Tihi ocean

Tihi ocean (od latinskog Mare Pacifium, srpskohrvatski Mirno more), najveća je morska površina na svijetu. Ime mu je dao Matej Ferdinand Magellan, poznati portugalski istraživač-moreplovac. Ovaj ocean zauzima trećinu Zemljine površine, bolje rečeno 179,7 milijuna km2, što je više od ukupne površine cjelokupnog Zemljinog kopna. Proteže se na približno 15.500 kilometara, od Beringovog mora na Arktiku, na sjeveru; do ledenih dijelova Antarktike na jugu; iako se dio na Antarktici naziva i Južni ocean. Tihi ocean najširi je na 5° sjeverne zemljopisne širine. Proteže se na 19.800 kilometara od Indonezije do obala Kolumbije i Perua. Najdublja točka ujedno je najdublja točka na svijetu. Zove se Marijanska brazda, a podatak o njenoj dubini stalno varira, posljednji podatak kaže da je dubina Marijanske brazde 11.022 metara ispod razine mora. Inače prosječna dubina Tihog oceana je 4.300 metara.

Tihi ocean sadrži oko 25.000 otoka (više nego u svim drugim oceanima zajedno), od kojih je većina južno od ekvatora. Jedna teorija govori kako se tektonske ploče u Tihom oceanu smanjuju, dok se one u Atlantskom oceanu povećavaju. 

Duž nepravilnih zapadnih granica Tihog oceana leže mnoga rubna mora, od kojih su najveća Koraljno, Južnokinesko, Japansko, Tasmanovo i Žuto more. Malajskim prolazom je spojen s Indijskim na zapadu, te Magellanovim tjesnacem na istoku s Atlantikom. Prema sjeveru, Beringov prolaz spaja ga s Arktičkim oceanom.

Kako se Tihi ocean širi na ± 180° zemljopisne dužine, gdje zapad postaje istok, azijska strana oceana pravilno se smatra istočnim Tihim oceanom, a suprotna je strana zapadni Tihi ocean. Datumska granica većim dijelom prati ±180° zemljopisne dužine koja razgraničava istočni i zapadni dio. No, na nekim se mjestima odvaja od te zemljopisne odrednice. Tako na sjeveru skreće prema istoku da bi zaobišla najistočniji dio Azje, zatim skreće prema zapadu obilazeći Aleutske otoke da bi zatim puno južnije jako skrenula prema zapadu kako bi obuhvatila otočnu državu Kiribati i još neke manje otoke.

Tijekom Magellanovog putovanja do Filipina, po izlasku iz prolaza kroz Ognjenu zemlju (prolaz je kasnije po njemu dobio ime) poznatom po silovitim olujama, učinilo mu se da je Tihi ocean vrlo miran ocean, po čemu je dobio i ime. Ipak, nije uvijek miran. Kopno raspršeno po Tihom oceanu podložno je vulkanskim erupcijama i potresima. Također, brojni tajfuni počinju upravo na tom području. No, najopasniji su cunamiji (koji su posljedica podvodnih potresa) s ogromnim valovima koji uništavaju otoke i gradove na svom putu.

Karakteristike vode 
Temperature mora u Tihom oceanu kreću se od smrzavajućih na Zemljinim polovima do vrlo toplih (oko 29 °C) na ekvatoru. Salinitet također varira po zemljopisnoj dužini. Voda bliže ekvatoru manje je slana od one u umjerenom pojasu zbog mnogo obilnih padalina na ekvatoru tijekom cijele godine. Također, salinitet vode na polovima vrlo je nizak zbog malenog ili nikakvog isparavanja vode. No, po prosjeku temperatura, Tihi ocean topliji je od Atlantskog oceana.

Morske struje na sjevernoj polutci uglavnom se kreću u smjeru kazaljke na satu, a na južnoj polutci obrnuto. Sjevernoekvatorska struja tjerana vjetrovima kreće se širinom 15°N u smjeru zapada da bi kod Filipina skrenula na sjever i postala topla japanska ili Kuroshio struja.

Na oko 45°N Kuroshio struja skreće prema istoku gdje se račva. Dio struje skreće prema sjeveru postajući Aleutska struja. Drugi dio vodenih masa skreće prema jugu i ponovo dolazi u područje sjevernoekvatorske struje. U blizini Sjeverne Amerike, Aleutska struja također se račva. Sjeverni dio ulazi u Beringovo more kružeći njime u smjeru kazaljke na satu. Južni krak usporava i nastavlja prema jugu kao kalifornijska struja.

Južnoekvatorska struja prati ekvator u smjeru zapada. Istočno od Nove Gvineje skreće prema jugu da bi se na oko 50°S, priključila antarktičkoj struji. U blizini čileanske obale, južnoekvatorska se struja dijeli; jedan ogranak teče oko rta Horn, a drugi skreće prema sjeveru i formira peruansku ili Humboldtovu struju.

Geološki podaci 

Andesitska linija najvažnija je linija koja služi za odvajanje regija u Tihom oceanu. Odvaja dublji dio oceana s eruptivnim stijenama od plićeg dijela s dijelovima kopna. Ova linija prati zapadni rub kalifornijskih otoka i prolazi Aleutima, onda sve do poluotoka Kamčatke u Rusiji, poslije ide Japanom, a onda u Oceaniju na Solomonske otoke i Novi Zeland. Zatim se nastavlja sjeveroistočno zapadnom granicom Kordiljera duž Južne Amerike, te svoj put završava preko Meksika opet u Kaliforniji. 

U sklopu zatvorene putanje Andesitske linije, nalaze se brojne vulkanske planine, otoci i stijene koje karakteriziraju središnji Tihi ocean. Ovdje se lava nježno uzdiže i gradi ogromne podvodne vulkanske planine. No, izvan Andesitske linije, vulkani su eksplozivni i tvore takozvani Pacifički vatreni prsten.

Kopnene mase 

Najveća je kopnena masa na čitavom Tihom oceanu Nova Gvineja, ujedno i drugi najveći otok na svijetu. Gotovo su svi otoci i atoli između koordinata 30°N i 30°S, tj. od jugoistočne Azije do Uskršnjeg otoka. Polinezijski trokut, koji spaja Havaje, Novi Zeland i Uskršnji otok, okružuje sve ostale otočne cjeline (Cookovi otoci, Samoa, Tokelau, Tonga, Tuamotu, Tuvalu i Wallis i Futuna).

Sjeverno od ekvatora i zapadno od datumske granice nalazi se nevjerojatno mnogo malih mikronezijskih otoka, uključujući Karolinske, Marijanske i Marshallove otoke.

U jugozapadnom kutu Tihog oceana leže otoci iz melanezijske grupe, kojima dominira Nova Gvineja. Ostali otoci iz ove grupe uključuju Fidži, Novu Kaledoniju, Solomonske otoke i Vanuatu.

Otoci Tihog oceana se dijele na tri osnovne vrste:
 kontinentalne otoke, koji uključuju otoke Nove Gvineje, Novog Zelanda i Filipina, te imaju sličnu strukturu kao obližnje kopno;
 visoke otoke, koji imaju vulkansko porijeklo i najčešće aktivne vulkane;
 koraljne grebene i koraljne platforme, od kojih je zasigurno najpoznatiji australski veliki koraljni greben. Postoje i koraljni otoci, od kojih su najpoznatiji Makatea i Tuamotu iz grupe otoka Francuske Polinezije.

Povijest i ekonomija 
Vidi i: Oceanija

Važne su se ljudske migracije dogodile na Tihom oceanu u prapovijesti, od kojih je najistaknutija bila polinezijska migracija od azijskog ruba oceana do Tahitija i Novog Zelanda.

Europljani su došli u kontakt s Oceanijom u 16. stoljeću. Prvi istraživač koji je zapisao svoja putovanja do Oceanije bio je Vasco Núñez de Balboa (1513.), a potom i Ferdinand Magellan tijekom svojih putovanja od 1519. do 1522. 1564., konkvistadori su prešli Tihi ocean krenuvši iz Meksika. Ostatak 16. stoljeća prošao je pod najsnažnijim španjolskim utjecajem. Brodovi su kretali iz Španjolske do Filipina, Nove Gvineje i Solomonskih otoka. 

U 17. stoljeću, Nizozemci su, ploveći oko Afrike, vodili glavnu riječ u trgovini. Abel Tasman otišao je dalje otkrivši Tasmaniju i Novu Gvineju godine 1642. U 18. stoljeću, Rusi su počeli iskorištavati Aljasku i Aleute, Francuzi Polineziju, a Englezi, posebno James Cook, otkrili su Australiju i Havaje.

Imperijalizam u 19. stoljeću za posljedicu je imao okupaciju brojnih oceanijskih teritorija od Velike Britanije i Francuske, a potom i SAD-a. Jedan od najvećih doprinosa u povijesti oceanografije imao je Charles Darwin 1830ih na brodu Beagle. 

Iako je SAD prisvojio Filipine, Japan je imao većinu zapadnopacifičkih otoka tijekom Drugog svjetskog rata. No, do kraja rata, Japanu su, kao jednoj od poraženih zemalja, oduzeti svi posjedi. 

Sedamnaest neovisnih zemalja nalazi se u Tihom oceanu: Australija, Fidži, Japan, Kiribati, Maršalovi otoci, Mikronezija, Nauru, Novi Zeland, Palau, Papua Nova Gvineja, Filipini, Samoa, Solomonski otoci, Tajvan, Tonga, Tuvalu i Vanuatu. Jedanaest od ovih sedamnaest zemalja steklo je potpunu nezavisnost 1960. Sjevernomarijanski otoci zapravo su pod vlašću SAD-a, dok su Cookovi otoci i Niue u sličnim odnosima s Novim Zelandom. U sklopu Tihog oceana, osim SAD-a, svoje teritorije i danas imaju Čile, Ekvador, Francuska, Japan i UK.

Iskorištavanje je tihooceanskih mineralnih dobara spriječeno zbog vrlo velikih dubina. U plitkim se dijelovima iskorištavaju prirodni plin i nafta, dok se biseri skupljaju duž obala Australije, Nikaragve, Paname i Filipina, iako se aktivisti Greenpeacea žestoko protive ovom iskorištavanju. U Tihom oceanu živi neslućen broj riba. U dijelovima bliže obali najviše se lovi riba poput tune, lososa, srdela, sabljarki, kao i školjke.

1986. članice su južnopacifičkog ugovora odredile da je ogroman dio Tihog oceana nedostupan za nuklearna testiranja i odlaganje nuklearnog otpada na tom području.

Glavne luke 

 Acapulco, Meksiko
 Anchorage, SAD
 Auckland, Novi Zeland
 Bangkok, Tajland
 Brisbane, Australija
 Buenaventura
 Callao, Peru
 Cebu, Filipini
 Guayaquil, Ecuador
 Hong Kong, Kina
 Honolulu, SAD
 Kitimat, Canada
 Keelung, Taiwan
 Kobe, Japan
 Long Beach, SAD
 Los Angeles, SAD
 Metro Manila, Filipini
 Panama City, Panama
 Portland, SAD
 Prince Rupert, Kanada
 San Diego, SAD
 San Francisco, SAD
 Sapporo, Japan
 Seattle, SAD
 Šangaj, Kina
 Singapur
 Sydney, Australija
 Tijuana, Meksiko
 Valparaiso, Čile
 Vancouver, Kanada
 Victoria, Kanada
 Vladivostok, Rusija
 Yokohama, Japan

Vanjske veze 

 Oceanography Image of the Day , iz oceanografskih instituta
 EPIC Pacific Ocean Data Collection  Vidljivo online 
 Karta Tihog oceana
 NOAA Ocean Surface Current Analyses - Realtime (OSCAR)  Gotovo real-time prikaz iz satelita
 NOAA PMEL Argo profiling floats  Podatci o Tihom oceanu u realnom vremenu

 
Oceani