Dante Alighieri

Dante Alighieri (patrně 2. polovina května 1265 Florencie – 13./14. září 1321 Ravenna) byl jeden z nejvýznamnějších italských básníků, významně však přispěl také k vývoji jazykovědy a italského jazyka a k vývoji politické filozofie. Jeho největším dílem je Božská komedie (původním názvem jen Comedia – přívlastek „božská“ přidal později Boccaccio), pro dějiny politické filozofie má velký význam latinský spis De monarchia. Dante je rovněž považován za otce spisovné italštiny („il padre della lingua italiana“), kterou svými díly prosadil. Svůj přístup teoreticky zdůvodnil v díle De vulgari eloquentia (O řeči lidové).

Je považován za předchůdce renesance a jednoho z nejvýznamnějších představitelů světové literatury.

Život a politika vyhnance

Mládí a vzdělání 
Mladý Dante navštěvoval nejdříve pravděpodobně jednu z řádových škol ve Florencii (dominikánskou u Santa Maria Novella nebo františkánskou u Santa Croce). V letech 1285–1287 pobýval na tehdy nejslavnější a nejstarobylejší evropské univerzitě v Bologni. Neskládal zde však žádné zkoušky, nezískal žádný univerzitní gradus a zdá se, že ani příliš nenavštěvoval univerzitní přednášky. Na tehdejší dobu důkladné filozofické vzdělání získal později až jako čtyřicetiletý, kdy již jako vyhnanec pobýval na univerzitě v Paříži (jeho studium v Paříži je však nejisté) a možná i v Padově.

Dosáhl značného vzdělání, zabýval se studiem antického i soudobého italského a provensálského básnictví, především antická poezie byla jeho vzorem.

Osobní život 
Později se oženil s Gemmou z významného ghibellinského rodu Donati, se kterou byl zasnouben již ve věku jedenácti let. Gemma mu porodila minimálně čtyři děti.

Dante v politice 
Dante se nejpozději roku 1295 aktivně zapojil do politického života ve Florencii, formálně byl členem cechu lékařů a lékárníků (politiky se ve Florencii mohli účastnit pouze členové cechů). Podle některých narážek v jeho dílech se soudí, že se v roce 1289 zúčastnil bitvy u Campaldina, ve které byli poraženi ghibellinové (příslušníci šlechtické strany). Stál na straně cerchiovců, později označovaných jako „bílí“ nebo „bílí guelfové“. Bílí byli protivníky strany Donatiů – „černých guelfů“.

Rozhodující konflikt 
Roku 1300 se stal priorem (nejvyšším představitelem) městského státu Florencie. Přestože se tato funkce vykonávala pouze dva měsíce, zastával ji Dante v době, kdy se rozhodovalo o dalším osudu města. V probíhajícím sporu s papežem Bonifácem VIII., který chtěl získat Toskánsko pro své příbuzné, zaujal protipapežské stanovisko, podle pozdějších zpráv měl být postaven před těžké rozhodnutí, zda odjet z Florencie a zúčastnit se vyjednávání s papežem Bonifácem VIII. nebo raději zůstat ve městě. Při té příležitosti údajně řekl legendární výrok „Půjdu-li, kdo zůstane, zůstanu-li, kdo půjde?“.

Vyhnanství 
Dante se rozhodl zúčastnit se poselstva, během jeho nepřítomnosti však koncem roku 1301 černí získali navrch. Dante byl počátkem následujícího roku odsouzen v nepřítomnosti k přehnaně vysoké pokutě (její nezaplacení znamenalo smrt na hranici) a vyhoštěn na dva roky z Florencie. Přestože doufal ve zvrat poměrů ve Florencii, zvlášť po brzké smrti papeže Bonifáce VIII., a pokoušel se organizovat vnější odpor, změny poměrů se nedočkal a musel zbytek svého života strávit ve vyhnanství na různých místech Itálie.

Poslední léta života a smrt 
Poslední léta svého života, kdy dokončoval Božskou komedii, strávil v Ravenně. Tady s ním žili oba synové, kteří se již mezitím usadili ve Veroně a vybudovali si tu existenci, a dcera. Ti ho také ošetřovali v posledních dnech života, kdy se zřejmě nakazil malárií. V Ravenně byl také pohřben.

Za šest let po Dantově smrti dal kardinál Bertrando del Poggetto, jenž byl tehdy papežským legátem v Lombardii, spálit jeho spis De monarchia jako dílo kacířské a navrhl, aby autorovy kosti byly vyzdviženy z hrobu a rozhozeny do větru; k tomu nakonec nedošlo. Náhrobní pomník byl však zřízen až v roce 1483. V roce 1780 byla nad hrobem postavena kupolovitá kaplička.

Dílo 

Dante se stal nejznámějším protagonistou nového poetického stylu, tzv. dolce stil novo. Jeho tvorbu ovlivnila platonická a idealizovaná láska k dívce jménem Bice de Falco Portinari, kterou ve svých dílech označuje jako Beatrice, a její předčasná smrt. Hledal ideál lidské a božské dokonalosti.

Dante byl vynikajícím představitelem počátků renesanční filozofické kultury. Dante, přijímající křesťanská dogmata jako nepostižitelnou a nezvratnou pravdu, postupuje při výkladu vztahu přírodního a božského principu, a to jak ve světě, tak v člověku, vlastní cestou. Přírodu nazývá Dante „uměním Boha“, „dílem božského rozumu“, a to mu umožňuje, že odmítá klást přírodní a božský princip proti sobě, do protikladu tvořícího základ proslulého středověkého traktátu kardinála Lothara O pohrdání světem a nicotnosti člověka.

Ranější díla 
 Nový život (La vita nuova) – 1293, vrcholné dílo stilnovismu, sborník básní za řadu let spojen prozaickým komentářem
 O rodném jazyce (De vulgari eloquentia) – 1304, dříve překládáno jako O řeči lidové, nedokončený traktát psaný latinsky
 Hostina (Il convivio) – 1307, psáno italsky, nedokončeno, 3 části, vědecko-filosofický traktát, výraz středověkého encyklopedismu
 O jediné vládě (De monarchia)  – 1310, politický traktát, psáno v latině, období počátku vlády Jindřicha Lucemburského, 3 knihy (česky překládáno jako O jediné vládě někdy i jako O světovládě či jinak). Katolická církev zařadila tento spis na Index zakázaných knih. Uveden je ještě ve vydání Indexu z roku 1892, ve vydání z roku 1900 a ve vydáních pozdějších se toto dílo již nenachází.

Božská komedie a pozdější díla 
 Božská komedie (Comedia, později La divina commedia) – cca 1306–1320, části Peklo (Inferno), Očistec (Purgatorio) a Ráj (Paradiso)Nejvýznamnější dílo, suma středověku, didakticko-alegorická báseň/epos. Toto rozsáhlé dílo psal Dante pravděpodobně kolem 20 let. Je alegorickým zobrazením lidstva a vesmíru, je plná symbolismu, filozofických a historických narážek. Je básnickým vyjádřením obrazu křesťanského středověku, který vytvořili nejvýznamnější scholastičtí myslitelé Albert Veliký a Tomáš Akvinský. Byla napsána italským (tehdy „lidovým“) jazykem a výrazně přispěla k jeho spisovnému ustálení.

 Eclogues – 1319
 Quaestio de situ aque et terre – 1320

V češtině 
Letopočet v závorce udává první vydání překladu.
 Básně lyrické, přel. Jaroslav Vrchlický. Praha: J. Otto 1891
 Božská komedie, přel. V. Mikeš. Praha: Academia 2009
 Přel. Jaroslav Vrchlický (1879–1882). Brno: Tribun EU 2009
 Přel. Karel Vrátný (1929)
 Přel. O. F. Babler (ve spolupráci s Janem Zahradníčkem,1952). Praha: Odeon 1989
 De vulgari eloquentia = O rodném jazyce. Praha: Oikúmené 2004
 Nový život. Přel. Jan Vladislav. Praha: ČS 1969
 Přel. Jaroslav Vrchlický (1890)
 O jediné vládě. Praha: Melantrich 1942

Odkazy

Poznámky

Reference

Literatura 

 
 Indro Montanelli, Dante a jeho doba, Praha, Odeon 1981
 
 POKORNÝ, Jaroslav. Dante. 1. vyd. Praha: Orbis, 1966. 118 s.
 Ströbinger, R.: Tajemství básníkova hrobu. Deník Lidová demokracie, 21. května 1967.
 Čtení o Dantovi Alighierim, ed. M. Pokorný, Praha: Institut pro studium literatury, 2016.
 tematický blok v revue Souvislosti 4/2010
 tematický blok v revue Souvislosti 4/2021

Související články 
 Seznam italských spisovatelů
 Giovanni Boccaccio
 Gustave Doré

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Sborník „Humanismus v období renesance a reformace“, Stať „Božský Dante“, str. 39, PDF
 Heslo v Stanford Encyclopedia of Philosophy (včetně seznamu literatury)
 Dílo (lat.)
 

 
Italští středověcí básníci
Katoličtí autoři
Postavy Božské komedie (Peklo)
Postavy Božské komedie (Očistec)
Postavy Božské komedie (Ráj)
Narození ve Florencii
Úmrtí v Ravenně
Narození v roce 1265
Úmrtí v roce 1321
Muži
Úmrtí 14. září
Zemřelí na malárii
Osobnosti na amerických poštovních známkách
Italští římští katolíci
Italští monarchisté