alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Lunarna geološka kronologija

Lunarna geološka kronologija (ili preciznije selenološka kronologija) dijeli historiju Zemljinog Mjeseca na šest opće priznatih geoloških perioda:
 Kopernicijski period : 1100 Ma do danas
 Eratostenijski period : 3200 Ma do 1100 Ma
 Gornja imbrijska epoha : 3800 MY do 3200 Ma
 Donja imbrijska epoha : 3850 Ma do 3800 Ma
 Nektarijska epoha : 3920 Ma do 3850 Ma
 Pranektarijska epoha: 4550 Ma do 3920 Ma

Gore navedeni datumi su predmeti rasprave, jer su podjele nastale na osnovu datuma značajnih lunarnih geoloških događaja koje je teško točno odrediti. Većina lunarnih uzoraka na temelju kojih je stvorena kronologija pripadaju bazaltnim naslagama imbrijske ere. Uzorci od prije i nakon tog vremena su manje brojni, a stariji uzorci su bili izloženi meteorskim udarcima zbog kojih je teško odrediti preciznu radiometrijsku starost.

U mnogim lunarnim visoravnima planetolozi trenutno ne mogu razlikovati nektarijski i pranektarijski materijal. Ove naslage se zovu praimbrijskim materijalima, te sadrže oba perioda.

See also 
 Geologija Mjeseca

Kronologija
Geologija
Mjesec
Kozmološka kronologija

Kronologija Velikog praska opisuje događaje koji su se dogodili ili se tek imaju dogoditi prema naučnoj teoriji o Velikom prasku. Zapažanja sugeriraju da je univerzum kakvog poznamo nastao prije otprilike 13,7 milijardi godina. Otada do danas, evolucija svemira je prošla kroz tri faze. 

Najraniji univerzum, o kojem se danas malo zna, postojao u djeliću sekunde u kojem je univerzum bio tako vruć da su čestice imale energiju veću od onih koje se danas dosežu akceleratorima čestica na Zemlji. Dakle, dok su glavne karakteristike ove epohe razradile u teoriji Velikog praska, detalji su uglavnom temeljeni na pretpostavkama. 

Nakon ovoga, u doba ranog univerzuma, evolucija univerzuma se odvijala prema onome što znamo o fizici elementarnih čestica. Tada su se pojavili prvi protoni, elektroni i neutroni, zatim jezgre i konačno atomi. S formiranjem neutralnog vodika, pojavilo se pozadinsko zračenje. 

Konačno, zapučela je epoha strukturnih formacija, kada se materija počela skupkhati u prvim zvijezdama i kvazarima, i konačno galasksijama, galaktičkim superjatima i superjatima. Budućnost svemira još nije u potpunosti poznata.

Eksterni linkovi 
 Holtz, Brian (2002). Human Knowledge: Foundations and Limits. Retrieved March 25, 2004. 
 PBS Online (2000). From the Big Bang to the End of the Universe - The Mysteries of Deep Space Timeline. Retrieved March 24, 2005.
 Schulman, Eric (1997). The History of the Universe in 200 Words or Less . Retrieved March 24, 2005.
 Space Telescope Science Institute Office of Public Outreach (2005). Home of the Hubble Space Telescope. Retrieved March 24, 2005.
 Fermilab graphics  (see "Energy time line from the Big Bang to the present" and "History of the Universe Poster")

Kronologija
Kosmologija
Starost Zemlje

Starost Zemlje je procijenena na 4,54 milijarde (4.54 × 109) godina, na osnovu detaljnih naučnih podataka.

Ova procjena predstavlja kompromis između najstarijih zemaljskih minerala - malih kristala zirkona na području Jack hillsa Zapadne Australije - i astronomskih i planetoloških procjena starosti Sunčevog sistema. Dokazi na osnovu radiometrijskog određivanja starorsti zirkona dalje potvrđuju da je Zemlja stara najmanje 4,404 milijarde godina. Uspoređujući masu i luminozitet Sunca s brojnim drugim zvijezdama, može se zaključiti da je Sunčev sistem mnogo stariji od tih stijena. Ca-Al-bogate inkluzije - najstariji poznati tvrdi sastojci unutar meteorita koji su se formirali zajedno sa Sunčevim sistemom - su stari 4,567 milijarde godina, davši tako najstariju granicu za starost Sunčevog sistema, a zajedno s njim i granicu za starost Zemlje. Pretpostavlja se da je sažimanje Zemlje započelo ubrzo nakon stvaranja Ca-Al-bogatih inkluzija i meteorita. S obzirom da se točno ne zna koliko dugo je trajalo sažimanje Zemlje, a različiti teoretski modeli variraju od nekoliko miliona do nekoliko stotina miliona godina, točnu starost Zemlje je teško odrediti.

Kronologija
Geologija
Astronomija
Luminozitet

Luminozitet u astrofizici je količina energije koju izrači tijelo u jedinici vremena.

Oznaka i jedinice:  u jedinicama W.

Luminozitet zvijezde 

Neka zvijezda polumjera  ima površinsku temperaturu . Tada je njen luminozitet:

gdje je  Stefan-Boltzmannova konstanta, 5.670 400(40) × 10−8 J s−1 m−2 K−4.

Teorija raspršenja i akceleratorska fizika 

U ovom slučaju luminozitet je broj čestica koje se raspršuju po jedinici površine i u jedinici vremena.

Oznaka i jedinice:  u jedinicama m-2  s-1 ili, češće, b<sup>−1</sub> s−1.

Luminozitet je važno obilježje ubrzivača čestica. Integrirani luminozitet (jedinica m-2 ili b<sup>−1</sub>) opisuje luminozitet kojeg je ubrzivač isporučio u nekom vremenu i kad se pomnoži s udarnim presjekom nekog konkretnog procesa daje očekivani broj tih procesa za to vrijeme.

Fizičke veličine
Gustina

Gustina ili gustoća je po definiciji odnos mase i volumena nekog tijela, a iz toga slijedi da je SI mjerna jedinica kilogram po metru kubnom [kg/m3]. Vrijedi, dakle,

Gustoća nam govori kolika je masa neke tvari sadržana u jedinici volumena: što je ta masa veća, kažemo da je tijelo gušće.

Gustoća nikada nije nepromjenjiva karakteristika neke tvari, već ovisi ponajprije o temperaturi te to vrijedi za sve tvari u svim agregatnim stanjima. Za plinovito agregatno stanje gustoća ovisi i o tlaku koji vlada u tom plinu.

U pravilu, gustoća svih tvari opada s porastom temperature. To neće biti slučaj samo ako je termičko širenje tvari na neki način mehanički spriječeno; tada će se kod plinova povećati pritisak, a kod čvrstih tvari će se pojaviti naprezanje. Tekućine će se ponašati vrlo slično kao i čvrste tvari, ali kod njih termičko rastezanje nema praktičnu važnost s obzirom da je zanemarivo i nema nikakve tehničke primjene - svaka tekućina će početi isparavati prije nego se dogodi znatno povećanje njenog volumena.

Jedina poznata tvar u prirodi za koju ne vrijedi navedeno ponašanje gustoće u ovisnosti o temperaturi je voda. Voda je najgušća na temperaturi od 4 °C, a u skrućenom stanju (led) ima osjetno manju gustoću nego u tekućem stanju - zbog toga led pluta na vodi.

Veličina usko povezana s gustoćom je specifični volumen. Veza specifičnog volumena s gustoćom je slijedeća

Mjerna jedinica specifičnog volumena je [m3/kg]. Ova veličina nam govori koliki volumen zauzima jedinica mase neke tvari. Baratanje specifičnim volumenom je od naročite važnosti u termodinamici.

Gustina čvrstih tela u(kg/m3) na 20°C

Gustina tečnosti u (kg/m3) na 22°C 

 aceton - 790
 etilalkohol - 790
 metilalkohol - 790
 benzen - 880
 benzin - 700
 etilni etar - 716
 krv (ljudska) - 1050
 azotna kiselina - 1410
 sirćetna kiselina - 1050
 sumporna kiselina - 1840
 sona kiselina - 1190
 nafta - 810
 maslinovo ulje - 920
 ricinusovo ulje - 950
 živa - 13546
 toluen - 870
 voda - 998

Gustina Kosmosa u 2,73 K 

 kritična gustina- 
 gustina tamne energije 

Fizičke veličine
Kilogram po metru kubnom

Kilogram po metru kubnom (simbol: kg/m³, ili kg m-3) je SI jedinica za gustoću.

Gustoća vode iznosi pri temperaturi od 277 K iznosi 1000 kg/m³, pa tona vode ima volumen od 1 m³

Pored kg/m³, često se koristi i jednica g/cm³, a vrijedi:
 1 g/cm³ = 1000 kg/m³

Jedinica gram po litri (simbol: g/l) je identična jedinici kg/m³

Mjerne jedinice
Metar kubni

Kubni metar, oznaka m3 je osnovna mjerna jedinica za volumen.

Osim osnovnog oblika - Kubni metar, često se koriste i izvedenice:
 milimetar kubni ili 1 mm3 = 1 * 10-9 metara kubnih
 centimetar kubni  ili 1 cm3 = 1 * 10-6 metara kubnih
 decimetar kubni  ili 1 dm3 = 1 * 10-3 metara kubnih
 kilometar kubni  ili 1 km3 = 1 * 109 metara kubnih

Vidi i:
 metar
 Četvorni metar
 Litra
 SI prefiksi

Mjerne jedinice
SI izvedene jedinice
Kocka

ona služi i za formulu opsega i površine  
Kocka (ili pravilni heksaedar) je geometrijsko telo, jedno od Platonovih tela. Kocka spada u paralelepipede, to je pravilna četverostrana prizma - sastoji se od šest jednakih kvadrata, njenih stranica. Ona ima 12 bridova i 8 vrhova.

Mreža kocke sastoji se od 6 jednakih kvadrata.Ima 24 ivice.

Formule 
(a - stranica)

Višedimenzionalne kocke 
Analogija kocke u četriri dimenzije zove se hiperkocka. Ona se sastoji od osam jednakih kocaka.

Analogija kocke u n-dimenzionalnom prostoru se naziva jednostavno n-dimenzionalnom kockom.

Eksterni linkovi 

 The Uniform Polyhedra
 Spinning Hexahedron
 Virtual Reality Polyhedra
 Paper Models of Polyhedra

Geometrijska tijela
Četverokut

Četverokut ili četverougao je zatvoren geometrijski lik koji ima četiri kuta i četiri stranice. Zbroj svih kutova u četverokutu iznosi 360°.

Podjela četverokuta:
 trapez
 pravokutnik
 kvadrat
 paralelogram
 romb

Vanjski linkovi 
 Varignon and Wittenbauer Parallelograms by Antonio Gutierrez from "Geometry Step by Step from the Land of the Incas"
 Van Aubel's theorem Quadrilateral with four squares by Antonio Gutierrez from "Geometry Step by Step from the Land of the Incas"
 Compendium Geometry Analytic Geometry of Quadrilaterals
 Quadrilaterals Formed by Perpendicular Bisectors
 Projective Collinearity in a Quadrilateral

C
Sfera

Sfera je geometrijsko mesto tačaka prostora čije je rastojanje od date tačke O jednako datoj duži r. Data tačka O naziva se središtem, centrom sfere, a data duž r poluprečnikom sfere.
 Jednačina sfere u pravouglim Dekartovim koordinatama ima oblik:

 gde su a,b,c koordinate središta (centra), a r poluprečnik sfere.
 Sfera se može posmatrati kao površ dobijena obrtanjem kružnice oko svog prečnika (dijametra).
 Površina površi sfere poluprečnika r određena je formulom: .
 Dodirna ravan sfere normalna je na poluprečnik, povučen u tački dodira.
 Slika sfere u ortogonalnoj projekciji je kružnica, a u proizvoljnoj paralelnoj projekciji je elipsa.
 Svaki presek sfere sa ravni jeste kružnica. Presek sfere O(r) sa ravni koja prolazi kroz centar sfere jeste kružnica poluprečnika r, veliki krug; svaki drugi presek sfere sa ravni jeste kružnica poluprečnika manjeg od poluprečnika r sfere, mali krug.
 Unutrašnjost sfere je lopta.

Pojmovi 
Veliki krug Presek sfere i ravni koja prolazi kroz centar sfere.
Suprotne (antipodne) tačke Par tačaka na sferi koji su presek sfere i prave koja prolazi kroz centar sfere.
Ako jednu tačku nazovemo severni pol, suprotna tačka se zove južni pol. Ekvidistantni veliki krug se tada zove ekvator. Krugovi paralelni ekvatoru se zovu paralele ili uporednici, a krugovi koji prolaze kroz polove se zovu meridijani.

Ova terminologija se koristi za planetu Zemlju, ali i za druga astronomska tela sfernog ili sličnog oblika.

Vidi još 
 Sferoida
 Prostor

Vanjski linkovi 
 Mathworld website
 More Sphere Images from Maths is Fun

Geometrija
Piramida

Piramida može značiti:

 Piramida (geometrija), geometrijsko tijelo
 Piramida (arhitektura), grobnice u Egiptu, Srednjoj Americi i dr.
Piramida (geometrija)

Piramida je geometrijsko tijelo sastavljeno od baze (mnogokut, najčešće trokut ili pravokutnik) i stranica (trokuti).

U deskriptivnom smislu piramida "nastaje" kada:
 Postavimo bazu u neku ravninu (npr. horizontalna ravnina). Baza može biti bilo koji mnogokut (npr. kvadrat).
 Visina je dužina kojoj je početna točka u ravnini baze, a krajnja točka izvan ravnine baze.
 Spojimo krajnju točku visine s vrhovima baze.

Podjela 

S obzirom na bazu, piramide se dijele na trostrane (baza trokut), četverostrane (baza četverokut) ili višestrane/poligonalne (baza višekut/poligon). Ako je baza pravilni poligon (sve stranice jednake), tu piramidu nazivamo pravilna piramida.

S obzirom na kut između ravnine baze i visine, piramide se dijele na uspravne (pravi kut) i na kose piramide (svaki kut koji nije pravi).

Tako se, na primjer, piramida kojoj je baza kvadrat a visina je dužina položena okomito iz središta kvadrata naziva pravilna uspravna četverostrana piramida.

Volumen i oplošje 
Volumen piramide jednak je umnošku jedne trećine površine baze s duljinom visine:

Oplošje piramide jednako je zbroju površina baze i površina svih stranica.

Pravilna trostrana piramida

Pravilna četverostrana piramida

Geometrijska tijela
Prizma

Prizma je naziv koji može označavati:

 optički uređaj;
 geometrijsko tijelo.
Prizma (geometrija)

Prizma je poliedar određen s dva sukladna poligona koji leže u paralelnim ravninama i imaju paralelne odgovarajuće stranice. 
Ako su svi bočni rubovi okomiti u odnosu na bazu onda je prizma uspravna. Ona je pravilna ako su joj baze pravilni mnogokuti.

Ako su baze paralelogrami tada se prizma naziva paralelepiped i ima šest strana. 
Posebni slučajevi paralelepipeda su 
kvadar kojem su baze pravokutnici
kocka kojoj su baze kvadrati
Visina h prizme je dužina okomice koja je spuštena iz bilo koje točke jedne baze na ravninu druge baze.

Formule

Volumen 

gdje je B površina baze, a h visina prizme.

Volumen kocke V = a3  

Volumen kvadra V = abc

Oplošje 

gdje je B površina baze, a M površina plašta. 

Oplošje kocke O = 6a2 

Oplošje kvadra O = 2(ab + ac + bc)

Pravilna prizma 

Prizma je pravilna ukoliko je uspravna te joj je baza pravilan mnogokut. Kocka je četverostrana pravilna prizma.

Formule 

Oplošje pravilne prizme 2 B + P, gdje je B površina baze, a P površina pobočja.

Površina baze:

gdje je baza pravilan n-terokut, a je duljina brida baze.

Površina pobočja:

gdje je baza pravilan n-terokut, a je duljina brida baze, a h je visina prizme.

Geometrijska tijela
Geometrijsko telo

telo (ek.) ili tijelo (ijek.) (lat. corpus), u geometriji, figura ograničena sa svih strana delovima površi. Primeri geometrijskih tela su kocka, okrugla tela i druga.

Geometrijska tijela
Promjer

Promjer, prečnik ili dijametar je pojam u geometriji koji označava duljinu prave crte koja prolazi kroz središte kružnice i čiji krajevi se nalaze na crti kružnice. On je ujedno i skup polovišta međusobnmo paralelnih tetiva. Ukoliko znamo promjer kružnice, možemo izračunati i površinu kruga unutar kružnice koristeći slijedeću formulu:

 

gdje slovo d označava promjer (lat. diametar), a π (čita se "Pi") je iracionalan broj koji iznosi približno 3.14.

Polumjer (radijus) je polovica promjera, odnosno udaljenost od središta kružnice do crte kružnice.

Geometrija
Astrofizika

Astrofizika je dio astronomije koji se bavi proučavanjem fizike svemira, uključujući luminozitet, gustoću, temperaturu i kemijski sastav zvijezda, nastanak i evoluciju galaksija, svojstva međuzvjezdanog prostora, fizikalnu kozmologiju, svojstva crnih rupa i drugih pojava na nebu.

Povezano 
 Astronomija

 
Astronomske potdiscipline
Fizika
Oceanografija

Oceanografija ili okeanografija (sintagma od grčkih riječi ωκεανός / okean = ocean + γράφειν/grafein = pisati), također zvana oceanologija, je nauka o zemljinim oceanima i njihovih međusobno povezanih ekosistema te kemijskih i fizičkih procesa. Postoje pet glavnih područja unutar te nauke, ali je definicija jednostavna, ona je nauka o oceanima.
 biološka oceanografija ili pomorska biologija je nauka o oceanskim biotima i njihovim ekološkim interakcijama;
 kemijska oceanografija je nauka o kemiji oceana;
 geološka oceanografija ili pomorska geologija uključuje tektoniku ploča i ostale nauke o oceanskom dnu;
 meteorološka oceanografija se bavi pitanjem kako atmosfera i ocean međusobno djeluju unutar hidrosfere;
 i fizikalna geografija koja se bavi fizikalnim obilježjima oceana (kao što su valovi, struje te struktura temperature i slanoće).

Historija oceanografije 
Rana istraživanja oceana su bila ograničena na njegovu površinu i malobrojna stvorenja koja su ribari vadili u svojim mrežama. Međutim kada su Bougainville i Cook izveli svoja istraživanja u južnom Pacifiku u svojim su izvještajima spomenuli i mora koja su posjetili. James Clark Ross je poduzao 1840. prvo moderno mjerenje dubine mora, Charles Darwin je objavio radnju o grebenima i oblikovanju atola, ali ipak postojanje ogromne strmine iza kontinentalnih šelfova nije otkriveno sve do 1849. Mauryjeva Fizikalna geografija mora iz 1855. je bio prvi udžbenik iz oceanografije. Polaganje sjevernoatlantskog telegrafskog kabla potvrdilo je prisutnost srednjooceanskog hrpta.

Od sredine 19. vijeka kad su naučna društva prolazila kroz poplavu novih terestričkih botaničkih i zooloških informacija, evropski historičari prirode počeli su osjećati nedostatak više nego anegdotskih znanja o oceanima. Počeci oceanografije kao kvantitativne nauke zapravo su započeli 1872. kada su Charles Wyville Thompson i John Murray (oceanograf) krenuli u Challenger ekspediciju (1872-76). Ubrzo su ostali evropski i američki narodi poslali naučne ekspedicije (kao što su učinili mnogi privatni pojedinci i institucije), a osnovani su i instituti posvećeni proučavanju oceanografije. Četiri najvažnija u Sjedinjenim Državama jesu Oceanografski institut Scripps, Oceanografski institut Woods Hole, Opservatorij Lamont-Doherty, i Univerzitet washingtonske škole oceanografije. Najvažnija nova institucija u Britaniji jest Southamptonski oceanografski centar.

Prva međunarodna oceanografska organizacija stvorena je 1901. pod imenom Međunarodno vijeće za istraživanje mora. 1921. godine u Monaku je osnovan Međunarodni hidrografski ured (IHB). Kasnije je 1966. Kongres SAD-a stvorio Nacionalni savjet za pomorska bogatstva i tehnički razvoj u čijoj je nadležnosti bilo istraživanje i proučavanje svih aspekata oceanografije. Također je omogućio da Nacionalni naučni zavod novčano podupre ljude koji su obavljali ta proučavanja na polju oceanografije.

Vidi jođ 
 Harald Sverdrup
 Hidrografija
 Jacques-Yves Cousteau
 Merkator projekt
 Plimna rezonanca

Srodne discipline 
 Geofizika
 Limnologija
 Hidrologija

 
Hidrografija
Hidrologija
Oceani
Fiziologija

Fiziologija je jedna od temeljnih bioloških znanosti koja se bavi proučavanjem funkcija zdravog organizma s naglaskom na mehanizme koji nadziru i reguliraju životne procese, tj. održavaju homeostazu. Naziv fiziologija nastao je od grčkih riječi phisis (priroda) i logoi (diskutovati, raspravljati).

Nekada se smatralo da je ona jedna od disciplina anatomije. Međutim, primjena suvremenih znanstvenih dostignuća u izučavanju prirode i živih bića, pokazala je da su struktura i funkcija međusobno povezane i zavisne. Ipak, fiziologija je povezana, kako sa anatomijom, tako i sa biologijom, biohemijom, medicinom i drugim srodnim znanostima i znanstvenim disciplinama.

Opis 
Svaki oblik života od monomolekularnog virusa pa sve do najvećeg drveta ili do kompliciranog ljudskog organizma ima vlastite funkcionalne osobine. Stoga se golemo područje fiziologije može podijeliti na fiziologiju virusa, fiziologiju bakterija, fiziologiju stanice, fiziologiju čovjeka i mnoga uža područja. U fiziologiji čovjeka nastojimo potanko razjasniti različite funkcije u ljudskom tijelu, na primjer kemijske reakcije koje se zbivaju u stanicama, prijenos živčanih impulsa s jednog dijela tijela na drugi, kontrakciju mišića, razmnožavanje, te najsitnije pojedinosti pretvaranja svjetlosne energije u kemijsku, što podražuje oko i omogućuje nam da vidimo okolni svijet.

Fiziologija čovjeka 

Fiziologiju čovjeka možemo podijeliti na:
 Fiziologiju stanice
 Fiziologiju krvnih stanica, imuniteta i zgrušavanja krvi
 Fiziologiju srca
 Fiziologiju cirkulacije
 Fiziologiju tjelesnih tekućina i bubrega
 Fiziologiju respiracije
 Fiziologiju letenja, putovanja u svemir i ronjenja
 Fiziologiju živčanog sistema i osjetila
 Fiziologiju probavnog trakta
 Fiziologiju metabolizma i regulacije temperature
 Fiziologiju endokrinologije i reprodukcije

Reference

Vanjske veze 
 The Physiological Society
 physiologyINFO.org  public information site sponsored by The American Physiological Society

Fiziologija
Molekularna biologija

Molekularna biologija je izučavanje biologije na molekularnom nivou. Ovo područje preklapa se s drugim područjima biologije, posebice genetikom i biokemijom. Molekularna biologija teži istraživanju i razumijevanju interakcija između različitih staničnih sustava, uključujući međuodnose DNA, RNA i proteinske sinteze te učenju kako su te interakcije regulirane. 

Pišući u Nature, W.T. Astbury je molekularnu biologiju opisao kao:
"... ne toliko kao tehniku nego kao pristup, pristup s gledišta takozvanih bazičnih znanosti s idejom vodiljom traženja odgovarajućeg molekularnog plana ispod razine oku vidljivih manifestacija klasične biologije. Osobito je zaokupljena oblikom bioloških molekula i ..... uglavnom je tri-dimenzionalna i strukturna - to, dakako, ne znači da je samo prerada morfologije - jer ona za razliku od morfologije uz to istovremeno mora uzeti u obzir i postanak i funkciju"

Odnos s drugim biološkim znanostima na molekularnoj razini 

Molekularni biolozi koriste posebne metode prirodne za molekularnu biologiju (pogledaj sekciju Metode niže u članku), ali te metode sve više kombinira s metodama i idejama iz područja genetike, biokemije i biofizike. Više ne postoji čvrsta linija koja je odjeljivala te znanstvene grane. Priložena slika je shematski prikaz jednog pogleda na odnos među tim područjima:

 Biokemija je studij kemijskih tvari i procesa koji se odvijaju u živim organizmima. 
 Genetika je studij učinaka genetičkih razlika na organizmima. To se često može uočiti ukoliko nedostaje normalna komponenta (npr. jedan gen). Proučavanje "mutanata" – organizmi kojima nedostaje jedan ili više funkcionalnih komponenti u odnosu na takozvani "divlji tip" ili normalni fenotip. 
 Molekularna biologija je studij molekularnih osnova procesa replikacije, transkripcije i translacije genetičkog materijala. Centralna dogma molekularne biologije koja kaže da se genetski materijal (DNA) transkribira u RNA i tada translatira u protein, pruža dobru startnu poziciju za razumijevanje ovog područja.

Puno poslova u molekularnoj biologiji je kvantitativne prirode, i u zadnje vrijeme je puno učinjeno u međuvezi molekularne biologije i kompjuterskih znanosti bioinformatici. Uz bioinformatiku, studij strukture i funkcije gena, molekularna genetika, je jedna od najperspektivnijih grana molekularne biologije.

Sve više područja biologije se počinje baviti proučavanjem molekula, ili da direktno proučavaju njihove interakcije u stanici kao stanična biologija i razvojna biologija, ili indirektno, gdje se metode molekularne biologije koriste kako bi se donijeli zaključci o populacijama ili vrstama, kao u područjima evolucijske biologije kao što su populacijska genetika i filogenetika.

Biologija
Botanika

Botanika je grana biologije koja se bavi naučnim proučavanjem biljaka. Ime potiče od grčke reči βοτανικός, botanikós - koji se odnosi na biljke ( βοτάνη, botánē - trava, biljka). U novije vreme često se označava i terminima „nauka o biljkama" i „biologija biljaka". Obuhvata više disciplina koje proučavaju izgled, građu, rast, razviće, reprodukciju, metabolizam, fiziologiju, oboljenja, ekologiju, srodnost i evolutivnu istoriju biljaka.

Tradicionalno, botaničari su istraživali sve organizme koji nisu bili označeni kao životinje (na primer, svi oni koji vode sesilan način života, vrše fotosintezu). Napredak u poznavanju ovih „specijalnih" organizama, naročito mikroorganizama, doveo je do odvajanja zasebnih grana od botanike - u prvom redu mikrobiologije i mikologije. Još uvek je, međutim, široko rasprostranjena praksa opisivanja ovih ne-biljnih organizama u uvodnim kursevima botanike.

Istorija botanike ukratko 
Među prvim botaničkim radovima, napisanim oko 300.god. pne., su i dva velika Teofrastova dela - Istorija biljaka i Uzroci biljaka (tj. Priroda biljaka) - u kojima je opisao mnogo vrsta kao i njihovu primenu. Rimski lekar Dioskorides je dopunio Teofrastove spiskove biljaka i više pažnje posvetio upotrebi lekovitih biljaka. Ove knjige su tokom antičkih vremena bile najvažniji doprinos botanici, i na njih su se oslanjali istraživači i lekari i tokom Srednjeg veka. Sa „otkrićem" Novog Sveta, počinje i dalji razvoj botanike, jer su Evropljani došli u kontakt sa potpuno nepoznatim vrstama. Ključne tačke u razvoju botaničke misli su i Lineov sistem binomijalne nomenklature i pokušaj klasifikacije biljaka na osnovu građe cvetova, otkriće ćelije, Darvinovo uspostavljanje teorije evolucije, otkriće biljnih hormona, razviće genetike i molekularne biologije krajem 20. veka. Paralelno sa obogaćivanjem botaničkog znanja, došlo je i do značajnog unapređenja metodologije istraživanja, zahvaljujući razvoju tehnike i tehnologije.

Metode istraživanja u botanici 
Botanika se koristi kako posmatranjem, tako i komparativnim, istorijskim i eksperimentalnim metodama. Neke od ovih metoda su: sakupljanje i pohranjivanje biljnog materijala u herbarijume, posmatranje u prirodnim i veštačkim uslovima, eksperiment u prirodi i botaničkoj laboratoriji, matematička obrada dobijenih podataka.

Botaničke discipline 
 morfologija i anatomija biljaka
 sistematika biljaka
 biljna citologija
 biljna genetika
 fiziologija biljaka
 fitoekologija (ekologija biljaka)
 fitogeografija (biljna geografija)
 paleobotanika
 palinologija

Botanika
Zoologija

Zoologija (od grčkog zoon "živo biće") je biološka disciplina koja se bavi proučavanjem životinja , odnosno, oblikom i građom tijela (morfologija, anatomija ) , životnim aktivnostima (psihologijom), razvojem i porijeklom (uključujući paleontologiju) , nasljednim odlikama (genetikom), odnosom s okolišem (ekologijom), rasprostranjenošću (zemljopisna rasprostranjenost) i ponašanjem životinja. Sistematiku životinja pogledaj pod sistematika životinjskog svijeta.

Područja 

 Opća zoologija (građa, život, razmnožavanje, razvoj)
 Posebna zoologija (obrađivanje zoološke raznovrsnosti)
 Sistematizacija (povijest vrste,razvrstavanje, kategorizacija)
 Morfologija (vanjska obilježja građe životinja)
 Anatomija (unutrašnja građa pojedine životinje)
 Fiziologija (životni procesi, funkcije organa )
 Biologija ponašanja (uzroci ponašanja)
 Embriologija (individualni razvoj)
 Zemljopisna rasprostranjenost
 Ekologija

Zoolozi 

Zoologijom se kao znanstvenom disciplinom bave zoolozi. Oni mogu svoj znanstveni rad obavljati kako u prirodi ili laboratoriju tako i u muzeju ili u zoološkom vrtu ili u kombinaciji nekih ili svih navedenih oblika rada. Većina zoologa su studirali biologiju . Međutim, zoologijom se danas bave i veterinari i šumari i geografi . Prije nego što su biologija odnosno zoologija i botanika postale samostalne znanstvene discipline, zoolozi i biolozi su završavali studij medicine .

Poznati zoolozi

 Alfred Edmund Brehm
 Dian Fossey
 Jane Goodall
 Bernhard Grzimek
 Konrad Lorenz

Primjeri: 

domaće životinje
 psi
 mačke
 hrčak
divlje životinje
 tigar
 puma
 medvjed
 vuk
 zebra
 ris
 crna udovica
životinje koje žive u moru
 ribe
 tuljani

gmazovi
 zmije
 piton
 kraljevska kobra
 udav
 anakonda
 gušteri
 bazilisk
 komodo varan
 varan
 krokodili
 krokodil
 aligator
 kornjače
 galapagoska kornjača
 golema želva

 
Biologija
Komunikacije

Komunikacija je proces razmjene informacija preko dogovorenog sistema znakova. Komunikacije su znanstvena disciplina koja proučava komuniciranje.

Oblici komunikacija 
 interpersonalna komunikacija
 itrapersonalna komunikacija
 govorna komunikacija
 neverbalna komunikacija
 Aktivno slušanje
 telekomunikacija

Oblici i komponente ljudske komunikacije 
Komponente procesa komunikacije
Proces komunikacije sadrži šest ključnih komponenti: izvor, poruku, kanal, primalac,buku i povratnu spregu.
Izvor je kreator poruke,odnosno njen pošiljalac.To je jedna ili više osoba koje započinju proces komunikacije. Izvor je lice koje poseduje informacije I ima za cilj da ih prenese drugom pojedincu ili većem broju drugih lica. Kreator, odnosno pošiljalac poruke može da bude pojedinac, grupa ili organizacija.
Poruka je produkt njenog kreatora. Nju čini verbalni ili neverbalni stimulans koji utiče na primaoca ili pošiljaoca bez obzira da li je nameran ili nije.
Kanal je veza između izvora i primaoca poruke. Postoje brojni različiti kanali kojima se poruka šalje, kao što su pisma, telefoni, aksovi, kompjuteri.
Primalac je onaj koji interpretira poruku. Njegova čula primaju poruku pošiljaoca. Neke poruke mogu imati veliki broj primalaca, 
Buka je sve ono što uznemirava I ometa komunikaciju. Ona unosi zabunu I iskrivljuje poruku.
Povratna sprega je odgovor primaoca pošiljaocu poruke. Povratna sprega spaja pošiljaoca i primaoca poruke međusobno, na takav način da oni mogu istinski komunicirati.

Komunikacijska tehnologija

Barijere u komuniciranju

Vidi 
 lingvistika
 masovni mediji
 novina

Eksterni linkovi 

 
Primijenjene nauke
Nauka o materijalima

Nauka o materijalima je interdisciplinarna nauka, koja izučava osobine materije i njenu primenu na razna područja nauke i inženjerstva. Ona se koristi elementima primenjene fizike i hemije, kao i hemijskog, mehaničkog, građevinskog i električnog inženjerstva. Kako je pažnja medija u sve većoj meri usredsređena na nanonauku i nanotehnologiju, nauka o materijalima dobija sve veći značaj na svim univerzitetima.

Istorija 
Čitave ere u istoriji Zemlje dobijale su naziv po materijalu, koji je tada bio najzastupljeniji: kameno doba, bronzano doba i doba čelika su primeri. Nauka o materijalima je jedna od najstarijih formi inženjerstva i primenjene nauke. Savremena nauka o materijalima izrasla je, direktno, iz metalurgije, dok je metalurgija izrasla iz rudarstva. Pivotalno otkriće u razumijevanju materijala dogodilo se u kasnom 19. veku, kada je Vilard Gibs pokazao da termodinamičke osobine atomske strukture u raznim fazama uslovljavaju fizička svojstva materijala. Značajni elementi savremene nauke o materijalima su ishod svemirske trke: shvatanje i inženjerstvo metalnih legura i ostalih materijala, koji su ulazili u konstrukcije svemirskih vozila. Nauka o materijalima je omogućila ova istrživanja, te je učestvovala i u razvoju drugih revolucionarnih tehnologija, kao što su plastika, poluprovodnici i biomaterijali.

Pre 60-tih godina 20. veka (u nekim slučajevima i decenijama kasnije), delovi nauke o materijalima bili su nazivani metalurškim, zbog naglaska na upotrebi metala iz 19. i ranog 20. veka. Od tada, ova nauka se proširila, te danas obuhvata sve vrste materijala, uključujući: keramiku, polimere, poluprovodnike, magnetne materijale, materijale za medicinske implante, te biološke materijale.

Vidi još 
 Istorija tehnologije materijala
 Biološki materijali
 Tečni kristal

Reference

Literatura 

 
 
 
 
 
 
 
 Timeline of Materials Science at The Minerals, Metals & Materials Society (TMS) – Accessed March 2007

Spoljašnje veze 

 Materials Knowledge Transfer Network 
 Material Measurement Laboratory, NIST
 SubsTech (Substances & Technologies)
 Nanoscale Interdisciplinary Research Team 
 Nauka o materijalima: Sigma-Aldrich

Nauka o materijalima
Građevinski inženjering
Geodezija

Geodezija je znanstvena disciplina koja se bavi mjerenjem i promatranjem Zemlje, njenog gravitacionog polja i geodinamičnih pojava kao: pomicanjem polova, plimom i osekom, te gibanjem zemjine kore u trodimenzionalnom prostoru kroz vrijeme. Osobe koje se profesionano bave geodezijom zovu se geodeti.
Slobodnim riječima možemo reći da je geodezija znanost koja se bavi izmjerom zemljine površine te prikazivanjem te površine izradom planova i karata.

 
Mjerenje
Geofizika
Tehničke nauke
Anatomija

Anatomija ( grčki: νατομία anatomija i νατέμνειν seciranje) je grana biologije koja za cilj ima izučavanje strukture i organizaciju živih organizama. Deli se na animalnu anatomiju - zootomija i biljnu anatomiju - fitotomija. Glavne podgrupe anatomije su komparativna anatomija, histologija i humana anatomija.

Animalna anatomija podrazumeva proučavanje strukture različitih životinja i tada se naziva komparativna anatomija ili animalna morfologija, i može biti proučavanje jedne životinje, u kom slučaju se naziva specijalna anatomija.

Humana anatomija 
Nama najvažnija vrsta anatomije je humana anatomija (kako podrazumeva proučavanje jedne vrste znači da je humana anatomija takođe i specijalna anatomija). Humanu anatomiju možemo da posmatramo iz više uglova. Sa medicinskog stanovišta humana anatomija je uopšte poznavanje egzaktne forme, pozicije, oblika, veličine i odnosa različitih struktura ljudskog tela. Ovom terminu je takođe dat naziv i deskriptivna ili topografska humana anatomija. 

Ljudsko telo je u toj meri kompleksno da samo mali broj profesionalaca, tek nakon godina strpljive studije, mogu da kažu da su poznavaoci ljudskog tela. Međutim svi lekari koji proučavaju ljudsko telo se specijaliziraju na određene delove tela i to znanje usavršnjavaju. Na primer, lekar se fokusira na mozak koji proučava do detalja, dok ima opšte znanje ostatka tela. Topografska anatomija se uči neprekidnim ponavljanjem i seciranjem tela, i detaljnim upoznavanjem.

Sa morfološke tačke gledišta, humana anatomija je fascinantna nauka, jer za cilj ima proučavanje uzroke koji su doveli do trenutnog stanja tela. Pri ovom proučavanje neophodne su nauke tipa embriologija, filogenija i histologija.

Patološka anatomija (ili morbidna anatomija) je nauka koji proučava obolele organe, dok delovi anatomije koji proučava zdravu anatomiju tela mogu biti medicinska, hirurhška i površna anatomija. Komparacijom anatomije različitih rasa ljudskog roda bavi se fizička antropologija, odnosno antropološka anatomija. 

Svaka anatomska jedinica počinje prvo sa opisom strukture organa ili sistema (kao na primer nervi, nervni sistem, srce, itd.). Za ovim sledi opis razvoja, odnosno embriologija i komparativna anatomija, tj morfologija. Ovakva klasifikacija je od velikog značaja jer prvo daje dovoljno detalja o strukturi organa, i drugo, bilo ko (ne samo profesionalni medicinski radnici) može da ima u uvid u odnos i opis opšteg sistema.

Sistemi ljudskog tela 
lokomotoren sistem
 Cirkulatorni sistem
 Sistem za varenje
 Endokrini sistem
 Sistem za izlučivanje
 Imuni sistem
 Nervni sistem
 Limfatični sistem
 Mišićni sistem
 Reproduktivni sistem
 Respiratorni sistem
 Skeletalni sistem

Organi 
 Anus
 Slepo crevo
 Mozak
 Grudi
 Debelo crevo 
 Dijafragma
 Uvo
 Oči
 Srce
 Bubreg
 Grkljan
 Jetra
 Pluća
 Nos
 Jajnici
 Grlo
 Pankreas
 Penis
 Placenta
 Rektum
 Koža
 Tanko crevo
 Slezina
 Želudac
 Jezik
 Materica

 
Temeljne medicinske znanosti
Grane biologije
Imunologija

Imunologija (lat. immunitas - otpornost, neprimljivost; grč. lógos - riječ, govor, u prenesenom značenju znanost) je grana biomedicinskih znanosti koja proučava cjelokupnu otpornost organizma na djelovanje stranih tvari, tj. antigena. U pratičnom smislu, imunologija proučava sve oblike obrane domaćina od zaraze i štetne posljedice imunosnog odgovora za domaćina. Ona je proistekla iz opažanja da su osobe nakon preboljenja određene zarazne bolesti, u pravilu otporne na tu bolest (zarazu). Od svojih se početaka razvijala pod okriljem mikrobiologije. No spoznaja da je imunološka reakcija na mikroorganizme samo jedan od imunoloških odgovora, te da taj odgovor u određenim uvjetima može izazvati gotovo svaka organska makromolekula, potaknula je razvoj imunologije kao samostalne znanosti.

Suvremena imunologija obuhvaća velik broj disciplina koje istražuju ustrojstva i fiziološke funkcije imunološkog sustava, imunost na zarazu, stanja imunološke preosjetljivosti (alergije), imunološke nedostatnosti (imunodeficijencije), imunološke reakcije na presađivanje i tumor, autoimune bolesti, kao i brojne imunodijagnostičke postupke.

Osnovni pojmovi 
Imunost je stanje otpornosti na mikroorganizme, tj. zarazu. Svojstveni su joj urođeni (nespecifični) i stečeni (specifični ili adapticni) mehanizmi.

Imunološki sustav je skupni naziv za organe, tkiva, stanice i njihove produkte koji u organizmu služe za prepoznavanje stranih bioloških tvari i obranu od njih. Organi imunološkog sustava u čovjeka su npr. timus (prsna žlijezda), koštana srž, slezena, limfni čvorovi.
Pedijatrija

Pedijatrija je grana medicine koja je definirana objektom svog interesa- djetetom, od rođenja do kraja adolescencije. To je, prema tomu, medicina razvojne dobi. U vezi s granicama pedijatrije posljednjih se godina vremenski raspon ljudskog života u kojem djeluje pedijatrija proširio, unatrag u prenatalnu dob do samog začeća i unaprijed do vremena poslije dosezanja zrelosti.

Kliničke medicinske znanosti
Djeca
Kardiologija

Kardiologija je grana medicine koja se bavi liječenjem bolesti srca i krvnih žila. Njih možemo podijeliti na: bolesti endokarda (najčešće endokarditis), bolesti miokarda (kardiomiopatije, angina pectoris, infarkt miokarda), bolesti perikarda (najčešće perikarditis), poremećaji rada srca (aritmije), greške srčanih zalistaka (urođene i stečene), srčana insuficijencija (dekompenzacija), bolesti krvnih žila (ateroskleroza, tromboza, tromboflebitis).

Kardiologija
Interna medicina

Interna medicina bavi se proučavanjem, lečenjem i sprečavanjem unutrašnjih bolesti (bolesti srca, krvi i krvnih sudova, organa za varenje, pluća i dr.). Interna medicina zasniva se na vise razlicitih uzrocnika bolesti ti uzrocnici mogu biti spoljasnji i unutrasnji endogeni,egzogeni.

Interna medicina
Stomatologija

Stomatologija je nauka koja se bavi suzbijanjem, prepoznavanjem i otklanjanjem svih bolesti zuba-, usta- i vilice.

Podela:
 Profilaksa (profilaktičko zubarstvo)
 Konzervativna stomatologija (Održavanje zuba, plombiranje...)
 Paradontologija (Održavanje i lečenje potpornog aparata zuba)
 Endodoncija (lečenje pulpe zuba i mekog zubnog tkiva)
 Protetika (nadoknađivanje zuba i tkiva)
 Maksilo-facijalna hirurgija 
 Implantologija
 Dečija stomatologija
 Ortopedija vilice
 Psihosomatika

pogledaj: 
 PubMed 
 Studiranje stomatologije
 Zubar
 Bolesti:
 Karijes
 Paradontoza

Literatura 
 Forensische Zahnmedizin von Klaus Rötzscher, BoD 2005, 
 "The World Oral Health Report 2003", WHO, Geneva, 2003.

Linkovi 
 http://www.zahnwissen.de
 http://www.m-ww.de/krankheiten/zahnerkrankungen/index.html 
 http://www.meduni-graz.at/zmkwww/Download/Medizinerskriptum%20Zahnersatzkunde.pdf 
 Informativni portal o stomatologiji
  Stomatoloska ordinacija
Cenovnik stomatoloških usluga

 Stomatologija
Ginekologija

Ginekologija je grana medicine koja se bavi proučavanjem ženskog reproduktivnog sustava.

Екстернал линкс 

 Гинекологија - Бугарски портала Гинекологија, Септембер 30, 2009
 Сексологија - Бугарски портала Сексологија, Септембер 30, 2009

Ginekologija i porodništvo
Plastična kirurgija

Plastična hirurgija obuhvata hirurške zahvate pri kojima se menja fizički izgled osobe. 

Reč plastika potiče iz grčkog plast i znači modelirati, dati oblik. 

Ovakva vrsta hirurgije ima rekonstruktivnu ili estetsku svrhu. U rekonstruktivne zahvate spadaju operacije pri kojima se ispravljaju fizičke funkcije, minimizira ili otklanja defiguracija izazvana bolešću, poremećajima pri rođenju ili nesrećama. Estetski zahvati nemaju medicinsku svrhu i nisu esencijalni za fizičko zdravlje.

Vanjske Sveze 
 Plastična Kirurgija Portal  - Desetak stranica o raznim elementima plastične kirurgije.
 Plastična Kirurgija u Brazilu 

Plastična hirurgija
Zdravstvo

Zdravstvo ili javno zdravstvo bavi se opasnostima za opće zdravlje zajednice na temelju zdravstvenih analiza stanovništva. Mnoge organizacije definiraju zdravlje i promicanje zdravlja na razne načine. Svjetska zdravstvena organizacija, tijelo UN-a koje postavlja standarde i vrši svjetsko nadziranje bolesti, definira zdravlje kao "stanje potpunog tjelesnog, duševnog i društvenog blagostanja, a ne samo sloboda od bolesti ili invalidnosti".

Riječ "stanovništvo" se u ovom kontekstu može odnositi na sve od šačice ljudi do cijelih kontinenata (npr. u slučaju pandemije). Zdravstvo ima mnogo podvrsta, ali obično se dijeli na epidemiologiju, biostatistiku i zdravstvene usluge. Zdravlje okoliša, društveno zdravlje i zdravlje na radu također su važna područja zdravstva.

Cilj zdravstva je spriječiti radije nego liječiti bolest, i to kroz nadzor slučajeva bolesti i promicanje zdravog života. Osim tih djelatnosti, liječenje neke bolesti često ima ključnu važnost za sprečavanje iste bolesti kod drugih, kao što se događa kod izbijanja zaraznih bolesti. Cijepljenje i dijeljenje kondoma su neki primjeri zdravstvenih mjera.

Javno zdravstvo
Epidemiologija

Epidemiologija je nauka koja proučava širenje i faktore bolesti u ljudskom stanovništvu (Rothman i Greenland) te primjena te znanosti na rješavanje zdravstvenih problema (Last, 2001.). 

Epidemiologija se smatra temeljnim skupom metoda u svim istraživanjima javnog zdravstva, te ima veliku primjenu u kliničkoj medicini kod utvrđivanja čimbenika rizika bolesti i određivanja najboljeg zdravstvenog djelovanja u kliničkoj praksi. Epidemiologija se kao znanost bavi čimbenicima koji utječu na zdravlje i bolest pojedinaca i društava, pa u tom smislu služi kao osnova i logički temelj za intervencije u interesu javnog zdravstva i za preventivnu medicinu. 

Epidemiolog se bavi pitanjima od onih praktičnih, kao što je istraživanje epidemija, utjecaj okoliša i promicanje zdravlja, do onih teoretskih, kao što je razrada statističkih, matematičkih, filozofskih i bioloških teorija. U tu svrhu epidemiolozi koriste niz studija, od promatranja do ekperimenata, da prepoznaju kako utjecaji okoliša kao što su prehrana, HIV, stres i kemikalije objektivno dovode do posljedica kao što su bolest, zdravlje i zdravstveni pokazatelji. 

Epidemiološke se studije obično dijelena opisne, analitičke (koje proučavaju asocijacije, tj. uzročne odnose koji se obično podrazumijevaju) i eksperimentalne (taj se izraz obično odnosi na kliničko ili društveno liječenje i druge intervencije).

Epidemiolozi rade u raznim okolišima. Neki rade "na terenu", tj. u zajednici, obično u ustanovi javnog zdravstva, kao glavni stručnjaci za istraživanje i borbu protiv epidemija.

Epidemiologija
Hrvatsko šumarsko društvo

Hrvatsko šumarsko društvo (HŠD) ima izvor u Hrvatsko-slavonskom gospodarskom društvu, koje je na inicijativu šumara osnovano u Zagrebu 1841. godine. Unutar njega, zaslugom šumara Dragutina Kosa 1846. godine, osnovano je šest sekcija. Šumarska sekcija utemeljena je 26. prosinca 1946. u Prečecu kraj Zagreba. Taj se dan uzima kao početak rada Hrvatskoga šumarskoga društva, iako su šumari bili u većini pri osnivanju Hrvatsko-slavonskog gospodarskoga društva.

Društvo je pokretačem svih značajnih postignuća šumarske prakse, obrazovanja i znanosti. Ako bismo nabrajali samo najznačajnije, onda su to: pokretanje donošenja "Zakona šumskoga" već 1852. te njegove stroge primjene od 1858; početak rada Gospodarsko-šumarskoga učilišta u Križevcima 1860; priprema i tiskanje znanstveno-stručnoga i staleškoga glasila "Šumarski list " 1. siječnja 1877. god., koji je otada do danas kontinuirano izlazi; priprema i sudjelovanje na Milenijskoj izložbi u Budimpešti 1896. godine, gdje su Kraljevine Hrvatska i Slavonija imale svoj izložbeni prostor, a šumarstvo i prerada drva svoj posebni paviljon; gradnja Hrvatskoga šumarskoga doma (na današnjem Mažuranićevu trgu) 1898. godine i u njemu početak rada Šumarske akademije (20. listopada 1898), kao četvrte visokoškolske ustanove Sveučilišta u Zagrebu (tada još "prislonjene" uz Mudroslovni fakultet); utemeljenje Šumarskoga muzeja u istoj zgradi; osnivanje Akademije šumarskih znanosti 1996.
Društvo danas okuplja oko 2700 članova i ponosi se kontinuitetom i "potrajnošću" svog djelovanja, bez obzira na promjene vlasti, država, tehnologija i uvjeta življenja. 

U internetska vremena više informacija o Društvu dostupno je na jedinstvenoj adresi www.sumari.hr, a tu je, osim općih informacija moguće dobiti i uvid u Imenik hrvatskih šumara, koji detaljno predstavlja biografije oko 12000 šumara, koji su ikad djelovali u Hrvatskoj, najnoviji broj ali i bibliografiju svog znanstveno-stručnog i staleškog glasila Šumarskog lista , koje je u 130 godišta, u preko 1000 svezaka objavilo preko 14000 članaka od 1650 autora.

Šumarstvo
Hrvatske udruge
Kognitivna psihologija

Kognitivna psihologija je znanost koja je usmjerena na otkrivanje psihičkih procesa koji se nalaze u osnovi ponašanja. Sama riječ "kognitivno" dolazi od latinske riječi cognitio što označava spoznaju, tj. mentalne procese za koje se pretpostavlja da ističu ponašanje. To pokriva široki raspon područja istraživanja, istražujući pitanja o djelovanju pamćenja, pozornosti, percepcije, predstavljanju znanja, mišljenja, kreativnosti i rješavanju problema.

Kognitivna psihologija se radikalno razlikuje od prethodnih psiholoških pristupa na dva ključna načina.
 Ona prihvaća upotrebu znanstvene metode te općenito odbacuje introspekciju kao valjanu metodu istraživanja za razliku od fenomenoloških metoda poput Freudovske psihologije.
 Ona pretpostavlja postojanje unutarnjih mentalnih stanja (kao što su vjerovanja, želje i motivacija) za razliku od bihevioralne psihologije.

Škola mišljenja proizašla iz ovog pristupa naziva se kognitivizam.

Kognitivna psihologija je jedna od najsuvremenijih dodataka psihološkom istraživanju, a razvila se kao odvojeno područje unutar discipline u kasnim 1950-im i ranim 1960-im (iako postoje primjeri kognitivnog razmišljanja kod ranijih istraživača). Termin se koristi od objavljivanja knjige Kognitivna psihologija Ulrica Neissera iz 1967., ali tek je knjiga Donalda Broadbenta Percepcija i komunikacija iz 1958. istaknula značenje kognitivnog pristupa. Od tog vremena dominantna paradigma u području bio je kognitivni model obrade informacija koje je upravo iznio Broadbent. To je način razmišljanja i mišljenja o mentalnim procesima predočenih poput softvera koji radi na računalu koji predstavlja mozak. Teorije se uobičajeno odnose na oblike ulaza, prikaza, računanja ili obrade i izlaza.

Taj način shvaćanja mentalnih procesa prodrio je općenitije u psihologiju tijekom prošlih nekoliko desetljeća, pa nije neobično pronaći kognitivne teorije unutar socijalne psihologije, ličnosti, abnormalne psihologije, razvojne psihologije; primjena kognitivnih teorija u komparativnoj psihologiji dovela je do mnogih nedavnih proučavanja u kognitivnoj psihologiji životinja.

Pristup obrade informacija na kognitivno djelovanje trenutačno se ispituje novim pristupima u psihologiji kao što su dinamički sustavi i utjelovljena perspektiva.

Zbog upotrebe računskih metafora i terminologije, kognitivna psihologija je uvelike mogla izvući korist iz procvata istraživanja u umjetnoj inteligenciji i drugim srodnim područjima tijekom 1960-ih i 1970-ih godina. Zapravo se kognitivna psihologija razvila kao jedna od značajnih aspekata interdisciplinarnog predmeta kognitivne znanosti, koja pokušava uklopiti raspon istraživačkih pristupa o misaonim i mentalnim procesima.

Eksterni linkovi 
 Cogprints - arhiv znanstvenih radova
 Serendip: Brain and Behavior 
 Psihologija, linkovi 

Psihologija
Klinička psihologija

Klinička psihologija je disciplina unutar primijenjene psihologije, koja se bavi evaluacijom individualnih sposobnosti i crta ličnosti, s naročitim naglaskom na patološke reakcije, odnosno ponašanje koje se smatra aberantnim, ili je posljedica neke bolesti.

U svom radu klinički psiholozi se koriste velikim brojem tehnika, u prvom redu kliničkim intervjuom, te psihološkim testovima sposobnosti i upitnicima ličnosti.

Eksterni linkovi 
 Testovi ličnosti online

Psihologija
Eksperimentalna psihologija

Ako proučavamo duševne čine sa svrhom da ih opišemo, rasporedimo i odredimo uvjete i neposredne uzorke koji vode do samih tih čina tada psihologiju pobliže određujemo nazivom empirička ili eksperimentalna psihologija (makar ova dva izraza nisu sinonimi u strogom smislu riječi: niži je stupanj znanstvene preciznosti u empiričko psihološkom istraživanju nego li je to u eksperimentalno psihološkim istraživanjima). Tako možemo proučavati npr. strah ili srdžbu ustanovivši učinke tih psihičkih stanja na licu čovjeka, a pomoću raznih instrumenata moći ćemo registrirati promjene koje ta psihička zbivanja proizvedu u ritmu disanja, cirkulacije krvi, u električkom otporu kože.

Ali ako želimo da razumemo sta je tacno eksperimentalna psihologija trebalo bi se vratiti na same početke nastanka ove nauke. Psihologija je zvanično dobila status nauke upravo kada je počela da se bavi eksperimentima tj. kada je empirijski počela da proverava svoje predpostavke. Godina rođenja psihologije kao nauke je 1879, a mesto je Lajpcig. Tamo je osnovana prva psihološka experimentalna laboratorija zaslugom Wilhema Vundta i kasnije njegovih učenika.

Psihologija