alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Cuernavaca

Cuernavaca (korábban Cuauhnáhuac) Mexikó Morelos szövetségi államának fővárosa, Cuernavaca község központja. Lakossága 2010-ben megközelítette a 340 000 főt.

Földrajz

Fekvése
A város Morelos állam északnyugati részén fekszik, Mexikóvárostól délre, a Vulkáni-kereszthegység és a Déli-Sierra Madre találkozásánál. Mivel Cuernavaca egy vulkán déli-délkeleti lejtőin épült fel, ezért területe északnyugatról délkelet felé folyamatosan lejt, a szélső városrészek között akár 500 méteres magasságbeli különbség is előfordul.

Éghajlat
A város éghajlata meleg, de nem rendkívül forró, nyáron és az ősz első felében csapadékos. Minden hónapban mértek már legalább 31 °C-os hőséget, de a rekord nem érte el a 40 °C-ot. Az átlagos hőmérsékletek a januári 18,7 és a májusi 23,5 fok között váltakoznak, fagy nem fordul elő. Az évi átlagosan 1264 mm csapadék időbeli eloszlása nagyon egyenetlen: a júniustól szeptemberig tartó 4 hónapos időszak alatt hull az éves mennyiség több mint 80%-a.

Népesség
A település népessége a közelmúltban folyamatosan növekedett:

Története
Amikor 1519-ben megérkeztek a spanyol hódítók, akkor itt már egy Cuauhnáhuacnak nevezett gazdag város állt.

Itt hunyt el 1980. március 18-án Tamara de Lempicka lengyel emigráns festő, az art déco mestere, aki 1978 óta élt a városban.

Látnivalók 
A város számos történelmi értéke közt az ősi azték és Teotihuacan kultúrák emlékei (például Teopanzolco) mellett a gyarmati korból származó épületeket is láthatunk. Ilyen például a Palacio de Cortés (Cortés palotája) és a világörökség részét képező Nagyboldogasszony-székesegyház. Cuernavacában megtaláljuk a mexikói forradalom történelmi emlékhelyeit is, emellett alkotnak itt fontos mexikói művészek, és megcsodálható sok egyéb látnivaló is.

A városban több nyelviskola működik; az elmúlt 25 évben a világ minden részéből fogadtak a spanyol nyelvet elsajátítani kívánó csoportokat.

Irodalmi vonatkozása 
Malcolm Lowry legismertebb, Vulkán alatt című regénye e városban játszódik.

Testvértelepülések 
 Denver, Colorado, USA
2007-ben Szentendre várost is felkeresték testvérvárosi kapcsolat kialakítása céljából, a tárgyalások meg is kezdődtek.
 Minneapolis, Minnesota, USA
 Acapulco, Guerrero, Mexikó

Jegyzetek

További információk 

 Cuernavaca hivatalos honlapja
 El Sol de Curnavaca (helyi napilap)
 fotók
War (U2-album)

A U2 1983-ban War címen megjelent harmadik albuma az első, ami politikai témákat nyíltan felvállaló dalokat is tartalmaz, s ezzel meglehetősen nagy váltást jelent az első két album spirituális-vallásos hangvételétől. Ennek megfelelően hangzása is nyersebb, a dobok sokkal erőteljesebben hangzanak rajta, a gitár viszont kissé háttérbe szorul.

Ez volt a U2 első albuma, mely a brit slágerlista élére került (Michael Jackson Thriller-ét leszorítva onnan. A lemez dalai közül koncerteken csak hetet játszottak, közülük az egyiket, a Like a Song…-ot csupán egy alkalommal.

A 40 – mely gyakran koncertjeik záró darabja – az utoljára elkészült dal volt. Szövege a 40. zsoltár, a refrén pedig a 6. zsoltár parafrázisa. Bono így mesélt a keletkezéséről: 10 percig tartott megírni a dalt, 10 perc volt, míg felvettük, újabb 10 perc, míg összeraktuk, és még 10 perc volt a keverés – de ennek semmi köze a címéhez." Ebben a számban The Edge és Adam Clayton hangszert cseréltek, állítólag azért, mert a gitáros írta meg a basszust. A koncerteken is fordított felállásban szokták játszani, sőt helyet is cserélnek a színpadon.

Ugyanebben az évben jelent meg az Under a Blood Red Sky (a cím a New Year's Day egyik sorából származik), amely az album turnéjának elő felvételeit tartalmazza.

Az album szerepel az 1001 lemez, amit hallanod kell, mielőtt meghalsz című könyvben.

Az album dalai

Közreműködők 
 Bono – ének, gitár
 The Edge – gitár, zongora, lap steel, vokál, ének (Seconds), basszusgitár (40)
 Adam Clayton – basszusgitár, gitár (40)
 Larry Mullen Jr. – dob
 Kenny Fradley – trombita
 Steve Wickham – elektromos hegedű (Sunday Bloody Sunday és Drowning Man)
 Cheryl Poirier, Adriana Kaegi, Taryn Hagey, Jessica Felton – vokál (Red Light és Surrender)

Külső hivatkozások 
 U2 Wanderer diszkográfia
 U2-Vertigo-Tour.com – A War turnéján játszott számok
 Three Sunrises – a lemez dalairól

1983 nagylemezei
U2-albumok
Island Records-albumok
A UK Albums Chart listavezetői
Pulkheria keletrómai császárné

Szent Pulcheria (399. január 19. – 453. július 28.) Flavius Arcadius keletrómai császár gyermeke, aki nagy szerepet játszott öccse, II. Theodosius kormányzásában.

Arcadius és Aelia Eudoxia 399-ben született, mélyen vallásos lányát, Pulcheriát 414. július 4-én Augustává (császárnővé) nyilvánította a konstantinápolyi senatus. A tehetséges, trónra lépésekor húgaival (Arcadia és Marina) együtt szüzességi fogadalmat tett Pulcheria nagy hatást gyakorolt egyébként gyenge kezű öccsére, II. Theodosius császárra még azután is, hogy az 416-ban maga vette át a kormányzást. Pulcheria kiválóan tudott görögül és latinul, és járatos volt az irodalomban, tudományokban és művészetekben. Fivére neveltetését is ő irányította, ámbár nem igazán készítette fel az uralkodás gyakorlati oldalára. Ellenben vallási kérdésekben meghatározó volt az udvarban: meggyőződéses keresztény volt, több templomot emeltetett, dús adományokkal segítette a rászorulókat, és nagy szerepe volt Theodosius pogány- és zsidóellenes intézkedéseinek meghozatalában. Elképzelhető, hogy 421-ben ő kezdeményezte a keresztényeket üldöző Perzsa Birodalom elleni támadást, egyúttal ő szervezte meg öccse házasságát, bár sógornője, az antik hagyományokat is őrző Aelia Eudocia több esetben ellene foglalt állást. 435-ben nagy szerepe volt Nesztoriosz száműzésében, noha bátyja eleinte rokonszenvezett annak tanaival. (A nézeteivel rokonszenvező Alexandriai Szent Cirill neki ajánlotta De fide ad Pulcheriam / A hitről Pulcheriának című művét.) Pulcheria 446-447-tel kezdően körül egy időre kegyvesztett lett egy udvari eunuch, Khrüszaphiosz Ztommasz intrikái következtében. Ekkor apácának vonult vissza, de nem sokkal bátyja halálát megelőzően ismét visszatérhetett.

Hogy megakadályozza az eunuch trónra lépését, Pulcheria szüzességi fogadalmát fenntartva hozzáment Marcianushoz, az Aspar magister militum által támogatott katonatiszthez, és megadatta neki a császári címet. Férje uralkodása alatt, 451-ben hívatta össze a Khalkédóni zsinatot, mely kiközösítette Nesztorioszt és a monofizita Eutükhészt. 453 júliusában hunyt el. A római katolikus és ortodox egyházak mind a mai napig szentként tisztelik.

Természetesen őt sem kerülhették el a pletykák, rosszindulatú feltételezések. Suidastól tudjuk, hogy egyesek szerint szeretője volt egy bizonyos Paulinus, és hogy állítólag vérfertőző kapcsolatban élt öccsével. E két feltételezés azonban tetteik és nézeteik ismeretében aligha állja meg a helyét.

Források 

 Catholic Encyclopedia
 De Imperatoribus Romanis

Bizánci szentek, boldogok
Bizánci politikusok
399-ben született személyek
453-ban elhunyt személyek
Görög nők
Flavius Ardabur Aspar

Flavius Ardabur Aspar (? – 471) alán származású keletrómai katonatiszt, hadvezér, az 5. század egyik legbefolyásosabb politikusa volt.

Élete 
Apja, Ardabur (latinosan Ardaburius), a keletrómai hadsereg főparancsnoka oldalán már a 420-as évek végén részt vett a Honorius halálát követő itáliai trónharcokban. A 430-as évek első éveiben a Vandál Királyság ellen vezetett hadjáratot Afrikában. Karrierjének csúcsára II. Theodosius uralkodásának vége felé jutott el mint magister utriusque militae, és feltehetően szerepet játszott a császár kegyenceinek harcában. Valószínűleg Pulcheriának, a császár nővérének szövetségese volt, mert miután Theodosius meghalt, a trónt öröklő császárnő azonnal megházasodott, és választottja Aspar hű tisztje, Marcianus lett. Uralkodása idején Marcianus igyekezett elfojtani a germánellenes politikai irányzat megnyilvánulásait – Aspar bázisát ugyanis a zömmel germánokból álló hadsereg adta –, sőt jótevőjét még patriciusi rangra is emelte, fiát pedig a keleti hadszíntér főparancsnokává nevezte ki.

Marcianus halála után egyértelműen Aspar döntött az utódjáról, aki ismét egy tiszt, I. León lett. (Aspar ariánus lévén nem lehetett volna császár.) Leó a kis-ázsiai izauriakkal szövetségben akart megszabadulni Aspartól, akinek Ardabur nevű fiát árulás miatt leváltották. Leó 466-ban az izauriak vezetőjéhez, Taraszikodisszához adta legidősebb lányát, azonban a 468-ban vandáloktól elszenvedett vereség ismét Aspart helyezte az előtérbe. Az alán hadvezér Patricius (Patrikiosz) nevű fia feleségül vette Leó egy másik lányát, és caesari rangra emelkedett – azaz vallása és származása ellenére megnyílt előtte az út a császári trón felé.

470-ben Ardaburról kiderült, hogy támogatott egy trákiai lázadást. Leó ekkor végleg az alán klán likvidálása mellett döntött: 471-ben a palotában Taraszikodissza-Zénónnal teljes egyetértésben megölték Aspart és Ardaburt, a súlyosan sebesült Patriciust megfosztották címétől, házasságát pedig felbontották. Az udvar germánbarát csoportosulása Aspar, Nagy Theoderich keleti gót király nevelője halálával döntő vereséget szenvedett.

Források 

Bizánci politikusok
Római hadvezérek, katonák
Consulok az 5. században
Többszörös római consulok
471-ben elhunyt személyek
Under a Blood Red Sky

Az Under a Blood Red Sky a U2 koncertfelvételeket tartalmazó lemeze, amely mellett (vele egy időben) egy koncertvideót is kiadtak. A két anyag némileg eltér egymástól: a lemez felvételei három koncerten készültek, a videó egyetlen helyszínen (a denveri Red Rocks Amphitheatre-ben). (Ugyanakkor az albumon is az „élőben Red Rocksból” felirat olvasható.)

A cím a War-on megjelent New Year's Day egyik sorából származik.

Dalok

Az albumon
Gloria (4:45)
11 O'Clock Tick Tock (4:43)
I Will Follow (3:47)
Party Girl (3:08)
Sunday Bloody Sunday (5:17)
The Cry / The Electric Co. / Send in the Clowns (5:23)
New Year's Day (4:36)
40 (3:43)

A felvételek helyszínei és időpontjai: Denver (Colorado, USA), 1983. június 5. (Gloria, Party Girl) – Boston (Massachusetts, USA), 1983. május 6. (11 O'Clock Tick Tock; ez az egyetlen hivatalos album, amin szerepel ez a dal, amely korábban egy 1980. májusi kislemezen jelent meg, ill. egyes koncerteken hangzott el) – St. Goarshausen (Németország), 1983. augusztus 20. (az összes többi dal).

A videón
Surrender
Seconds
Sunday Bloody Sunday
The Cry / The Electric Co. / Send in the Clowns
October
New Year's Day
I Threw a Brick Through a Window
A Day Without Me
Gloria
Party Girl
11 O'Clock Tick Tock
I Will Follow
40

A felvételek a denveri Red Rocks Amphitheatre-ben készültek, 1983. június 5-én.

Jogi okok miatt a Send in the Clownsból a lemez bizonyos kiadásaiban csak részletek szerepelnek, a videó bizonyos kiadásaiból pedig teljesen kimaradt. A szövegét Stephen Sondheim, a West Side Story dalszövegírója írta.

Előadók
Bono – ének
The Edge – gitár, ének
Adam Clayton – basszusgitár
Larry Mullen, Jr. – dob

Külső hivatkozások
U2 Wanderer diszkográfia
U2 Wanderer videográfia

1983 nagylemezei
Koncertfelvételek
U2-albumok
Island Records-albumok
Anna Magdalena Bach

Anna Magdalena Bach (Zeitz, 1701. szeptember 22. – Lipcse, 1760. február 27.) német énekesnő, Johann Sebastian Bach második felesége, akit Maria Barbara Bach halála után vett el.

A szász-weißenfeldi Johann Kaspar Wilcke udvari trombitás lányaként született. 1720-ban érkezett Anna Magdalena Köthenbe, ott ismerte meg Bachot, akihez 1721. december 3-án hozzáment.

Gyermekei
Christiana Sophia Henrietta (1723 tavasza – 1726. június 29.)
Gottfried Heinrich (Lipcse, 1724. február 27. – Naumburg, 1763. február 12.)
Christian Gottlieb (Lipcse, 1725. április 14. – 1728. szeptember 2.)
Elisabeth Juliana Friedrica („Lieschen”) (Lipcse, 1726. április 5. – Lipcse, 1781. augusztus 24.)
Ernestus Andreas (Lipcse, 1727. október 30. – 1727. november 1.)
Regina Johanna (Lipcse, 1728. október 10. – 1733. április 25.)
Christiana Benedicta (Lipcse, 1730. január 1. – 1730. január 4.)
Christiana Dorothea (Lipcse, 1731. március 18. – 1732. augusztus 31.)
Johann Christoph Friedrich („Friedrich”) (Lipcse, 1732. június 23. – Bückeburg, 1795. január 26.)
Johann Augustus Abraham (Lipcse, 1733. november 5. – 1733. november 6.)
Johann Christian („Christel”, a „milánói Bach”, vagy a „londoni Bach” néven emlegetik) (Lipcse, 1735. szeptember 7. – London, 1782. január 1.)
Johanna Carolina (Lipcse, 1737. október 30. – Lipcse, 1781. augusztus 18.)
Regina Susanna (Lipcse, 1742. február 22. – Lipcse, 1809. december 14.)

További információk 
 Cikk egy Anna Magdalena által szerzett darab feldolgozásáról (angol nyelvű)
 David Yearsley: Szex, halál, menüett. Anna Magdalena Bach és kottafüzetei; ford. Barabás András, versford. N. Kiss Zsuzsa; Európa, Bp., 2022

Német énekesek
1701-ben született személyek
1760-ban elhunyt személyek
Szopránok
Német nők
Munkácsi járás (1946–2020)

A Munkácsi járás egykori közigazgatási egység Ukrajna Kárpátontúli területén 1946–2020 között. Kárpátalja nyugati részén helyezkedett el; nyugatról az Ungvári, délről a Beregszászi, keletről az Ilosvai, északról a Szolyvai és a Perecsenyi járással volt határos.

A 2020. júliusi ukrajnai közigazgatási reform során kibővítették, így jött létre az új Munkácsi járás.

Történelem 
Munkács és környéke több fontos ókori lelet forrása (Kárpátalja területén itt került elő a legtöbb ilyenkorú lelet). A környék a honfoglalás idejében két fontos vár (Ungvár és Borsova) közé ékelődve sokirányú csapásnak volt kitéve (északról a Kijevi Rusz, délről a Magyar Királyság kívánta magáénak). Jelentősebb települések valószínűleg 1241-ig nem alakultak ki itt.

A tatárjárást követően kezdődött a terület benépesítése magyar és külföldi hospesekkel. Ebben az időszakban vándorolt Munkács környékére jelentős számú ruszin nemzetiségű is. Ezt követően Munkács Bereg vármegye másodrangú településeként létezett, a környék is csak közepes mértékben fejlődött. A területen zajlottak a Rákóczi-szabadságharc utolsó hadi lépései is, amely hatására a lakosság ismét megtizedelődött.

A szatmári békekötést (1711) követően a volt Rákóczi-birtok a király kezére szállt, aki azt Lothar Franz von Schönborn mainzi érseknek és választófejedelemnek adta tovább. Lothar Franz halála után a birtokot unokaöccse, Friedrich Karl von Schönborn-Buchheim örökölte. Ezt követően Munkács és környékén fejlődésnek indult a kézműipar, melyek közül kiemelkedő egy kohászati üzem.

Az 1848–49-es szabadságharc egyik fontos központja ismét Munkács volt, így ekkor is jelentős számú népességcsökkenés jellemezte a vidéket.

Az 1920-ban Csehszlovákia részévé vált terület 1939-ben ismét a Magyar Királysághoz került, amíg 1944-ben a Vörös Hadsereg meg nem szállta. Az 1946-ban létrehozott közigazgatási egység gazdasági életében nagy jelentőséggel bírt a Barátság kőolajvezeték megépítése.

A környék mind a Szovjetunióban, mind az 1991-től független Ukrajnában közvetítőkapocs a kárpátaljai, illetve a Kárpátokon túli kereskedelem közt.

Gazdaság 
A  járás Kárpátalja egyik gazdaságilag jelentős területe. Az itt működő számos kis- és középvállakozás elsősorban az építőiparban, a szállítás és a mezőgazdaság területén tevékenykedik.

A térség infrastruktúrája jónak mondható. Itt halad el a Csap–Lviv vasúti fővonal, az Ungvár–Kijev autóút, illetve a Barátság kőolajvezeték is.

Népesség 
Lakóinak nagy részét (84%) az ukránok teszik ki. A kerület déli részén, illetve Munkácson azonban számottevő magyar kisebbség (12%) is él. Kárpátalja német kisebbsége három itteni faluban: Alsóschönborn, Felsőkerepec és Pósaháza településeken él.

Települések

Megyei alárendeltségű város 
 Munkács (Мукачево)

Városi jellegű települések 
 Kölcsény (Кольчино)
 Szentmiklós (Чинадійово)

Községek

Jegyzetek 

 

Bereg vármegye járásai
Kárpátalja megszűnt járásai
Ilosvai járás

Az Ilosvai járás (, magyar átírásban: Irsavszkij rajon) egykori közigazgatási egység Ukrajna Kárpátontúli területén 1946–2020 között. Kárpátalja középső részén helyezkedett el; nyugatról a Beregszászi és a Munkácsi, északról a Szolyvai és Ökörmezői, keletről a Huszti, délről a Nagyszőlősi járással volt határos. Székhelye Ilosva volt.

A 2020. júliusi ukrajnai közigazgatási reform során megszüntették; területét a Beregszászi, a Munkácsi és a Huszti járások között osztották szét.

Történelem 
Ilosva környékén a legkorábbi leletek az újkőkorszakból valók. A 14. század során említenek több itteni települést (köztük Ilosvát és Bilkét is). Azonban komolyabb település az idők alatt nem alakult ki errefelé. A térség jellegzetesen fát használt az építkezéshez. Jellemzőek a fatemplomok, illetve korábban favárak a környéken.

Gazdaság 
A járás területén a legjellemzőbb gazdasági szektor a mezőgazdaság. Az itt megtermelt káposzta, paradicsom és paprika az ukrán piacra kerül. Ilosva városban működik a Sanders ruhaipari cég, amely exportra gyárt szöveteket.

Népesség 
A környékre az elvándorlás jellemző. Az ukrán lakosság vagy Nyugat-Kárpátalján, vagy Kijevben próbál munkát szerezni, miközben a magyarok tekintélyes hányada Magyarországon keres álláslehetőséget.

Lakóinak többsége ukrán nemzetiségű (98,1%), őket számban az oroszok (0,9%) követik. A magyarok (0,3%) már nagyrészt elvándoroltak a környékről.

Települések 
(Zárójelben az ukrán név szerepel.)

Város 
 Ilosva (Іршава)

Községek 
 Árdánháza (Арданово)
 Alsókaraszló (Заріччя)
 Beregkisfalud (Сільце)
 Beregkövesd (Кам’янське)
 Bilke (Білки)
 Boród (Брід)
 Cserhalom (Дубрівкa)
 Dolha (Довге)
 Drágabártfalva (Доробратово)
 Felsőkaraszló (Гребля)
 Füzesmező (Лозa)
 Hátmeg (Загаття)
 Ilonca (Ільниця)
 Kenézpatak (Чорний Потік)
 Kisrákóc (Малий Раковець)
 Kovácsrét (Кушниця)
 Lukova (Луково)
 Maszárfalva (Негрово)
 Misztice (Імстичово)
 Nagyrákóc (Великий Раковець)
 Ölyvös (Вільхівка)
 Rókamező (Лисичово)
 Szajkófalva (Осій)
 Szuhabaranka (Бронька)
 Zárnya (Приборжавське)

Jegyzetek

Források 
 
 

Kárpátalja megszűnt járásai
Nagybereznai járás

A Nagybereznai járás () egykori közigazgatási egység Ukrajna Kárpátontúli területén 1946–2020 között. Kárpátalja északnyugati sarkában helyezkedett el; keletről a Volóci, délről a Perecsenyi járással, nyugatról Szlovákiával, északról Lengyelországgal, északkeletről pedig a Lvivi területtel volt határos.

Jelenlegi formájában 1953-ban szervezték meg, de része volt a történelmi Magyarország közigazgatási beosztásának is Ung vármegye egyik járásaként, majd a két világháború közötti időszakban Csehszlovákiában is tovább létezett, majd 1939 és 1944 között ismét Magyarországhoz, ekkor az Ungi közigazgatási kirendeltséghez tartozott. Tulajdonképpen csak az 1940-es évek végétől 1953-ig szűnt meg átmenetileg, amikor a Szovjetunióban nagy méretű járásokat hoztak létre.

A 2020. júliusi ukrajnai közigazgatási reform során megszüntették.

Történelem 

A környék a magashegyek miatti zord időjárás miatt sokszor sokáig lakatlan területnek számított. Nagyberezna környékének legkorábbi leletei a vaskorból valók.

Az első írásos említés a környékről 1409-ból való. 1427-ben már az ungvári Drugeth család birtokához tartozott, majd 1691-ben Bercsényiékhez került a terület. A környék kultúráját tekintve inkább a lengyelországi galíciai területek hagyományait követte ebben az időben, vallása ortodox, majd görögkatolikus volt.

A 18. század végétől fokozatosan erősödik a szlovák hatás a térségben. 1894-ben épült a járást délnyugat–északkeleti irányban átszelő Csap–Ungvár–Szambir–Lviv-vasútvonal, amely Ungvár és Lviv között teremtett kapcsolatot.

A terület 1920-tól Csehszlovákia része lett, 1940-ben Magyarország szállta meg, majd többször harcok színhelye volt. 1945-ben végül a Szovjetunióhoz kerül, majd 1991-től a független Ukrajna részeként működik tovább a terület.

Gazdaság 
A Nagybereznai járás legnagyobb bevétele mára elsősorban a turizmusból származik. A környék egyike Ukrajna azon vidékeinek, ahol az idegenforgalom tényleg magas színvonalon működik. A vidék másik fontos megélhetési forrása az erdőgazdálkodás és az ásványvíz felhasználás.

Népesség 
A járás ritkán lakott, lakossága elsősorban ruszin (ukrán) (93%) nemzetiségű. Őket számban a romák (3%) és a szlovákok (1%) követik. Az itt élők nagy része a Szovjetunió elnyomása ellenére megtartotta görögkatolikus vallását.

Települések 
(Zárójelben az ukrán név szerepel.)

Városi jellegű települések 
 Nagyberezna (Великий Березний)

Községi tanácsok 
 Csontos (Кострино)
 Eszterág (Стричава)
 Felsőpásztély (Розтоцька Пастіль)
 Fenyvesvölgy (Ставне)
 Hajasd (Волосянка)
 Határhegy (Загорб)
 Határszög (Верховина-Бистра)
 Havasköz (Люта)
 Kiesvölgy (Лубня)
 Kisberezna (Малий Березний)
 Patakófalu (Стужиця)
 Révhely (Забрідь)
 Sóhát (Чорноголова)
 Sóslak (Сіль)
 Szemerekő (Смереково)
 Tiha (Тихий)
 Ungbükkös (Буківцьово)
 Uzsok (Ужок)
 Viharos (Вишка)

Jegyzetek 

Kárpátalja megszűnt járásai
Ung vármegye járásai
Ökörmezői járás

Az Ökörmezői járás egykori közigazgatási egység Ukrajna Kárpátontúli területén 1946–2020 között. Kárpátalja északi középső részén helyezkedett el; keletről a Técsői, délről a Huszti, Ilosvai és Szolyvai, nyugatról a Volóci járásokkal, északról a Lvivi és az Ivano-frankivszki területtel volt határos.

1953-ban hozták létre, de évszázadokon át része volt a történelmi Magyarország közigazgatási beosztásának is Máramaros vármegye egyik járásaként. 

A 2020. júliusi ukrajnai közigazgatási reform során megszüntették; területét az újonnan létrehozott Huszti járáshoz csatolták, amely a korábbi Huszti járást, valamint szintén megszüntetett egykori Ilosvai és Técsői járások egy-egy részét is magában foglalja.

Történelem 
A járás alapvetően mindig gyér lakosságú terület volt, távol mindenféle központtól.  A magyar uralom megszilárdulása a 13. században történik. Ekkor a terület Máramaros vármegyéhez kerül. A 15. században már kialakul Ökörmező település.

Jelenlegi formájában 1953-ban szervezték meg, de évszázadokon át része volt a történelmi Magyarország közigazgatási beosztásának is Máramaros vármegye egyik járásaként, hegyláncok által kijelölt természetes határai alig változtak az évszázadok alatt. A két világháború közötti időszakban Csehszlovákiában is tovább létezett, majd 1939 és 1944 között ismét Magyarországhoz, ekkor a Máramarosi közigazgatási kirendeltséghez tartozott. 1946-tól a Szovjetunióhoz tartozik.

Gazdaság 
A környék abból a szempontból egyedülálló, hogy nem halad erre egyetlen vasútvonal sem. Emellett a közúti infrastruktúra is komoly hiányosságokkal küzd a térségben. Mindazonáltal a környék idegenforgalma fellendülőben van, amit elsősorban a környező tájak érintetlenségének (falusi turizmus) és a jó levegőnek (gyógyturizmus) köszönhet. A turizmuson kívül az élelmiszeripar, amely a helyi burgonyatermesztésre és a környékbeli gombákra települt, és a könnyűipar is jellemző.

Népesség 
A lakosság nagy része ortodox – esetenként görögkatolikus – hívő, ukrán nemzetiségű.

Települések 
(Zárójelben az ukrán név szerepel cirill betűkkel és magyar átírásban.)

Városi jellegű települések 
 Ökörmező (Міжгір'я, Mizshirja)

Községi tanácsok 
 Alsóhidegpatak (Нижній Студений, Nizsnyij Sztudenij)
 Alsókalocsa (Колочава)
 Alsószinevér (Синевир, Szinevir)
 Bükköspatak (Буковець, Bukovec)
 Cserjés (Лозянский, Lozjanszkij)
 Csuszka (Тюшка, Tyuska)
 Felsősebes (Верхній Бистрий, Verhnyij Bisztrij)
 Felsőkalocsa (Негровець, Nehrovec)
 Felsőszinevér (Синевирська Поляна, Szinevirszka Poljana)
 Fülöpfalva (Пилипець, Pilipec)
 Iszka (Ізки, Izki)
 Kelecsény (Келечин, Kelecsin)
 Kispatak (Річка, Ricska)
 Lengyelszállás (Лісковець. Liszkovec)
 Majdánka (Майдан, Majdan)
 Pereszlő (Присліп, Priszlip)
 Repenye (Репинне, Repinne)
 Tarfalu (Голятин, Holjatin)
 Tarújfalu (Новоселиця, Novoszelicja)
 Toronya (Торунь, Toruny)
 Vízköz (Сойми, Szojmi)
 Vucskómező (Вучкове, Bukove)

Jegyzetek

További információk 
 Honlap

Kárpátalja megszűnt járásai
Máramaros vármegye járásai
Szolyvai járás

A Szolyvai járás egykori közigazgatási egység Ukrajna Kárpátontúli területén 1946–2020 között. Kárpátalja északi részén helyezkedett el; északról a Volóci és Ökörmezői, keletről és délről az Ilosvai, nyugatról pedig a Munkácsi és Perecsenyi járással volt atáros.

1953-ban szervezték meg, de már része volt a történelmi Magyarország közigazgatási beosztásának is Bereg vármegye egyik járásaként.

A 2020. júliusi ukrajnai közigazgatási reform során megszüntették.

Története 
A járás területéről a neolitikumból és bronzkorból való leletek kerültek felszínre. A honfoglalás idején fontos környék lehetett, amelyet egy itt megtalált halomsír is bizonyít.

A környék első írásos említése 1236-ból való, 1433-ig lényegében folyamatosan királyi birtok volt, ekkor a Perényiékhez került. A Schönborn család 1728-ban jutott a birtokhoz, ahol a 19. században komoly fejlődés volt tapasztalható, új vegyi gyár, fűrésztelep jött létre.

A Szovjetunió időszakában komoly szálloda- és szanatóriumkomplexumok épültek ki a környéken, ahol a gyógyturizmus azóta is jelentős.

Jelenlegi formájában 1953-ban szervezték meg, de már része volt a történelmi Magyarország közigazgatási beosztásának is Bereg vármegye egyik járásaként. A két világháború közötti időszakban Csehszlovákiában is tovább létezett, majd 1939 és 1944 között ismét Magyarországhoz, ekkor a Beregi közigazgatási kirendeltséghez tartozott. A második világháború után került Kárpátalja egészével együtt a Szovjetunióhoz, Ukrajnába.

Gazdaság 

A Szolyvai járás Kárpátalja egyik gazdagabb területének számít. A térségben több ipari vállalkozás (gépgyártás, fafeldolgozás, élelmiszeripar) működik. Innen származik továbbá a legtöbb ásványvíz is, melyek közül a legjelentősebbek: a Poljana Kupilj, a Poljana Kvaszova, a Luzsanszka, Ploszkivszka, Szvaljava és a Neljipinszka.

A gyógyturizmus jelent hatalmas bevételeket a térség számára.

Népesség 
A térség többségében ukrán lakosságú, de az orosz kisebbség is jellemzi a környéket.

Települések 
(Zárójelben az ukrán név szerepel.)

Város 
 Szolyva (Свалява)

Községek 
 Aklos (Уклин)
 Bányfalu (Сусково)
 Beregforrás (Родниківка)
 Bereznek (Березники)
 Csernik (Черник)
 Dombostelek (Плоске)
 Forráshuta (Родникова Гута)
 Galambos (Голубине)
 Hársfalva (Неліпино)
 Havasalja (Тибава)
 Jakuszki (Яківське)
 Kerecke (Керецьки)
 Királyfiszállás (Солочин)
 Kisanna (Ганьковиця)
 Kishídvég (Пасіка)
 Kismártonka (Мала Мартинка)
 Kispálos (Павлово)
 Kopár (Росош)
 Lombos (Лопушанка)
 Malmos (Стройне)
 Pataktanya (Плоский Потік)
 Polena (Поляна)
 Szarvaskút (Оленьово)
 Szászóka (Сасівка)
 Újtövisfalva (Драчино)
 Vocsitelep (Вовчий)
 Zajgó (Дусино)
 Zsilip (Плав'я)

Jegyzetek 

 

Kárpátalja megszűnt járásai
Bereg vármegye járásai
Técsői járás (1946–2020)

A Técsői járás egykori közigazgatási egység Ukrajna Kárpátontúli területén 1946–2020 között. Kárpátalja keleti részén helyezkedett el; nyugatról a Huszti és az Ökörmezői járással, északról az Ivano-frankivszki területtel, keletről a Rahói járással, délről Romániával volt határos.

A 2020. júliusi ukrajnai közigazgatási reform során kibővítették, így jött létre az új Técsői járás.

Történelem 
Területe ősidők óta lakott. Területén az ember 50 ezer évvel ezelőtti letelepedésének nyomait találták meg Apsa környékén, Nagyugolyka területén pedig paleolit korból származó, 30 ezer évvel ezelőtti leletek is előkerültek, de a környéken III. VI. századból való, a Kustánfalvi kultúrához tartozó, úgynevezett Kárpáti kurgánok maradványaira bukkantak, és  vaskori leletek is előkerültek a járás területén.

A járás 1946-ban jött létre, melyhez 62 település tartozik, ezek közül 18 hegyvidéki státussal rendelkezik.

Gazdaság

Terület és népesség 
Területe 1818 km², népessége 2001-ben 171 850 fő volt. Ebből a városi népesség, tehát a Técsőn vagy az öt városi jellegű település valamelyikében élők 45 252 főt, az 56 faluban élő vidéki népesség pedig 126 598 főt tesz ki, a városi népesség aránya tehát 26%.

A lakók többsége ukrán nemzetiségű (78,4%), őket a román határ mentén élő román kisebbség (11,9%) követi számban, majd a magyarok következnek (3,6%).

Települések, közigazgatás

Közigazgatási beosztás 
A Técsői járás területén található 62 település 37 helyi tanácshoz tartozik, melyek közül egy járási jelentőségű városi tanács, öt városi jellegű települési tanács, a többi községi tanács. A városi jellegű települések közül Dombó tanácsához két község is tartozik, míg a községi tanácsok közül 17 önálló, 14 pedig több községet összefogó közös tanács. A tanácsok főbb adatait az alábbi táblázat foglalja össze.

Források 
 A Técsői járás adatai az ukrán Legfelsőbb Tanács portálján

Jegyzetek

További információk 
 A Técsői Járási Közigazgatási Hivatal és a Técsői Járási Tanács honlapja 

Kárpátalja megszűnt járásai
Máramaros vármegye járásai
Perecsenyi járás

A Perecsenyi járás egykori közigazgatási egység Ukrajna Kárpátontúli területén 1946–2020 között. Kárpátalja nyugati részén helyezkedett el; északról a Nagybereznai és a Volóci, keletről a Szolyvai, délről a Munkácsi és Ungvári járással volt határos. Székhelye Perecseny volt.

1953-ban szervezték meg, de már 1901-től része volt a történelmi Magyarország közigazgatási beosztásának is Ung vármegye egyik járásaként, amikor különvált a Nagybereznai járástól.

A 2020. júliusi ukrajnai közigazgatási reform során megszüntették.

Történelem 
1953-ban szervezték meg, de már 1901-től része volt a történelmi Magyarország közigazgatási beosztásának is Ung vármegye egyik járásaként, amikor különvált a Nagybereznai járástól. Hegyláncok által kijelölt természetes határai azóta változatlanok. A két világháború közötti időszakban Csehszlovákiában is tovább létezett, majd 1939 és 1944 között ismét Magyarországhoz, ekkor az Ungi közigazgatási kirendeltséghez tartozott. A járás Kárpátalja Szovjetunióhoz csatolásával 1946-tól az Ukrán SZSZK része lett, az 1960-as évek első felében, a szovjet közigazgatás teljes átszervezése (átmeneti felforgatása) alatt néhány évre hozzá tartozott a mai Nagybereznai járás teljes területe.

Népesség 
A legnépesebb nemzetiséget a ruszinok és az ukránok (lemkók) teszik ki. Jelentős még a cigány és a szlovák kisebbség is.

Közigazgatási beosztás, települések

Közigazgatási beosztás 
A Perecsenyi járás területén található 25 település 15 helyi tanácshoz tartozik, melyek közül egy járási jelentőségű városi tanács, a többi községi tanács. A községi tanácsok közül 8 önálló, 6 pedig több községet összefogó közös tanács. A tanácsok főbb adatait az alábbi táblázat foglalja össze.

Települések 
A Perecsenyi járás területén 25 település található, közülük egy járási jelentőségű város, a többi község. A települések főbb adatait az alábbi táblázat foglalja össze.

Jegyzetek

Források 
 A Perecsenyi járás adatai az ukrán Legfelsőbb Tanács portálján

Kárpátalja megszűnt járásai
Ung vármegye járásai
Alsóremete

Alsóremete (ukránul Нижні Ремети [Nizsnyi Remeti]) a Beregszászi járás északkeleti részén, a Borzsa folyó mellett fekvő település Beregszász és Ilosva között.

Története 
Alsóremetén a középkorban egy pálos kolostor állt, amely első említése 1329-ből való, amikor Erzsébet királyné Bereg falu felett, a később remetének nevezett helyen álló pálos kolostornak malomkiváltságot adott. A kolostorhoz valószínűleg falu is tartozott, a malom a Borsova folyó partján üzemelt. A kolostort az 1450-es években rablók dúlhatták fel, és ezután megszűnt.

A 17. században a település fejlődésnek indult, hamar népessé vált. A 18. században a Schönborn család majorsága állt a mai Felsőremete területén, amely a 19. század végére lakosságszámát tekintve utolérte déli szomszédját.

A Szovjetunió időszakában létrehozott itteni állami gazdaság elmaradt a környék hasonló üzemeitől. Így sokan Beregszászban kerestek munkát az iparban. Ukrajna függetlenedésével habár a megélhetési körülmények valamivel romlottak, a falu élete sokban nem változott.

A falu a trianoni békeszerződés előtt Bereg vármegye Tiszaháti járásához tartozott.

2020-ig az északabbra fekvő Felsőremetével alkotott egy községet.

Gazdaság 
A falu önellátó mezőgazdasággal rendelkezik. Kereskedelmet alig folytat.

Népesség 
A község ukrán és ruszin lakosságú. Alsóremetén továbbá 90 fő (6%) cigány kisebbség is él.

Jegyzetek

A Beregszászi járás települései
Bereg vármegye települései
Nagybakos

Nagybakos (ukránul Свобода (Szvoboda)) a Beregszászi járás nyugati részén, a magyar határtól pár kilométerre fekvő település, amely Újbátyúval, Kisbakossal, Badóval és Danilovkával együtt alkot egy községet.

Történelem 

A környéken a huszadik századig jelentősebb település nem volt. A térség a Lónyai család uradalmához tartozott, kisebb, a majorságokon lévő tanyák jelentik a mai települések elődjeit.

A legtöbb települést a csehszlovák korszakban alapították. Ekkor ugyanis a magyar nagybirtokok felszámolásával a csehszlovák állam telepeseket költöztetett ide. Nagy számú ruszin érkezett ekkortájt, mivel a hegyekben való megélhetésük a kereskedelem szűkülésével nagyban megnehezedett. Egyes családok kényszerhelyzetben döntöttek a faluba költözés mellett, mivel a Tereblja-Rika (Ökörmezői járás) vízierőmű létrehozásakor több falut felszámoltak.

Önkormányzat és közigazgatás 
 magyarul: 90210 Beregszászi járás, Nagybakos, Béke u. 51.
 ukránul: 90210, с. Свобода, вул. Миру, 51
 Polgármesteri hivatal telefonszáma: +(3803141)-4-950-0

Népesség 
A község lakosságának többsége ukrán, de jelentős a magyar kisebbség is. A magyar nyelvű oktatásra jelenleg csak alsó tagozaton, illetve nyelvoktató iskolában van lehetőség.

A településen élők többsége az Ukrajna viszonylatában megélhetés szempontjából jónak mondható település helyett inkább más országokban (Magyarország, Csehország, Oroszország, Szlovákia) keres munkát, elsősorban az építőiparban.

Gazdaság 
Nagybakos község viszonylag gazdag településnek számít. Ennek oka kedvező helyzete, mivel a Csap–Bátyú–Munkács–Lviv-vasútvonal, a Csap – Beregszász – Aknaszlatina vasútvonal és a Tuzsér – Bátyú teherforgalmú vonal találkozásánál található, és földgázvezeték is érinti a települést. Így a jellemző mezőgazdaság mellett a 2003-ban átadott rakódópályaudvar is bevételi forrásnak számít.

A Beregszászi járás települései
Győriványi Sándor

Győriványi Sándor (Budapest, 1927. január 31. – Budapest, 2007. december 31.) magyar pedagógus, technikatörténész, politikus. 1990 és 1998 között országgyűlési képviselő, 1990 és 1991 között munkaügyi miniszter.

Fiatalkora 

Egyetemi tanulmányait a Pázmány Péter Tudományegyetemen kezdte, de 1949-ben kizárták. 1945 és 1946 között kötélgyártó tanonc, majd egyetemi kizárása után 1958-ig kötélgyártó szakmunkás volt. 1958-ban tudta csak befejezni egyetemi tanulmányait.

1952-ben nősült meg, egy fiúgyermekük született.

Tanári pályája 

1964-ig a Munkaerő Tartalékok Hivatalánál tanított a szakmunkástanuló iskolában, majd 1970-ig a Belkereskedelmi Minisztérium országos áruismereti szakfelügyelője volt. 1962-ben kezdett tanítani a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetemen és a későbbi Budapesti Gazdasági Főiskolán. 1970 és 1987 között a Szász Ferenc Iparcikk-kereskedelmi Szakközépiskola és Szakmunkásképző Intézet igazgatója volt. 1987 és 1990 között nyugdíjas volt. 1986-ban Kiváló Pedagógus címmel díjazták. 42 könyve és számos cikke jelent meg.

Politikai pályafutása 

Politikai pályafutását 1945-ben kezdte, amikor belépett az FKgP-be. 1947-ben átlépett a Balogh István páter vezette FMDP-be, országgyűlési pótképviselő volt. 1946 és 1947 között a Független Ifjúság egyetemi megbízottja, illetve 1947 és 1948 között a Független Magyar Ifjúság országos elnöke volt.

1956-ban az újjáalakult FKGP pedagógus csoportjának újjászervezésében segített. A politikai életbe 1988-ban tért vissza, amikor az újjáalakult FKgP XIII. kerületi szervezetének ügyvezető elnökévé választották, mely posztot 1989-ig töltötte be. Az 1990-es országgyűlési választáson bekerült az Országgyűlésbe. Az FKgP-vel kötött koalíciós megállapodás értelmében Antall József miniszterelnök a rendszerváltás utáni első munkaügyi minisztere lett. Posztját az 1991-es első pártszakadásig viselte. 1993 és 1994, majd 1997 és 1998 között a párt alelnöke, illetve 1994 és 1998 között elnökségi tagja volt.

A 36-ok kiválása után a független képviselőkként dolgozó FKGP-csoport vezetője volt a ciklus végéig, 1994-ben ismét országgyűlési mandátumot szerzett, az FKgP-frakció helyettes vezetője volt. A ciklus alatt szociális és egészségügyi bizottság alelnökeként is dolgozott.

1999-től haláláig a Veszprémi Akadémiai Bizottság kézművesipar-történeti munkabizottság vezetőségi tagja, illetve 2002-től haláláig a Magyar Kézműves-ipartörténeti Egyesület felügyelő bizottságának elnöke volt.

Jegyzetek

Források 
Győriványi Sándor 1996-os országgyűlési életrajza
A Figyelőnet cikke Győriványi Sándor halálhíréről. Fn.hu 2008. január 3.

Magyar technikatörténészek
Magyar egyetemi, főiskolai oktatók
Magyar pedagógusok
Budapesten született személyek
FKGP-tagok
FMDP-tagok
Országgyűlési képviselők (FKGP)
Országgyűlési képviselők (1990–1994)
Országgyűlési képviselők (1994–1998)
Magyarország miniszterei
1927-ben született személyek
2007-ben elhunyt személyek
Siklós Csaba

Siklós Csaba (Budapest, 1941. augusztus 29. –) magyar közlekedésmérnök, politikus, miniszter.

Tanulmányai 
1959-ben érettségizett az Óbudai Árpád Gimnáziumban. 1960-ban vették fel az Építőipari és Közlekedési Műszaki Egyetem Közlekedésmérnöki Karára, ahol 1965-ben diplomázott. Ezután a MÁV forgalmi szolgálatánál helyezkedett el, majd az NDK vasutak munkatársa lett Berlinben. Később Rákosrendezőn, illetve a Nyugati pályaudvaron szolgált. 1969-ben rövid ideig a Vasúti Tudományos Kutatóintézetben dolgozott.

Vezető vasúti pozíciói 
1970 és 1973 a GYSEV Soproni Igazgatóságának munkatársa, majd e cég fővárosi Vezérigazgatóságának osztályvezető-helyettese, később osztályvezetője, valamint tervgazdasági és műszaki szakosztályvezetője. 1993-ban kinevezték a MÁV elnökévé. 1994-től 2002-ig a GYSEV műszaki-forgalmi vezérigazgató-helyettese, majd 2002-től vezérigazgatója. 1998 és 2000 között a Malév Rt. Igazgatóságának elnöke is volt.

Politikai pályafutása 
1988-ban belépett az MDF-be, amelynek azóta is tagja. Az 1990-es országgyűlési választáson bejutott az Országgyűlésbe, Budapest, Óbuda egyik egyéni választókerületéből. 1993 és 1994 között a költségvetési és pénzügyi bizottság alelnöke, az 1994-es országgyűlési választáson az MDF képviselőjelöltje.

Antall József miniszterelnök 1990-ben nevezte ki a rendszerváltás utáni első közlekedési és hírközlési miniszterré. Szeptemberben a vízügyi ágazatot is hatáskörébe tették. Feladatai közé tartozott a bős-nagymarosi vízlépcsővel kapcsolatos hosszú vita rendezése. A miniszteri posztjáról történt lemondása után lett a MÁV Rt. elnöke.

Családja 
Nős, egy fia és két lánya van.

Jegyzetek

Források 
 MTI Ki Kicsoda 2006, Magyar Távirati Iroda, Budapest, 2005, 1529. old.
 Siklós Csaba a vokscentrum.hu oldalán

Magyar vasútmérnökök
Magyarország miniszterei
MDF-tagok
Országgyűlési képviselők (MDF)
Országgyűlési képviselők (1990–1994)
1941-ben született személyek
Budapesten született személyek
Élő személyek
Mátyfalva

Mátyfalva (ruszinul Матiëво (Matyijovo / Matijovo), ukránul Матійово (Matyijovo / Matiyovo), oroszul Матиево (Matyijevo / Matievo)) falu Ukrajnában Kárpátalján a Beregszászi járásban.

Fekvése 
Nagyszőlőstől 9 km-re nyugatra fekszik.

Nevének eredete 
Eredeti neve Magyfalva volt, mely a régi magyar Magy személynév származéka.

Története 
1326-ban Magfolua néven említik először, mint a Hont-Pázmány nemzetség ugocsi ágának birtokát, amiből következtethetően e nemzetség alapította a falut a 12. században. A 15. századtól több más ugocsai család is birtokos volt itt. A reformáció alatt lakói áttértek a református hitre. 1910-ben 567, túlnyomórészt magyar lakosa volt. A trianoni békeszerződésig Ugocsa vármegye Tiszáninneni járásához tartozott. Ma 400 lakójából 350 (mintegy 90%) magyar.

Nevezetességek 
 Református temploma a 15. században épült gótikus stílusban, Szent István tiszteletére. 1792-ben átépítették, majd a 19. század végén leégett, mai alakját az 1890-es években a helyreállítás során kapta. Tornya 1935-ben épült
Görögkatolikus templom, ami 1710-ben épült először fából. A régi iratok szerint már 1771-ben hozzákezdett a közösség egy új kőtemplom felépítéséhez, de nehéz megállapítani a felszentelés dátumát. A helyi hagyomány és a templomban az 1992-es felújításkor talált felirat alapján valószínű, hogy 1932–1937 között építette fel a templomot Géczy József építőmester. Mind a régi, mind az új templom az Istenszülő oltalma (gyakrabban Pokrova) titulust kapta.

Híres emberek 
Itt született 1823-ban Székely Imre zongoraművész, zeneszerző.

Jegyzetek

Források 
 Németh Adél: Kárpátalja (Panoráma 1991) 
Mátyfalva nevének mondája(archívált)
 A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 

A Beregszászi járás települései
Ugocsa vármegye települései
Mezőkaszony

Mezőkaszony (ukránul Косонь [Koszony, Koson'], 1995 előtt Косино / Косонь [Koszinó / Koson'], oroszul Косино [Koszino / Kosino]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Beregszászi járásban. 2006 óta határátkelőhely a szomszédos magyarországi Barabás község felé.

Nevének eredete 
Neve egyes vélemények szerint a szláv Kosinj személynévből, mások szerint védőszentjéről, Szent Katalinról (Kata asszonyról) kapta a nevét, melynek előtagja a település mezővárosi jellegére utal.

Fekvése 
Beregszásztól 20 km-re északnyugatra, a Kaszonyi-hegytől északnyugatra fekszik.

Története 
1332-ben Kozun néven említik először. 1086-ban Szent László király itt győzte le a kunokat. A csata helyén kápolna, majd a 13. században templom épült. A tatárjárás után külföldről telepítették újra, 1496-ban már mezőváros. 1566-ban a tatárok felégették. 1600-ban már iskolája volt. 1670-ben Kiniczky Miklós itteni udvarházát említik. 1680-ban Kemény fejedelemasszony udvarházát több kisebb udvarházzal együtt említik. Híresek voltak Miklós-napi vásárai. Járásbírósági székhely volt. Gyógyfürdője a 20. század elején lett ismert.
1910-ben 2451, túlnyomórészt magyar lakosa volt. A trianoni békeszerződésig Bereg vármegye Mezőkaszonyi járásának székhelye volt. Ma 2754 lakosából 2610 (90%) magyar.

Gazdaság 
Az egykoron szőlőtermesztéséről híres település hatalmas borospincékkel rendelkezik, de a szőlőültetvények az 1970-es években tönkrementek.

Látnivalók 
 Református temploma középkori eredetű, 1552-től a reformátusoké, 1642 és 1654 között felújították, majd 1766-ban és 1822 és 1828 között átalakították.
 Római katolikus temploma 18. századi.
 Sóstó-Termál gyógyfürdő

Híres emberek 
 Itt született Kaszonyi Herczeg János (Mezőkaszony, ? – ?, ?) református lelkész.
 Itt született 1681-ben Paksi Mihály sárospataki tanár, fizikus.
 Itt született 1869. február 4-én Horthy Béla magyar festő; elhunyt 1943-ban.
 Itt született 1959. február 16-án Nagy Ferenc, francia-orosz szakos gimnáziumi nyelvtanár.
 Itt hunyt el 1884-ben Utassy Károly honvédőrnagy, a honvédegylet tagja
 Itt született 1975-ben Katkó Ferenc magyar színész, rendező

A községi tanács címe
 magyarul: 90223 Beregszászi járás, Mezőkaszony, Bocskai u. 5.
 ukránul: 90223, с. Косонь, вул. Бочкай, 5
 Polgármesteri hivatal telefonszáma: +(3803141)-2-317-5

Források 
 Honlap  
 Mezőkaszony 

A Beregszászi járás települései
Bereg vármegye települései
Ukrajna fürdőhelyei
Határátkelőhelyek
Misztice

Misztice (, ) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Huszti járásban. A település Bilke községhez tartozik.

Fekvése 
Ilosvától keletre, Nagyszőlőstől 28 km-re északkeletre, a Nagyszőlősi-hegység nyugati oldalán, a Borzsa folyó bal partján fekvő település.

Története 
Misztice és környéke már az őskorban lakott volt, határában bronzkori leletek kerültek elő.

15. században a bilkei uradalomhoz tartozott és ekkor birtokosai voltak a Bilkei, az Ilosvay, és a Lipcsei családok.

A 16. században a Kisfalusi és Zékány családok birtoka volt, de birtokosa volt ekkor a Dobra család is, aki 1659-ben nyert nemességet I. Lipót királytól.

1910-ben 1863, többségben ruszin lakosa volt, jelentős magyar
kisebbséggel.

A trianoni békeszerződésig Bereg vármegye Felvidéki járásához tartozott.

1991-ben 2800 lakosa volt.

2020-ig az Ilosvai járáshoz tartozott. A járást a 2020-as ukrajnai közigazgatási reform során megszüntették, a települést a Huszti járáshoz csatolták.

Nevezetességek 
 Bazilita kolostora és a Szent Mihálynak szentelt temploma a Borzsa feletti magaslaton áll.  1676-ban Zékán János görögkatolikus püspök alapította. A kolostort a 18. század második felében egy emelettel bővítették, ekkor alakult ki mai formája. Ma iskola van benne.

Források 
 Németh Adél: Kárpátalja (Panoráma 1991) 
 A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 

Bilke község települései
Bereg vármegye települései
Nagybégány

Nagybégány (ukránul Велика Бийгань (Velika Bijhany / Velyka Bijgan'), oroszul Великая Быйгань (Velikaja Bijgany / Velikaja Bijgan')): falu és községközpont Ukrajnában Kárpátalján a Beregszászi járásban. Nagybégányi kistérség. /Nagybégány, Kisbégány, Déda/ Polgármester: Nagy Anna

Fekvése 

Beregszásztól 6 km-re északnyugatra a Vérke-patak partján fekszik, Kisbégány tartozik hozzá.

Nevének eredete 

Neve a szláv Behan személynévből ered. Lásd Kisbégány.

Története 

1332-ben Bygan néven említik először. Református temploma 14. századi gótikus eredetű, 1600-ban lett a reformátusoké. A 18. században rommá lett, de 1760-ban újjáépítették, majd 1881-ben felújították. Tornya 1768 és 1854 között épült.

1910-ben 1136, túlnyomórészt magyar lakosa volt, ma 2000 lakosából 1800 (90%) a magyar.

A trianoni békeszerződésig Bereg vármegye Beregszászi járásához tartozott.

Önkormányzat és közigazgatás 
A községi tanács címe:
 magyarul: 90232 Beregszászi járás, Nagybégány, Fő u. 61.
 ukránul: 90232, с. Велика Бийгань, вул. Леніна, 61
 Polgármesteri hivatal telefonszáma: +(3803141)-4-237-6

Közlekedés 
A települést érinti a Bátyú–Királyháza–Taracköz–Aknaszlatina-vasútvonal.

Testvértelepülések 
Bakonytamási, Magyarország

A Beregszászi járás települései
Bereg vármegye települései
Nagybereg

Nagybereg (ukránul Великі Береги (Veliki Berehi / Velyki Berehy), oroszul Великий Береги (Velikij Beregi), szlovákul Brehy): magyarlakta falu Ukrajnában Kárpátalján a Beregszászi járásban, Nagybereg község székhelye.

Fekvése
Beregszásztól 10-11 km-re északkeletre a Borzsova jobb partján fekszik.

Nevének eredete
Neve a magyar berek főnévből ered.

Története
A Szernye-tó keleti szélén települt falu területe már az őskorban is
lakott volt.

A falu a 12. században alakult ki. Nevét 1214-ben említették először az oklevelek Beregu néven.

A település az Árpád-korban a beregi királyi erdőuradalom központja volt.

1233-ban II. András a beregi erdőben erősítette meg a beregi egyezményt. 1241-ben a tatárok teljesen elpusztították. A tatárjárás után IV. Béla várat és palotát építtetett itt, és vármegyeszékhellyé tette. Ettől kezdve Borsova vármegyét Beregnek nevezték.

1312-ben várnagyát említették. A borsovai ispánság megszűnésével egy ideig itt lehetett a várispánság központja, mert 1332-ben az oklevelekben beregi várjobbágyok szerepelnek, de a 14. század folyamán Munkács lépett a helyébe, mint a beregi ispán székhelye.1397-ben már mezőváros.

1329-ben Erzsébet királyné a Borzsa-parti magaslaton kolostort alapított, amely később elpusztult.

1397-ben már mezővárosként említették.

Az 1400-as évek elején Korjatovics Tódor, később pedig Brankovics György birtoka lett a munkácsi uradalommal együtt.

A 16. századtól a Munkácsi vár birtokaként tartották számon. Urai is megegyeztek a vár mindenkori birtokosaival; így a Rákócziak, Zrínyi Ilona, Thököly Imre , majd 1711 után a korona birtoka volt a település, később pedig a gróf Schönborn család kapta meg.

Református temploma 1335-ben már állott, 1405-ben átépítették, 1554-ben a reformátusoké lett. 1657-ben a várost a lengyelek elpusztították, 1670-ben épült újjá, famennyezete 1743-ban készült. 1817 és 1824 között épült tornya. 1869-ben bővítették.

1910-ben 2133, túlnyomórészt magyar lakosa volt, ma 2674 lakosából 2240 (80%) a magyar. A trianoni békeszerződésig Bereg vármegye Tiszaháti járásához tartozott.

Látnivalók
 Református temploma 14. századi.
Beregi szőttes - A falu nevezetessége az itt készített jellegzetes beregi szőttes.
Nagyberegi Református Líceum
Művészkerékpár képzés

Híres emberek
Itt született 1952-ben Füzesi Magda költő.

Falunk szülöttje Bíró András idegenvezető.

Testvérvárosai
Nagybereg testvérvárosai a következők:

Források
 Györffy György: Beregvármegye

A Beregszászi járás települései
Bereg vármegye települései