Vlăhița

Vlăhița (în maghiară Szentegyháza) este un oraș în județul Harghita, Transilvania, România, format din localitățile componente Băile Homorod și Minele Lueta, și din satul Vlăhița (reședința).

Localitatea este situată la poalele Munților Harghita, la o altitudine de 800-900 m, cu orientarea nord-sud. Este străbătută de canalul Vârghiș, care a fost format prin devierea pârâului Vârghiș și a ramurilor acestuia, oferind apă necesară pentru gospodăriile și fermele familiale. Cu acest sistem de flux rapid au funcționat mori, ferăstraie (joagăr, gatter), forje și piue de postav.

Istoric 
Dezvoltarea istorică a orașului Vlăhița a fost influențată de dezvoltarea localităților Szentegyházasfalu (Vlăhița-Sat), care cuprinde partea nordică a așezării, și Szentkeresztbánya (Mina Sfânta Cruce) din partea sudică, cu aspectul său orășenesc. 

În anul 1406 a fost menționată într-un titlu de proprietate litigios, cu numele Szentegyházasfalu. Locuitorii satului s-au ocupat de creșterea animalelor, de prelucrarea lemnului și de agricultură, ale căror tradiție se continuă și astăzi în mai multe familii. Timp de secole, ei au avut un rol de pază, împreună cu satul Căpâlnița, pe drumul ce leagă Miercurea-Ciuc de Odorheiu-Secuiesc. De aici au asigurat trecerea sigură pentru caravane, poștalioane și pentru căpitanii castelurilor. Ca urmare, au primit multe privilegii de la prinții transilvăneni și regii maghiari. Între anii 1872-1876., cele două sate (Căpâlnița și Vlăhița Sat) au devenit un oraș autonom (Oraș Secuiesc). 

Caracterul urban al Minei Sfânta Cruce (Szentkeresztbánya) se datorează înființării fabricii de fier, care s-a dezvoltat din feroneria regiunii Homorodului Mic. În 1836. Gyertyánffy Jónás a pus bazele organizării mineritului și metalurgiei moderne la Minele Lueta. Mai târziu, în anul 1850 afacerea a fost deplasată pe teritoriul actual al Minei Sfânta Cruce (Szentkeresztbánya) de către noul proprietar Demeter Miklós din Brașov. Una din aceste forje (ciocan hidraulic pentru prelucrarea fierului, în maghiară vashámor) construite aici, a funcționat până în anii 1990., astfel a fost ultima forjă în funcțiune din Europa. Ruinele sale pot fi găsite și astăzi.

Conform legii administrative din 1953, Mina Sfânta Cruce (Szentkeresztbánya) a fost anectată la Vlăhița Sat (Szentegyházasfalu) iar în anul 1968, printr-o decizie ministerială, localitatea a devenit oraș, adăugându-i-se Băile Homorod și Minele Lueta. 

În localitate se prelucrau fierul obținut în exploatarea de la Minele Lueta, aflată în sudul localității.

Demografie 

Conform recensământului efectuat în 2021, populația orașului Vlăhița se ridică la 6.468 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 6.898 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt maghiari (94,12%). Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt romano-catolici (82,45%), cu minorități de reformați (3,71%), unitarieni (3,59%) și martori ai lui Iehova (1,96%), iar pentru 5,21% nu se cunoaște apartenența confesională.

Politică și administrație 
Orașul Vlăhița este administrat de un primar și un consiliu local compus din 15 consilieri. Primarul, , de la , este în funcție din . Începând cu alegerile locale din 2020, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:

Evoluție istorică 
La recensământul din 1850 au fost numărate 1.651 de persoane, dintre care 1.554 maghiari (din care 1.547 secui) (94,2%), 54 români (3,5%), 33 țigani (2,1%), 5 germani (0,3%) și 5 persoane de altă naționalitate (0,3%).

Imagini

Note

Vezi și 
 Harghita - Mădăraș (sit de importanță comunitară inclus în rețeaua ecologică europeană Natura 2000 în România).

Legături externe 

 Centru Național de Informare și Promovare Turistică - Vlăhița 
S-o termina hoția cînd s-or termina pădurile!, 9 iulie 2008, Sidonia Silian, Jurnalul Național
 http://documente.bcucluj.ro/web/bibdigit/periodice/anuarulinstitutuluideistorienationala/1936-1938/BCUCLUJ_FP_BALP_42_1936_1938_007_001.pdf

Vlăhița
Vlăhița
Vlăhița