanje o sebi, pitanja o svijetu i njegovu smislu, aktuelnim društvenim pitanjima,
 pripovjedač je različit, od subjektivnog u 1. licu jednine do neodređenog, promenljivog, polifonog i sveznajućeg u 3. licu jednine,
 jezik je usmeren ka dubljim značenjima, uz upotrebu simbola (metajezik), metafora i drugih stilskih figura.

Podjela 
 roman-esej - tip modernog romana u kojem se epsko pripovijedanje nadopunjuje osjećajima i asocijacijama
 struje svijesti - moderni roman koji nema prave radnje, pripovjedač je u 1. licu i govori o vlastitom unutarnjem svijetu u monologu
 ideja - oslobođen potčinjenosti stvarnosti, u njega ulazi sve
 filozofski - filozofija se popularizira pomoću književnog djela u koje je pretočena

Suvremeni roman 
Suvremeni ili postmoderni roman nastaje 60-ih i 70-ih godina 20. stoljeća. Djelo se počinje tretirati kao promjenjivo, višeznačno, struktura koja je potpuno otvorena čitatelju i njegovoj interpretaciji. U postmodernom romanu ukida se povijesni tok, a sama priča se gradi iz fragmenata te iz drugih priča i žanrova, spajaju se razni prijašnji stilski pravci. Izbjegava se apsolutni kraj, gube se granice, priča stoji između realnog i imaginarnog. 
Tako nastaju mnogi sitniji, obično nacionalni pravci, ovisno o izboru žanrova i stila.

Glavni autori

 Miguel de Cervantes
 Honoré d'Urfé
 François Fénelon
 Madeleine de Scudéry
 Madame de La Fayette
 John Bunyan
 Cyrano de Bergerac
 Aphra Behn
 Pierre de Marivaux
 Grimmelshausen
 Alain-René Lesage
 Oliver Goldsmith
 Henry Fielding
 Samuel Richardson
 Laurence Sterne
 Jonathan Swift
 Daniel Defoe
 Denis Diderot
 John Cleland
 Markiz de Sade
 Jean-Jacques Rousseau
 Ann Radcliffe
 Betje Wolff i Aagje Deken
 Pierre Choderlos de Laclos
 Johann Wolfgang von Goethe
 William Makepeace Thackeray
 Alessandro Manzoni
 Ernst Theodor Amadeus Hoffmann
 Mary Shelley
 Walter Scott
 Horace Walpole
 Chateaubriand
 Stendhal
 Gospođa de Stal
 Alfred de Vigny
 Jane Austen
 Charlotte Brontë
 Emily Brontë
 Anne Brontë
 Jean Paul
 Honoré de Balzac
 Victor Hugo
 Alexandre Dumas
 Nikolaj Gogolj
 Hans Christian Andersen
 George Eliot
 Fjodor Dostojevski
 Lav Tolstoj
 Ivan Turgenjev
 Gottfried Keller
 Charles Dickens
 Sheridan Le Fanu
 Gustave Flaubert
 Ivan Gončarov
 Edgar Allan Poe
 Herman Melville
 Thomas Hardy
 Lewis Carroll
 Émile Zola
 August Šenoa
 Sami Frashëri
 Stevan Sremac
 Josip Jurčič
 Ksaver Šandor Gjalski
 Borisav Stanković
 Giovanni Verga
 Guy de Maupassant
 Jules de Goncourt i Edmond de Goncourt
 Carlo Collodi
 Maurice Leblanc
 Henri Vallienne
 Mark Twain
 Arthur Conan Doyle
 Jules Verne
 Robert Louis Stevenson
 Joseph Conrad
 H. G. Wells
 Emilio Salgari
 Henry David Thoreau
 Theodor Fontane
 Oscar Wilde
 Gabriele d'Annunzio
 Joris-Karl Huysmans
 Arthur Schnitzler
 Aldous Huxley
 D. H. Lawrence
 Henry James
 Knut Hamsun
 Jerome Klapka Jerome
 Rudyard Kipling
 W. E. B. Du Bois
 Virginia Woolf
 H. P. Lovecraft
 Natsume Sōseki
 André Gide
 Alfred Döblin
 Machado de Assis
 James Joyce
 Dorothy Richardson
 Robert Musil
 Thomas Mann
 Bruno Schulz
 Franz Kafka
 Jaroslav Hašek
 Stefan Zweig
 Marcel Proust
 Andrej Beli
 André Breton
 Luigi Pirandello
 Ernest Hemingway
 Karel Čapek
 Lu Xun
 Erich Maria Remarque
 George Orwell
 F. Scott Fitzgerald
 William Faulkner
 Carlos Drummond de Andrade
 Jack Kerouac
 Jean-Paul Sartre
 Albert Camus
 Josef Škvorecký
 Friedrich Dürrenmatt
 Hermann Hesse
 Boris Pasternak
 Mihail Bulgakov
 Bohumil Hrabal
 John Steinbeck
 Rabindranath Tagore
 Halil Džubran
 Mihail Šolohov
 Yasunari Kawabata
 Kobo Abe
 Yukio Mishima
 Mario Benedetti
 Samuel Beckett
 Aleksandar Solženjicin
 Heinrich Böll
 Günter Grass
 Anaïs Nin
 Harper Lee
 Alain Robbe-Grillet
 Marguerite Duras
 Nathalie Sarraute
 Marguerite Yourcenar
 Emmanuelle Arsan
 Roald Dahl
 Rodolfo Walsh
 Eileen Chang
 Kingsley Amis
 Julio Cortázar
 Juan Carlos Onetti
 Rodolfo Wilcock
 Chinua Achebe
 Erika Jong
 Isaac Bashevis Singer
 Ernesto Sábato
 Osvaldo Soriano
 Miguel Ángel Asturias
 Adolfo Bioy Casares
 Bruce Chatwin
 J. D. Salinger
 Norman Mailer
 Vladimir Nabokov
 Jorge Luis Borges
 Italo Calvino
 Joseph Heller
 Kurt Vonnegut
 Charles Bukowski
 John Updike
 Bernard Malamud
 Eduardo Galeano
 John Grisham
 Leonardo Sciascia
 Susan Sontag
 Anthony Burgess
 Saul Bellow
 Gabriel García Márquez
 Isabel Allende
 Carlos Fuentes
 E. L. Doctorow
 Donald Barthelme
 Milan Kundera
 Thomas Pynchon
 Umberto Eco
 Toni Morrison
 Philip Roth
 Stephen King
 Thomas Bernhard
 José Saramago
 Paulo Coelho
 Orhan Pamuk
 Roberto Bolaño
 Ryū Murakami
 Viktor Pelevin
 Mo Yan
 Kenzaburō Ōe
 Péter Esterházy
 Claudio Magris
 Mario Vargas Llosa
 Patrick Modiano
 Emmanuel Carrère
 Roberto Saviano
 Gao Xingjian
 Michel Houellebecq
 Bret Easton Ellis
 Martin Amis
 Ian McEwan
 Joan Didion
 Haruki Murakami
 Chimamanda Ngozi Adichie
 Laila al-Juhani
 Kazuo Ishiguro
 Paul Auster
 Zadie Smith

V. također 

 Proza u trapericama

 
Književni rodovi i vrste