Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem

A Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem (rövidítve: BME vagy Műegyetem) Közép-Európa és Magyarország egyik legnagyobb presztízzsel rendelkező műszaki egyeteme, 1782-es alapításával a világ első műszaki egyeteme (pontosabban az első olyan intézmény, amely egyetemi keretek között, egyetemi struktúrában folytatott mérnökképzést).

Az 1990-es években újabb tudományágak oktatása indult el a BME-n, melynek keretében 1998-ban megalakult a Gazdaság- és Társadalomtudományi Kar, valamint a Természettudományi Kar. Így ma már nyolc karával és több mint 24 000 hallgatójával Magyarország egyik legnagyobb egyeteme.

A HVG 2022-es felsőoktatási rangsora szerint a BME a 3. legjobb egyetem Magyarországon.

Fekvése 
Az egyetem épületei Budapest XI. kerületében, Lágymányoson találhatók. Jó részük egyetlen tömbben, a Műegyetem rakpart – Budafoki út – Irinyi József utca által bezárt háromszögben van, de az Infopark mellett is van már két oktatási épület, az I és a Q.

Az egyetem legnagyobb, központi épületét, a „K”-t 1904-1909 között építették Hauszmann Alajos tervei alapján.

Története

Előzmények 
A hazai technikai szakoktatás, s egyszersmind a Műegyetem története a 18. századba nyúlik vissza. A Műegyetem első, közvetlen elődintézménye az 1782-ben – a budai tudományegyetem bölcsészeti karának kebelében – alapított, Institutum Geometricum néven ismertté vált mérnökképző intézet volt. Az önálló mérnökképzés irányába tett újabb lépés a Mária Terézia magyar királynő által 1777-ben kiadott Ratio Educationis volt. E törvény a korábbiaknál jóval nagyobb hangsúlyt helyezett – különösen a felsőoktatás területén – a reáliák oktatására. Egy leendő mérnökképző intézet létrehozását az alapos mérnöki ismeretekkel rendelkező szakemberek iránti egyre nagyobb igény indokolta.

Institutum Geometricum 
Az Institutum Geometricum hivatalos megalapítására 1782. augusztus 30-án került sor, ezen a napon írta alá II. József magyar király az alapító rendeletet. Az intézetet az uralkodó a tudományegyetem bölcsészeti karához kapcsolta, ezzel a mérnökképzést egyetemi szintre emelte. Az Institutum Geometricum volt a második polgári mérnökképző intézet Európában (első a Selmecbányai Bányászati Akadémia 1770-től bánya-, és kohómérnök képzéssel), amelyben egyetemi szervezetben oktatták a műszaki tudományokat, 12 évvel korábban, mint az 1794-ben főiskolai rangra emelt francia École polytechnique-ben. A rendeletben az alapítás indoklásán kívül még egy fontos határozat található, amely Magyarországon először mondta ki, hogy nyilvános mérnöki állásra csak olyan személy alkalmazható, aki az előírt matematikai tanulmányok elméletéből és gyakorlatából az egyetemen nyilvános vizsgát tett, s erről bizonyítványt szerzett.

Az Intézetben oktatott főtárgy maga az alkalmazott matematika volt, amelynek keretében a földmérő és vízépítő ismereteket tanították, Buda és Pest környékén tartandó terepgyakorlatokkal kiegészítve. Melléktárgyként a mechanika és a mezőgazdaságtan szerepelt, amelyek hallgatása ugyan kötelező volt, de csak járulékosan, kisebb óraszámban. A tanulmányokat külön elméleti és külön gyakorlati részből álló szigorlattal kellett lezárni. A 19. század elején az ipari fejlődés Magyarországon is fellendült. A különböző iparágak, a kereskedelem, a közlekedés fejlesztése olyan szakemberigényt támasztott, amelyet a kizárólag földmérő és vízépítő mérnököket képző Institutum nem tudott kielégíteni. A törekvések középpontjában azonban már nem az Institutum Geometricum megreformálása, hanem az önálló magyar műegyetem felállításának terve állt.

József Ipartanoda 
V. Ferdinánd király írta alá az Ipartanoda megalapításáról szóló rendeletet, amely 1846. november 1-jén nyitotta meg kapuit. Ugyanebben az évben vette fel az intézet József nádor tiszteletére a József Ipartanoda nevet. Az intézetben a tanulmányi idő három év volt. Az első, előkészítő év után a képzés három osztályra vált szét, úgymint technikaira, kereskedelmire és gazdászatira. Az előkészítő évben aritmetikát, algebrát, természetrajzot, magyar és német nyelvet, valamint rajzot, a további két évben matematikát, ábrázoló geometriát, polgári építészetet, fizikát, kereskedelmi számvitelt, műszaki rajzot, kémiát és technológiát tanultak a hallgatók. Az Ipartanoda oktatási nyelve a magyar volt. Az 1848–49-es forradalom és szabadságharc után a Mérnöki Intézetet 1850. szeptember 29-én császári rendelettel megszüntették, és hozzácsatolták az 1846-ban felállított Ipartanodához. Ez az intézkedés azonban nemcsak az Institutumot számolta fel, hanem két évtizedre a magyarországi, egyetemi szintű, polgári mérnökképzést is.

Joseph Industrieschule 
Az Institutum és az Ipartanoda összevonásából a Joseph Industrieschule jött létre. Az intézet oktatási nyelve a német volt. 1850-ben az előkészítő osztályt előbb két évfolyamosra bővítették, majd a következő évben megszüntették, s helyette háromosztályos főreáliskolát állítottak fel. Felszámolták a gazdasági és kereskedelmi osztályokat is, csak a technikai osztályban folyt tovább a képzés.

Joseph Polytechnicum 
1856. szeptember 30-án írta alá Ferenc József császár azt az előterjesztést, amely az Industrieschulét Joseph Polytechnicum néven felsőfokú tanintézetté emelte. Az új szervezeti szabályzat szerint a Polytechnicum tanulmányi ideje négy év volt, s az oktatás két – előkészítő és technikai – osztályban folyt. A hároméves technikai osztályban a tanszabadság alapján a hallgatók maguk választhatták az érdeklődési körüknek megfelelő műszaki és gazdasági tárgyakat.
A politikai helyzet változása most is éreztette hatását az intézményben. 1860-ban visszaállították a magyar nyelvű oktatást. Stoczek József lett az iskola igazgatója, amely ettől kezdve a politechnikum helyett a Királyi József Műegyetem elnevezést használta, ugyan továbbra sem adhatott ki mérnöki oklevelet. A kiegyezés (1867) után a technikai osztályon belül elkülönítették a gépészek, az általános mérnökök és a vegyészek képzését. Az előbbi kettőnél már öt, míg az utóbbinál három év volt a tanulmányi idő.
Eötvös József 1870. április 7-én terjesztette a képviselőház elé törvényjavaslatát a József Műegyetem újjászervezéséről. A törvényjavaslat tárgyalásában Eötvös váratlan halála kisebb késedelmet okozott ugyan, de az Országgyűlés végül is elfogadta azt, s 1871. július 10-én Ferenc József is jóváhagyta a József Műegyetem új szervezeti szabályzatát.

Királyi József Műegyetem 

Az 1871/72-es tanévvel kezdte meg működését a Királyi József Műegyetem, amely a világon az első olyan műszaki felsőoktatási intézmény volt, amely a nevében az egyetem szót viselte. Az 1871-ben felállított három szakosztály az egyetemes, a mérnöki és a gépészmérnöki volt. Az építészi és vegyész szakosztály hely- és tanerőhiány miatt csak az 1873/74-es tanévben kezdte meg működését a mérnöki, illetve az egyetemes szakosztály keretén belül. Az egyetemes szakosztály első dékánja id. Szily Kálmán, a mérnökié Kruspér István, a gépészmérnökié Bielek Miksa volt.
A szabályzat által előírt tanulmányi rend értelmében, a középiskolai érettségivel belépett hallgatók az egyetemes szakosztályban kezdték meg tanulmányaikat, ahol két éven át természettudományi és más általános tárgyakat hallgattak, s ezután léphettek át a választott hároméves technikai szakosztályba. A tanulmányokat szigorlatokkal kellett befejezni, ezek eredményes letétele után a hallgatók mérnöki, gépészmérnöki, építészi, illetve vegyészi (1907-től vegyészmérnöki) oklevelet kaptak. Ezek szövege a Pesti Tudományegyetemétől eltérően magyar nyelvű volt.
A Műegyetem 1901-ben jutott az egyetemi jogok teljességének birtokába, amikor megkapta a doktori cím adományozásának jogát, amellyel először 1902-ben élt. A Műegyetemen felavatott első műszaki doktor Zielinski Szilárd volt, aki később az út- és vasútépítéstan professzora lett.

Az egyetem mai helyszínén az 1838-as árvíz utáni évtizedekben kezdték meg a folyamszabályozást, amelynek első eleme a Gellért-hegytől délre húzódó töltéspart, a Kopaszi-gát őse, a 3 km hosszú Kopaszi párhuzammű megépítése lett 1870–76 között: ez választotta le a hegy alatti szakaszon kiszélesedő Dunáról a Lágymányosi-tó területét. A tavat a József Nádor Műszaki Egyetem építésekor kezdték el déli irányba haladva fokozatosan feltölteni. Az 1881–86 között feltöltött területen elsőként az 1896-ban elkészült Ferenc József hídtól (ma Szabadság híd) délre, a lágymányosi Egyetemváros részeként a 7,2 hektáron elterülő Műegyetem központi kampuszait építették fel. Elsőként a Szent Gellért téri CH, utolsóként az 1909-re kiépült Műegyetem rakparton álló K épületekkel, 1904 és 1909 között készült el Hauszmann Alajos, Pecz Samu és Czigler Győző tervei alapján. 

Így az intézmény az 1909/10-es tanévet már Budán, Lágymányoson kezdhette meg.

Magyar Királyi József Nádor Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem 
1934-ben az egyetem ismét jelentős szervezeti változáson ment keresztül. Költségvetési csökkentésre hivatkozva megalapították a M. kir. József nádor Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetemet. Az új intézmény a József Műegyetemet, a soproni Bánya- és Erdőmérnöki Főiskolát, az Állatorvosi Főiskolát és a Tudományegyetemi Közgazdaságtudományi Kart egyesítette magában. Az új egyetemen öt kart (mérnök és építészmérnöki; gépész- és vegyészmérnöki; bánya-, kohó- és erdőmérnöki; mezőgazdasági és állatorvosi; közgazdaságtudományi) szerveztek. Az 1934/35-ös tanévet már az új szervezeti formában kezdte meg a Műegyetem, amely a maga 98 tanszékével az ország legnagyobb felsőoktatási intézményévé vált. 

A második világháború végén az egyetem területén is harcok dúltak, aminek következtében az épületekben és főleg a berendezési tárgyakban, felszerelésekben hatalmas kár keletkezett. 1944 decemberében a Magyarországot megszálló németek a végzős egyetemistákat és a tanárok nagy részét Németország felé indították. A kényszerkitelepítés célja a műszaki értelmiség kimenekítése volt az ostromból, hogy legyen majd, aki újjáépíti a német és magyar lerombolt városokat. A több csoportra szakadt egyetemisták kálváriája közel 2 évig tartott, sokan csak 1946-ban tértek vissza.

Budapesti Műszaki Egyetem 

Az ezerkilencszáznegyvenes évek második felében az egyetemből sorra kiváltak a korábban karként integrálódott egyetemek, ezt követően az Elnöki Tanács 1949-ben megalapította a Budapesti Műszaki Egyetemet. A régi egyetem mérnöki és építészmérnöki, valamint gépész és vegyészmérnöki karának négy osztálya önállósult, s Mérnöki (Építőmérnöki), Építészmérnöki, Gépészmérnöki és Vegyészmérnöki Karrá szerveződött. A Gépészmérnöki Kar elektrotechnikai tagozatából – Európában meglehetősen későn – létrehozták a Villamosmérnöki Kart. 1950 és 1957 között Hadmérnöki Kar is működött az egyetemen, amelybe a harmadik évtől jelentkezhettek a többi kar hallgatói.
Az 1940–50-es évek fordulóján nagy, elsősorban mennyiségi fejlődésen ment át az egyetem. 1952-re a hallgatók létszáma 1285-re, az oktatóké 979-re nőtt. 1949 és 1951 között 23 új tanszék létesült.

Az 1950-es évek első felében ismét többször átszervezték az egyetemet. 1952-ben a Mérnöki és az Építészmérnöki Kar önállósult, Építőipari Műszaki Egyetem néven. Időközben, 1951-ben önálló Közlekedési Műszaki Egyetemet létesítettek Szegeden, amely 1952-ben Szolnokra költözött. Ezt 1955-ben Budapestre helyezték át, és Közlekedési Üzemmérnöki Karként beleolvasztották az Építőipari Műszaki Egyetembe, létrehozva ily módon az Építőipari és Közlekedési Műszaki Egyetemet. Az a furcsa szituáció állt elő, hogy egy helyen, sokszor közös épületeket és laboratóriumokat használva működött két önálló, saját apparátussal rendelkező egyetem. Ez az állapot 1967-ben szűnt meg, amikor az Építőipari és Közlekedési Műszaki Egyetemet beolvasztották a Budapesti Műszaki Egyetembe. Az ekkor létrejött hat karú egyetem húsz éven keresztül működött ebben a formában.

A nagyarányú fejlesztés ismét helyhiányt eredményezett. Ennek feloldása a 19. század végi szerencsés helykiválasztás folytán már nem költözködésben, hanem csak bővítésben nyilvánult meg. 1949-től az 1980-as évek elejéig 11 tanulmányi épület készült el az egyetemváros területén.

Az eltelt mintegy fél évszázadban nemcsak folyamatos átszervezések történtek, de kisebb-nagyobb tanrendi változások is. A képzési idő 1956-ban állapodott meg a ma is általános tíz félévben. Az ötvenes évek oktatását a nagyfokú szakosodás jellemezte. Ezen változtatott az 1960-ban megindult, úgynevezett III. felsőoktatási reform, amely csökkentette a karokon a szakok számát. Lényeges eleme volt a reformnak a tíz hónapos üzemi gyakorlat tantervbe iktatása.
A bolognai folyamat 1993 szeptemberétől megkövetelte a kreditrendszer folyamatos, évfolyamonkénti bevezetését. 1984-től angol nyelvű oktatás is folyik, amely 1988-ban orosz nyelvű robottechnikai képzéssel, 1991-ben francia, 1992-ben német nyelvű képzéssel egészült ki. Az utóbbi kettőt a magyar hallgatók részére szervezték. 1997-ben – az ország többi egyeteméhez hasonlóan – a Műegyetemen is beindult a költségtérítéses képzés.

A doktori cím adományozásában is történtek változások. Az 1901-ben elnyert jogot az új, szovjet rendszerű tudományos fokozatok bevezetése miatt – a többi egyetemhez hasonlóan – a Műegyetem is elvesztette, s csak 1957-ben kapta vissza. Az 1991 őszén beindult doktoranduszképzés már szervezett formában, hároméves nappali, valamint levelező oktatás keretében tette lehetővé a doktori cím (PhD, DLA) elnyerését 19 műszaki, természettudományi, gazdaságtudományi és művészeti területen. A 2016/2017 őszi szemeszter óta 2+2 éves doktori képzési formában folyik tovább a leendő doktorok képzése.

Az oktatás átalakulása szervezeti változásokat is szükségessé tett. Ezek elsősorban intézetek megszüntetésében, illetve tanszékek átalakításában nyilvánultak meg, de néhány változás az egyetem kari szervezetét is érintette. 1987. július 1-jén megalakult a Természet- és Társadalomtudományi Kar. Az alig több mint egy évtizede létrehozott fakultás 1998-ban Természettudományi, illetve Gazdaság- és Társadalomtudományi Kar néven kettévált. A két új karral jelenleg nyolc fakultás működik. A kari struktúrában bekövetkezett változás az intézmény elnevezésében is megmutatkozott; 2000. január 1-jétől az egyetem új neve: Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem.

Karok, képzések 
Az egyetemen jelenleg nyolc kar működik, amelyek mindig az alábbi – alapításuk szerinti – sorrendben vannak feltüntetve:

Építészmérnöki Kar (ÉPK) 

Alapítás éve: 1873

A karon működő akkreditált alapszak:
építészmérnöki

A karon működő akkreditált osztatlan képzés:
építészmérnöki

A karon működő akkreditált mesterszak:
építész

Építőmérnöki Kar (ÉMK) 
Alapítás éve: 1782

A karon működő akkreditált alapszak:
építőmérnöki

A karon működő akkreditált mesterszakok:
földmérő- és térinformatikai mérnöki (angol nyelven)
földmérő- és térinformatikai mérnöki (magyar nyelven)
infrastruktúra-építőmérnöki (angol nyelven)
infrastruktúra-építőmérnöki (magyar nyelven)
szerkezet-építőmérnöki (angol nyelven)
szerkezet-építőmérnöki (magyar nyelven)

Gazdaság- és Társadalomtudományi Kar (GTK) 
Alapítás éve: 1998

A karon működő akkreditált alapszakok:
gazdálkodási és menedzsment
kommunikáció és médiatudomány
műszaki menedzser
nemzetközi gazdálkodás
pénzügy és számvitel
szakoktató

A karon működő akkreditált mesterszakok:
kommunikáció- és médiatudomány
műszaki menedzser
pénzügy (angol nyelven)
pszichológia
regionális és környezeti gazdaságtan (angol nyelven)
regionális és környezeti gazdaságtan (magyar nyelven)
vezetés és szervezés (angol nyelven)
vezetés és szervezés (magyar nyelven)
marketing
Master of Business Administration (MBA)
számvitel
tanári 2 félév közgazdásztanár
tanári 2 félév mérnöktanár
tanári 4 félév közgazdásztanár
tanári 4 félév mérnöktanár

Gépészmérnöki Kar (GPK) 
Alapítás éve: 1871

A karon működő akkreditált alapszakok:
energetikai mérnöki
gépészmérnöki
ipari termék- és formatervező mérnöki
mechatronikai mérnöki

A karon működő akkreditált mesterszakok:
épületgépészeti és eljárástechnikai gépészmérnök
gépészeti modellezés (angol nyelven)
gépészmérnöki
ipari terméktervező mérnöki
mechatronikai mérnöki

Közlekedésmérnöki és Járműmérnöki Kar (KJK) 

Alapítás éve: 1951

A karon működő akkreditált alapszakok:
jármű-üzemmérnöki (Zalaegerszeg)
járműmérnöki
közlekedésmérnöki
logisztikai mérnöki

A karon működő akkreditált mesterszakok:
autonóm járműirányítási mérnöki (angol nyelven)
járműmérnöki
közlekedésmérnöki
logisztikai mérnöki

Természettudományi Kar (TTK) 
Alapítás éve: 1998

A karon működő akkreditált alapszakok:
fizika
fizikus-mérnöki
matematika

A karon működő akkreditált mesterszakok:
alkalmazott matematikus (angol nyelven)
alkalmazott matematikus (magyar nyelven)
fizikus
számítógépes és kognitív idegtudomány

Vegyészmérnöki és Biomérnöki Kar (VBK) 
Alapítás éve: 1873

A karon működő akkreditált alapszakok:
biomérnöki
környezetmérnöki
vegyészmérnöki

A karon működő akkreditált mesterszakok:
biomérnöki
gyógyszervegyész-mérnöki
környezetmérnöki
műanyag- és száltechnológiai mérnöki
vegyészmérnöki (angol nyelven)
vegyészmérnöki (magyar nyelven)

Villamosmérnöki és Informatikai Kar (VIK) 

Alapítás éve: 1949

A karon működő akkreditált alapszakok:
mérnökinformatikus
üzemmérnök-informatikus
villamosmérnöki (Budapest)
villamosmérnöki (Hatvan)

A karon működő akkreditált mesterszakok:
egészségügyi mérnöki
gazdaságinformatikus
mérnökinformatikus
villamosmérnöki
űrmérnöki

Könyvtárak 

A Budapesti Műszaki Egyetem Központi Könyvtára (BME-OMIKK) másfél évszázados múltra tekint vissza. 1848. május 9-én Eötvös József kultuszminiszter egy ötkötetes könyvet küldött a BME egyik elődintézményének, a József Ipartanodának, amely a könyvtár leltárkönyvének az első tételeként lett bejegyezve. Ezt az időpontot tekintjük a könyvtár megalakulásának, amely az 1930-as évekig Magyarország egyetlen technikai és természettudományi szakkönyvtára volt.

Az egyetem legismertebb és legimpozánsabb könyvtára a Kö (könyvtár) épület, mely neobarokk stílusban épült Pecz Samu tervei alapján 1909-ben. Az épületet a Sóhajok-hídja köti össze a központi épülettel.

Kollégiumok 
A kollégiumok között bizonyos szintig szabad átjárás van a hallgatóknak, viszont minden kollégium kiemelten kapcsolódik egy-egy karhoz.

Baross Gábor Kollégium (régi nevén: Landler Jenő Kollégium) (KJK)
Bercsényi 28-30 Kollégium (régi nevén Rózsa Ferenc Kollégium) (ÉPK)
Kármán Tódor Kollégium (régi nevén: Münnich Ferenc Kollégium) (GPK)
Martos Flóra Kollégium (VBK)
Schönherz Kollégium (VIK)
Vásárhelyi Pál Kollégium (ÉMK)
Wigner Jenő Kollégium (GTK)
 „Vegyes” kollégium: Nagytétényi úti Kollégium (az ELTE kezelésében)

Szakkollégiumok:
BME Gépész Szakkollégium (GPK)
BME Management Szakkollégium (GTK)
BME Szent-Györgyi Albert Szakkollégium (VBK)
BME Zielinski Szilárd Építőmérnöki Szakkollégium (ÉMK)
Energetikai Szakkollégium (GPK)
Építész Szakkollégium (ÉPK)
Építész Klub Szakkollégium (ÉPK)
KommON BME Kommunikációs Szakkollégium (GTK)
Közlekedésmérnöki Szakkollégium (KJK)
Liska Tibor Szakkollégium (GTK)
Simonyi Károly Szakkollégium (VIK)
Wigner Jenő Szakkollégium (TTK)

Sportélete 

Az Egyetemen számos sportágat lehet űzni a kötelező testnevelési tantárgy keretein belül illetve azon kívül is:
Atlétika, Labdarúgás, Sí szárazedzés, Kosárlabda, Röplabda, Tenisz, Fallabda, Ricochet, Tollaslabda, Asztalitenisz, Erőfejlesztés, Spinning, Falmászás, Korcsolya, Ninjutsu, Krav Maga, Aikido, Karate, Boksz, laido-jodo, Női Önvédelem, Tánc, Néptánc, Aerobik, TRX, Funkcionális köredzés, Úszás (kezdő és haladó), Gerinctréning, Vívás

A BME és a MAFC olimpiai bajnokai 
A BME hallgatói illetve az Egyetemhez tartozó Műegyetemi AFC (MAFC) sportolói közül sokan szerepeltek olimpián, és az alábbiak szereztek olimpiai bajnoki címet:

Hajós Alfréd, 1896 úszás két számában
Werkner Lajos, 1908, 1912 vívás
Pósta Sándor, 1924 vívás
Glykais Gyula, 1928, 1932 vívás
Barta István, 1932 vízilabda
Tarics Sándor, 1936 vízilabda
Rajcsányi László, 1936, 1948, 1952 vívás
Kovácsi Aladár, 1952 öttusa
Fábián László, 1956 kajak-kenu
Keresztes Attila, 1956 vívás
Delneky Gábor, 1960 vívás
Nagy Imre, 1960 öttusa
Felkai László, 1964 vízilabda
Dömötör Zoltán, 1964 vízilabda
Kulcsár Győző, 1964, 1968 két számban, 1972 vívás
Cservenyák Tibor, 1976 vízilabda
Kovács Antal, 1992 cselgáncs
Szécsi Zoltán, 2000, 2004, 2008 vízilabda
Molnár Tamás, 2004, 2008 vízilabda

Ismertebb személyek a BME-n

Diákok 
Az egyetem nevezetes hallgatói voltak, a teljesség igénye nélkül:

Almássy Kornél politikus
Arató András villamosmérnök, világhírű internetes mém
Balázs-Piri Balázs (1937–2014) karikaturista, grafikus
Balczó Zoltán politikus
Bánki Donát gépészmérnök, feltaláló
Baráth Etele politikus, a Magyar Kajak-Kenu Szövetség elnöke
Bejczy Antal (1930–2015) fizikus, űrkutató, a Marsjáró egyik megalkotója
Beke József (1867–1940) hídépítő mérnök
Benkó Sándor Kossuth-díjas és Liszt Ferenc-díjas zenész, villamosmérnök
Bognár Géza (1909–1987) villamosmérnök, a Magyar Tudományos Akadémia tagja
Bródy János villamosmérnök, Kossuth-díjas és Liszt Ferenc-díjas magyar énekes, gitáros, zeneszerző
Cseh László, világ- és Európa-bajnok úszó
Czomba Sándor politikus
Daróczi Dávid (1972–2010) újságíró, kormányszóvivő
Erdős Pál matematikus, az MTA tagja
Fejér Lipót (1880–1959) Kossuth-díjas matematikus, az MTA tagja
Font Sándor politikus
Gábor Dénes fizikai Nobel-díjas fizikus, a holográfia feltalálója
Gallai Tibor matematikus, az MTA levelező tagja
Galló Istvánné tanító, tanár, a Pedagógusok Szakszervezetének elnöke
Gerecs Árpád (1903–1982) vegyészmérnök, kémikus, az MTA tagja
Gillemot László gépészmérnök, rektor, az MTA tagja
Gondos Flóra műugró
Haar Alfréd (1885–1933) matematikus, az MTA tagja
Hajnóczy Soma bűvész világbajnok
Hajós Alfréd építész, olimpiai bajnok
Hauszmann Alajos (1847–1926) építész, az MTA tagja
Heller László gépészmérnök, feltaláló
Hetényi István (1926–2008) politikus, közgazdász, pénzügyminiszter
Hirling Zsolt világ- és Európa-bajnok evezős
Hoppál Péter egyházzenész, karnagy, politikus
Jánosi Marcell (1931–2011) gépészmérnök, konstruktőr, a floppy feltalálója
Jordán Tamás Kossuth- és Jászai Mari-díjas színész, rendező, színigazgató
Józsa István politikus
Kandó Kálmán gépészmérnök, feltaláló
Kápolnai Pauer István (1833–1896) katonatiszt, hadtudós, hadtörténész, az MTA tagja
Kapolyi László bányamérnök, üzletember, politikus, az MTA tagja
Karádi Gábor vízépítő mérnök, az MTA tagja
Kármán Tódor gépészmérnök, fizikus rakétatechnika
Kesjár Csaba (1962–1988) autóversenyző
Kézdi Árpád (1919–1983) építőmérnök, az MTA tagja, a talajmechanika és a geotechnika kiemelkedő tudósa
Kisfaludy Lajos (1924–1988) vegyészmérnök, az MTA tagja, a gyógyszervegyészet jelentős alakja
Kiss Péter (1959–2014) politikus
Klatsmányi Árpád (1923–2007) gépészmérnök, feltaláló, számítógép-konstruktőr
Kóbor János Kossuth- és Liszt Ferenc-díjas énekes, zenész
Kollár Lajos (1926–2004) építőmérnök, az MTA tagja
Korach Mór (1888–1975) Kossuth-díjas vegyészmérnök, az MTA tagja
Kormos Villő műugró
Kós Károly építész, író
Kovács Árpád mérnök, közgazdász, az Állami Számvevőszék korábbi elnöke
Kovács György (1925–1988) hidrológus, vízgazdálkodási mérnök, az MTA tagja
Kovács Károly Pál (1907–1989) villamosmérnök, az MTA tagja, a magyar elektrotechnika kiemelkedő alakja
Kováts Ervin (1927–2012) svájci magyar kémikus, vegyészmérnök, az MTA tagja
Kőhalmi Zoltán humorista
Kőnig Dénes matematikus
Kőrösy Ferenc (1906–1997) izraeli magyar vegyészmérnök, az MTA tagja
Kreybig Lajos (1879–1956) agrokémikus, talajtani kutató, az MTA tagja
Kurnik Ernő (1913–2008) agrármérnök, növénynemesítő, az MTA tagja
Kuthy Sándor (1904–1971) agrokémikus, biokémikus, az MTA tagja
Lánczos Kornél matematikus, fizikus
Latinovits Zoltán építészmérnök, a „Színészkirály”
Lechner Ödön építész
Makovecz Imre építész
Jean-Claude M'bemba kongói válogatott labdarúgó, szerkezetépítő mérnök
Mécs Imre politikus
Mihály Dénes a televízió egyik feltalálója
Millner Tivadar (1899–1988) Kossuth-díjas vegyészmérnök, az MTA tagja
Molnár Tamás olimpiai bajnok vízilabdázó
Müller Géza kolozsvári műegyetemi tanár
Nagy István politikus, agrárminiszter
Németh Szilárd politikus
Oláh György Nobel-díjas kémikus
Örkény István Kossuth-díjas író
Pálffy István újságíró, országgyűlési képviselő
Palkovics László Széchenyi-díjas gépészmérnök, innovációs és technológiai miniszter, az MTA tagja
Pavlics Ferenc repülőmérnök, a Holdjáró tervezője, kivitelezője
Petzval József mérnök-matematikus, a fotográfiai optika elméleti megalapozója
Pfaff Ferenc építész
Pogátsa Zoltán közgazdász, szociológus
Polinszky Károly vegyészmérnök
Princz Péter vegyészmérnök
Rados Ignác (1859–1944) matematikus
Rapcsák András politikus
Rimanóczy Gyula építész
Rubik Ernő a bűvös kocka megalkotója
Schanda Tamás politikus
Scherer Péter színész
Schóber Tamás karnagy, zeneszerző, énektanár
Schulek Frigyes építész
Sebő Ferenc Kossuth-díjas énekes, gitáros, népzenekutató
Steindl Imre (1839–1902) építész, az MTA tagja
Stodola Aurél a hőerőgépek kiemelkedő tudósa
Süli János politikus, tárca nélküli miniszter
Széles Gábor üzletember
Szilárd Leó fizikus
Sztevanovity Dusán dalszövegíró, dramaturg, zenész
Sztevanovity Zorán Kossuth- és Liszt Ferenc-díjas előadóművész, énekes, zeneszerző
Tarlós István politikus, Budapest főpolgármestere
Teller Ede fizikus
Patrick Bernard Umoh nigériai labdarúgó, építőmérnök
Ungváry Rudolf író, újságíró, filmkritikus, könyvtáros
Vantara Gyula politikus
Varga Tamás világ- és Európa-bajnok evezős
Vitézy Dávid közgazdász, miniszteri biztos, a BKK volt vezérigazgatója
Wigner Jenő fizikai Nobel-díjas fizikus
Winter Ernő (1897–1971) Kossuth-díjas vegyészmérnök, feltaláló, az MTA tagja
Wintermantel Zsolt politikus, Újpest polgármestere
Zerkovitz Béla (1882–1948) zeneszerző, színigazgató
Zipernowsky Károly gépészmérnök, feltaláló

Tanárok 

Bánki Donát (1859–1922) gépészmérnök, a nevét viselő gázmotor és vízturbina feltalálója
Bardon Alfréd (1904–1986) építészmérnök, festőművész, tanár
Bay Zoltán (1900–1992) fizikus, az MTA tagja
Czigler Győző (1850–1905) építész
Csonka János az egyetemi gépműhely vezetője, aki Bánki Donáttal közösen szerkesztette meg és szabadalmaztatta a világ első karburátorát
Csűrös Zoltán (1901–1979) vegyészmérnök, az MTA tagja
Domokos Gábor építészmérnök, matematikus, az MTA tagja, a gömböc feltalálója
Dúll Andrea környezetpszichológus
Egerváry Jenő matematikus
Erdey László az analitikai kémia tudósa
Galántai Zoltán jövőkutató, tudomány- és technikatörténész, író
Gallai Tibor matematikus, az MTA levelező tagja
Gillemot László (1912–1977) Kossuth-díjas gépészmérnök, anyagtudós, az MTA tagja
Gombás Pál elméleti fizikus
Gruber József (1915–1972) gépészmérnök, egyetemi tanár, az Áramlástan Tanszék vezetője, az egyetem rektora,  a Gépészmérnöki Kar dékánja.
Gyarmati István (1929–2002) fizikus, fizikokémikus, az MTA tagja
Hajós György matematikus
Hardy Gyula (1928–1988) kémikus, vegyészmérnök, az MTA tagja
Hauszmann Alajos (1847–1926) építész, az MTA tagja
Hazay István (1901–1995) Kossuth-díjas geodéta, az MTA tagja
Härtlein Károly tanszéki mérnök
Heller Farkas (1877-1955) közgazdász, az MTA tagja
Heller László (1907–1980) Kossuth-díjas gépészmérnök, a "Heller-Forgó System" néven a világon elterjedt erőművi hűtőrendszer egyik megalkotója, az MTA tagja
Hültl Dezső építész

Kádas Kálmán (1908-1985) dékán, rektorhelyettes, magyar gépészmérnök, gazdasági mérnök, statisztikus, Heller Farkas munkatársa, egyetemi tanár, a műszaki tudományok doktora (1974).

Kerkápoly Endre építőmérnök
Kézdi Árpád (1919–1983) építőmérnök, az MTA tagja, a talajmechanika és a geotechnika kiemelkedő tudósa
Kollár Lajos (1926–2004) építőmérnök, az MTA tagja
Kónya Albert (1917–1988) fizikus, az MTA tagja, 1956–1957-ben Magyarország oktatásügyi, illetve művelődésügyi minisztere
Korach Mór (1888–1975) Kossuth-díjas vegyészmérnök, az MTA tagja
Korányi Imre (1896–1989) Kossuth-díjas hídépítő mérnök, statikus
Korompay György építészmérnök, urbanista
Kotsis Iván (1889–1980) építész, építészettörténész, az MTA tagja
Kovács István (1913–1996) atomfizikus, az MTA tagja
Kováts Ferenc (1873–1956) gazdaságtörténész, közgazdász, az MTA tagja
Kozma László (1902–1983) villamosmérnök, az MTA tagja
Kőnig Dénes matematikus
Kőnig Gyula matematikus
Kriesch János (1834–1888) zoológus, mezőgazdász, az MTA tagja
Kruspér István (1818–1905) metrológus, geodéta, az MTA tagja
Kürschák József (1864–1933) matematikus, az MTA tagja
Laky Dezső (1887–1962) statisztikus, gazdaságpolitikus, az MTA tagja
Latorcai János gépészmérnök, politikus, az Országgyűlés alelnöke
Lipthay Sándor (1847–1910) vasútépítő mérnök, az MTA tagja
Major Máté (1904–1986) Ybl- és Kossuth-díjas építészmérnök, egyetemi tanár, az MTA tagja
Majtényi László jogtudós, adatvédelmi biztos
Mosonyi Emil (1910–2009) Kossuth- és Széchenyi-díjas vízépítő mérnök, az MTA tagja
Nógrádi György biztonságpolitikai szakértő, közgazdász
Pattantyús-Ábrahám Géza gépészmérnök
Pecz Samu (1854–1922) építész
Perényi Imre (1913–2002) építészmérnök, egyetemi tanár, egy időben Budapest főépítésze, illetve ÉVM miniszterhelyettes
Pfeifer Ignác (1868–1941) vegyészmérnök
Pogány Frigyes építészmérnök, művészettörténész
Polinszky Károly (1922–1998) vegyészmérnök, oktatásügyi miniszter, az MTA tagja
Rados Jenő építész-műtörténész
Rados Gusztáv (1862–1942) matematikus, az MTA tagja
Reischl Antal építészmérnök
Sárközy Tamás jogász, miniszterhelyettes
Schulek Frigyes építész
Sigmond Elek a talajkémia tudósa
Simonyi Károly fizikus
Steindl Imre (1839–1902) építész, az MTA tagja
Stoczek József (1819–1890) mérnök, az MTA tagja, alelnöke
Szily Kálmán (1838–1924) fizikus, nyelvész, az MTA tagja, főtitkára
Szily Kálmán (1875–1958) mérnök, az MTA tagja
Török Ádám közgazdász, az MTA tagja, főtitkára
Török Péter (1958–2022) Ybl Miklós-díjas tájépítész, címzetes egyetemi docens
Varga József (1891–1956) Kossuth-díjas vegyészmérnök, gazdaságpolitikus, a nyersolaj és a szenek hidrogénezésének tudósa, az MTA tagja
Warga László (1878–1952) építészmérnök
Wartha Vince (1844–1914) vegyész, az eozinmázas kerámia titkának felismerője, az MTA tagja
Weichinger Károly (1893–1982) Kossuth-díjas építész
Zemplén Géza a cukrok kémiájának tudósa
Zemplén Győző elméleti fizikus
Zielinski Szilárd (1860–1924) építőmérnök, a magyarországi vasbetonépítés úttörője
Zipernowsky Károly (1853–1942) a transzformátort feltaláló magyar mérnökök egyike

Az Egyetem épületei 
A Műegyetem épületei, építményei önmagukban is komoly értéket képviselnek, több műemlék van közöttük:

 A: adminisztrációs épület
 AE (aerodinamika): a Gépészmérnöki Kar Áramlástan Tanszékének épülete
 CH (chemia): a Vegyészmérnöki és Biomérnöki Kar épülete
 D (egyes források szerint Duna-parti, habár ez kétséges, mivel az egyetem teljes egészében ott található): a Gépészmérnöki Kar épülete. D, mint dinamika.
 Dcs (D-csarnok): a Gépészmérnöki Kar dinamikai csarnok épülete
 ÉL (építőmérnöki laboratórium): az épületben működik a BME Sportközpont, valamint az Építőmérnöki Kar Építőanyagok és Magasépítéstan Tanszék valamint Út- és Vasútépítési Tanszék pár irodája, laborja
 F (fizika): a Fizikai Intézet épülete
 Fa (atomfizika): A Fizikai Intézet Atomfizikai Tanszékének épülete
 G (gépgyártás-technológia): a Gépészmérnöki Kar épülete
Hö: hőtechnikai laboratórium
 I (informatika): a Villamosmérnöki és Informatikai Kar épülete
 J (járműgépészet): járműgéptani laboratóriumi épület
 K: központi épület
 Kö (könyvtár): az Országos Műszaki Információs Központ és Könyvtár épülete
 L (logisztika): az Anyagmozgatási és Logisztikai Rendszerek tanszék épülete, valamint vízgép-laboratóriumi épület
 MM/MG (műszaki mechanika, mezőgazdasági gépek): a két épület egybe van építve, a Közlekedésmérnöki és Járműmérnöki Kar Vasúti Járművek, Repülőgépek és Hajók-, valamint a Gépjárművek és Járműgyártás Tanszékeinek épületei; előbbi tűztoronyként szolgált, utóbbi malomépület
 MT (műszaki technológia): a Gépészmérnöki Kar Anyagtudomány és Technológia Tanszékének épülete
 Q: az egyetem legújabb épülete, a Villamosmérnöki és Informatikai-, valamint a Gazdaság- és Társadalomtudományi Kar épülete
 R, T, H, E (egyes források szerint Rákosi, Tudás, Haladás, Előre, mások szerint Rajztermi, Tantermi, Haditechnikai, Elektromosság): az R épületben található a Központi Tanulmányi Hivatal, ez az egyetem postai címe is; a T épületben orvosi rendelő, optika, valamint a TTK és GTK gyakorlati termei találhatók; a H épület a Matematika Intézet épülete; az E épület pedig a Nyelvi Intézet épülete
 TR (tanreaktor, korábban AT (atomreaktor)): az ország legkisebb teljesítményű nukleáris reaktora
 St (Stoczek, Stoczek József tiszteletére, valamint az épület bejárata a Stoczek utca felől van): a Közlekedésmérnöki és Járműmérnöki Kar gyakorlati- és laboratóriumi épülete
 V1 (villamosság): a VIK laboratóriumi épülete
Z: eredetileg a Közlekedésmérnöki Kar épülete, jelenleg a Pázmány Péter Katolikus Egyetem használja.

Egyéb/lebontott épületek 
 U (út): az Építőmérnöki Kar Vízi Közmű és Környezetmérnöki Tanszéke használta ideiglenes jelleggel; 2015-ben bontották le
 V2 (villamosság): a VIK laboratóriumi épülete volt; a tanszékeket és laborokat az I, Q és V1 épületekbe költöztették át
 Goldmann menza: A V2 és a Goldmann menza helyére a BME Fejlesztési és Innovációs Központ kerül majd.  
 Stoczek menza
 Tüskecsarnok: 2014-ben átadott sportlétesítmény
 MTA TTK: a Magyar Tudományos Akadémia Természettudományi Kutatóközpontja; eredetileg a BME Q2, irodai épülete lett volna, ám a kivitelező csődje miatt végül az nem készült el
 Q3: a Q1 és Q2 épületeket kiegészítő mélygarázs és kávézó lett volna, de a tervezési szakaszban elvetették

Az Egyetem szobrai 

Az Egyetemen számos szobor, műalkotás is található. Ezek közül feltétlenül kiemelendő a Központi épület bejáratánál található négy nőalak szobra. Ezek a szobrok a technikai tudományokat ábrázolták, vagyis az egyetem egykori négy karát, korabeli szóhasználattal, "szakosztályát" (a mérnöki, az építészeti, a gépészmérnöki és a vegyészmérnöki szakosztályokat). A főhomlokzat szerves részét képező allegorikus alakokat Senyei Károly 1909-re készítette el. A szobrok a II. világháború alatt megsemmisültek. Az Egyetem fellelhető fotók és dokumentációk alapján vállalati adományok segítségével, a Magyar Képzőművészeti Egyetemmel közös kutatási program eredményeképpen kerülhettek újra felállításra az egyetem 225. jubileumi tanévében, 2007. szeptember 3-án. A 3,3 m magas szobrok egyenként több mint 9 tonna súlyúak, elkészítésük egy évet vett igénybe.

Szintén a K épülethez kapcsolódik József nádornak, az Egyetem korábbi névadójának – korábban elveszettnek hitt – mellszobra, amelyet a kilencvenes évek végén állítottak fel újra. A szobor a II. világháború során eltűnt, majd egészen véletlenül mintegy 50 év elteltével az egyetem egyik pincéjének folyosóján heverve, fej nélkül találták rá. A szobrot rendbehozatták, a korabeli ábrázolások alapján a fejét újrafaragták, és így újra látható a K épület első emeletének folyosóján.

A könyvtárépület nagyolvasójának falát díszítette az 1913-ban elkészült freskó, amelyet Raksányi Dezső és diákjai készítettek. Ez a freskó a II. világháborúban csak kis mértékben sérült meg, de a felújítás során mégis lefestették, amire talán az akkori rendszer és a kép szélén szereplő Teleki Pál személye adhat magyarázatot.

Az említetteken kívül még számos volt oktatónk, hallgatónk illetve esemény emlékét őrzik műalkotások az egyetemi épületekben és parkokban.

A világ egyetemeinek és a magyarországi egyetemek rangsorában

Jegyzetek

Források 
 Felsőoktatási felvételi tájékoztató, Felvi könyvek, 2010, ISSN 0324-2226
 Zelovich Kornél: A Magyar Királyi József Műegyetem és a hazai technikai felsőoktatás története
 

 Felvételi tájékoztató, 2019

További információk 
 A BME hivatalos honlapja
 BME.lap.hu

Egyetemi sajtó 
 Egyetemi értesítő
 Műhely – az Egyetemi Hallgatói Képviselet portálja
 Impulzus – a Villamosmérnöki és Informatikai Kar Hallgatói Képviseletének lapja
 Karima – az Építőmérnöki Kar Hallgatói Képviseletének lapja
 KÁTÉ A Káté (korábbi nevén: Gépész KáTé) a BME Gépészmérnöki Kar Hallgatói Képviseletének a lapja. Keletkezésének ideje 1974. október 21., amikor az akkori Budapesti Műszaki Egyetem (BME) karain működő KISZ-szervezetek közösen úgy döntöttek, hogy létrehozzák saját lapjaikat. Az akkori megfogalmazás szerint ezeket kari tájékoztatónak nevezték, innen ered a „KáTé” név. A Gépész KÁTÉ első főszerkesztője Bánsághi Tamás gépészmérnök-hallgató volt, az első, még háromfős szerkesztőbizottság másik két tagja Göntér Miklós és Sándor András gépészmérnök-hallgatók voltak. A szerkesztőség jelenleg a Kármán Tódor Kollégiumban működik a saját irodájában. A tagok által írt és szerkesztett újság az őszi és tavaszi szemeszterekben havonta 1000 példányban jelenik meg.

 1974–1975: Bánsághi Tamás
 1976–1977: Lorschy András
 1977–1978: Tóth Gábor
 1978–1979: Makszy Gábor
 1980–1983: Sajó Ernő
 1983–1984: Körmendi Zoltán
 1984–1986: Geibl József
 1987–1988: Papp Tibor
 1988: Szabó Zsigmond
 1988–1989: Donbravszky György
 1989: Erdős Gábor
 1989–1990: Guba Attila
 1990–1991: Szabó Gábor
 1991–1992: Győrfi Jenő
 1992–1993: Szalárdy Sándor
 1995–1996: Oláh Gábor
 1996–1997: Móricz Gábor
 1998–1999: Szanka Márton Károly
 1999–2001: Szekeres Zolán
 2002–2004: Németh László
 2004–2008: Hadzsi Ákos
 2008–2010: Rédey Zoltán
 2010–2011: Gali István Márk
 2011–2013: Szabó Klára
 2013: Peidl Tamás
 2013: Takács Borbála
 2013–2014: Kruppa Gergely
 2014–2017: Orbán Péter
 2017–2018: Vajda Márk
 2019– Hepp Ádám

 Közhír – a BME Közlekedésmérnöki Kar Hallgatói Önkormányzatának hivatalos lapja
 Pikk Ász – a TTK online magazinja
 Periodica Polytechnica – az Egyetem tudományos közlönye
 GTTimes – a Gazdaság- és Társadalomtudományi Kar lapja

Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem
Budapest XI. kerülete
Az 1780-as években alapított oktatási intézmények