alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ninjutsu

El ninjutsu (忍術), també conegut com a , shinobi-jutsu o budo-taijutsu és l'art marcial japonesa de l'espionatge.

El seu origen és mil·lenari. Es pensa que es va desenvolupar originàriament a la Xina i a Corea, per posteriorment saltar al Japó. Aquest art marcial és el que han utilitzat els ninges durant segles. Les primeres dades que es tenen de la utilització de ninges en el camp de batalla daten del ; això ens dona una idea de l'antiguitat d'aquesta forma de lluita. No obstant això, la utilització massiva dels ninges, i per tant de la pràctica del ninjutsu, no va arribar fins als segles XII i , en els quals es van utilitzar com a espies com assassins i tropes d'elit. Va ser tal el seu èxit que molts senyors de la guerra (daimyos) van contractar a clans de ninges per a les lluites que dirimien el control del Japó. Entre aquests clans van destacar els de Koga i Iga.Mai cap Daimyo va reconèixer l'ús d'aquest guerrers, ja que anava contra el Bushido, que era el codi d'honor dels samurais.

En el  comença el seu declivi. Amb l'arribada d'Oda Nobunaga els ninges van ser perseguits i massacrats, a causa de la seua oposició al clan d'Oda, el qual intentava fer baixar la influència d'aquestos.Oda Nobunaga va envair les aldees de Iga i Koga amb un exèrcit de 40.000 homes, i a més a més, va emprar les armes de foc.Després de dues setmanes de batalla les aldees van sucumbir, i soles pocs ninges van aconseguir fugir disfressats de colons. Ja en el  es van utilitzar per última vegada de forma massiva en la revolta cristiana de Kyushu,en la que van enverinar els conductes de l'aigua del castell per aconseguir acabar amb els assetjats. A la fi, uns vaixells de guerra holandesos van accedir a bombardejar el castell, encara que aquest sucumbiria per inanició als quatre mesos de setge.

Entre els segles  i  es va prohibir l'ús de guerrers ninja, el que va fer que s'utilitzessin de forma clandestina i a petita escala.

En el  el Japó va utilitzar el ninjutsu com a forma d'entrenament de les seves tropes d'elit. La més famosa va ser la unitat Nakano, liderada per Seiko Fujita, un dels últims ninges japonesos de Koga. No obstant eren tropes regulars dotades d'un entrenament especial, sense que es pugui arribar a considerar-los veritables ninges.

Referències 

Arts marcials del Japó
Shinobi

Ninja, grup de mercenaris entrenats per la lluita.
 Shinobi (videojoc), videojoc per màquines recreatives aparegut el 1987.
Telecorda

Un telecorda és un remuntador anàleg al telesquí però sense perxes. Els esquiadors s'agafen directament al cable (que en aquest cas va molt més baix) o bé a unes nanses que en pengen. La utilització queda restringida a les zones de debutants o als enllaços (entre pistes, entre remuntadors), amb recorreguts curts i de molt poca pendent. Per la seva incomoditat per a l'usuari (pot cansar-lo molt, especialment als braços) tendeix a ser substituït per catifes rodants.

Esquí
Transport terrestre
Telecabina

Un telecabina és un remuntador anàleg a un telecadira desembragable però on el que penja de cable no són simples cadires a la intempèrie sinó cabines tancades.

Tant a l'inici com al final, les cabines circulen guiades per una mena de carrils a baixa velocitat, permetent a la gent entrar-hi o sortir-ne, amb les corresponents obertures i tancaments automatitzats de portes. Entremig, enganxades al cable, circulen a una velocitat major.

La seva capacitat pot variar molt, entre les 4 i les 16 persones per cabina. A més, els seus ocupants poden anar tant drets com asseguts, i amb els esquís o snowboards dins o fora de la cabina (però mai posats). En general, les cabines petites (4, 6 o 8 places) tenen uns porta-esquís semblants a cistelles allargades enganxades a l'exterior de les portes, i la gent hi diposita els esquís abans d'entrar a la cabina, on seuran en dues files de seients perpendiculars al sentit d'avanç. Per contra, les cabines més grosses, acostumen a ser prou altes perquè la gent hi entri els esquís dins, disposant-se circularment i sense seure.

Una versió més grossa i sofisticada dels telecabines són els funitels, que en lloc de tenir les cabines penjant d'un sol cable, les tenen penjant de dos.

Especialment en recorreguts llargs, són molt apreciats pels esquiadors pel fet de permetre'ls anar tancats (i més calents), si bé l'embarcament acostuma a ser més feixuc que en telecadires, pel fet d'haver-se de treure els esquís i snowboards.

Antigament les cabines presentaven sovint una forma d'el·lipsoide que les feia semblar ous, similitud que es veia incrementada pel fet que s'obrien totalment per la meitat, com si un ou es partís. És per això que popularment també es coneix els telecabines com a teleous.

Transport públic
Telefèric

Un telefèric és un remuntador de cabina caracteritzat pel fet que aquestes estan en contacte amb un o dos cables de suport que no es mouen i un altre tractor.

Les cabines no realitzen circuits tancats sinó que van i venen sempre pel mateix cantó, havent-hi a les estacions superior i inferior un espai d'estacionament reservat a cada una. El cable que les estira és el mateix, de manera que el pes de l'una en baixar ajudi l'altra a pujar. Això implica doncs que el cable tractor (al qual les cabines sempre estan lligades) deixa de moure's en arribar a les terminals.

En general té algun pòrtic que fa de pilona intermèdia per a aguantar-ne tots els cables, però no és imprescindible. Permet doncs de salvar grans desnivells i llums. A més, la presència dels dos cables de suport li dona una gran resistència al vent. La capacitat de les cabines (i per tant el rendiment del remuntador), és altament variable, podent anar des de les poques desenes de places fins a 200, amb dos pisos i tot. Llur màxima capacitat horària ronda les 2.000 persones/hora.

Telefèrics a Catalunya 
Aquesta és la llista de telefèrics d'ús públic a Catalunya, tot i que no inclou els que formen part d'alguna estació d'esquí:
 Telefèric del Port a Barcelona, construït l'any 1931 per l'empresa alemanya Adolf Bleichert & Co. de Leipzig.
 Aeri de Montserrat a Montserrat, construït l'any 1930 per l'empresa alemanya Adolf Bleichert & Co. de Leipzig.
 Telefèric d'Olesa a Esparreguera, entre Olesa de Montserrat i Esparreguera
 Telefèric de l'Estany Gento a Torre de Cabdella

El telefèric de Montjuïc, a Barcelona, és malgrat son nom un telecabina.

Referències

Vegeu també 

 Tren cremallera
 Funicular
Telefèric de pulsió

Un telefèric de pulsió és un remuntador que consisteix en un sol cable d'on pengen cabines fixes de funcionament interromput, és a dir, no és continu sinó que va a base de "pulsions", cosa que n'explica el nom.

És de fet un híbrid entre un telecabina i un telefèric. Les cabines són exactament iguals a les del primer (o a vegades són substituïdes per cistelles obertes), i també fan voltes completes. Ara bé, com en el cas del telefèric, s'ha d'aturar tot el sistema per a permetre que algú hi pugi o en baixi. Per tal que això passi el mínim nombre de vegades, les cabines estan agrupades, sovint de 4 en 4, deixant entre grup i grup llargs trams de cable buit. Quan un d'ells arriba a una estació, tot el sistema s'atura. El que es fa en general però, és col·locar-hi alguna estació intermèdia, equidistant de les extremes, de manera que tots els grups arribin simultàniament a alguna estació. S'acostumen a utilitzar a les zones urbanes de les estacions d'esquí, com a sistema de transport intern, especialment quan ja han tancat les pistes.

Referències

Vegeu també 
 Telecabina de la Coma del Clot, a la Vall de Núria.

Transport públic
Bandera de les Piles

La bandera oficial de les Piles té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb dos triangles blancs de bases 9/24 de l'alçària del drap, separats uns 6/24 de la mateixa alçària a la vora de l'asta, i els vèrtexs, separats l'un de l'altre per 1/12 de l'alçària del drap i distants a 3/18 de la vora del vol.

Història 
Va ser aprovada en el DOGC el 23 de novembre de 1999 i publicada en el DOGC el 24 de desembre del mateix any amb el número 3042. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escut de les Piles
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà

Referències 

Piles
Les Piles
Escut de Rocafort de Queralt

L'escut oficial de Rocafort de Queralt té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un castell d'or obert; el peu partit: 1r de gules, 2 faixes d'argent; 2n escacat d'or i de sable. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 6 d'abril de 1999.

El castell de Rocafort (que apareix a l'escut) va esdevenir el centre d'una baronia, i això es reflecteix en la corona de dalt de l'escut. Al peu, les armes de dues famílies a les quals va pertànyer la baronia: el faixat dels Queralt (els primers barons) i l'escacat dels Armengol, que van comprar-la el 1515.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà

Referències 

Rocafort de Queralt
Rocafort de Queralt
Bandera de Rocafort de Queralt

La bandera oficial de Rocafort de Queralt.(Conca de Barberà) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau fosc en els segon i tercer terços verticals, amb el castell obert groc de l'escut, d'altura 1/3 de la del drap i amplada 2/5 de la llargària del mateix drap, al centre, i amb el primer terç vertical vermell amb dues faixes blanques a la meitat superior i nou escacs grocs i negres a la inferior.

Història 
El 14 de març de 2002 el Ple de l'Ajuntament va adoptar l'acord d'aprovar la bandera municipal, prèviament la Secció Històrico-arqueològica de l'Institut d'Estudis Catalans havia emès el dictamen favorable el 24 d'octubre del 2001, i el 29 d'octubre del 2002 es publicà al DOGC amb el número 3645.

Vegeu també 
 Escut de Rocafort de Queralt
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà

Referències 

Rocafort de Queralt
Rocafort de Queralt
Escut de Savallà del Comtat

L'escut oficial de Savallà del Comtat té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un cérvol de gules passant. Per timbre una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 15 de març de 1996.

El cérvol de gules sobre camper d'argent són les armes dels Cervera i els Timor, senyors del castell de la localitat, centre del comtat de Savallà (1599), que es veu representat per la corona de dalt de l'escut.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà

Referències 

Savalla del Comtat
Savallà del Comtat
Bandera de Savallà del Comtat

La Bandera oficial de Savallà del Comtat té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb un cérvol vermell de l'escut d'altura 5/6 de la del drap i d'amplada 6/9 de la llargària del mateix drap, al centre.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 22 d'octubre de 1999 i 
va ser publicada en el DOGC número 3062 el 24 de gener del 2000.

Vegeu també 
 Escut de Savallà del Comtat
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà

Referències 

Savalla del Comtat
Savallà del Comtat
Escut de Senan

L'escut oficial de Senan té el següent blasonament:
Escut caironat: de sable, un muntant d'argent] acompanyat al cap d'una flor de lis d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 10 de juliol de 1991 i publicat al DOGC el 31 del mateix mes amb el número 1474.

El muntant i la flor de lis són els atributs de la Mare de Déu, patrona del poble.

S'ha d'assenyalar l'existència un error al blasonament oficial reconegut per la Generalitat de Catalunya, on s'especifica que el camper de l'escut és de sable (és a dir, negre) en lloc de sinople (és a dir, verd), tal com es representa a la web del Municat i també a la pàgina de l'Ajuntament. De fet, la bandera de la localitat, aprovada poc temps després, és verda segons la descripció oficial, no pas negra.

El blasonament correcte hauria de ser, doncs, el següent:
Escut caironat: de sinople, un muntant d'argent acompanyat al cap d'una flor de lis d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà
 Bandera de Senan

Referències 

Senan
Senan
Bandera de Senan

La bandera oficial de Senan té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb el muntant blanc sobremuntat d'una flor de lis també blanca; el tot d'una altura de 7/9 parts de l'ample del drap.

Història 
Va ser aprovada el 9 de setembre de 1991 i publicada en el DOGC el 25 de setembre del mateix any amb el número 1497. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escut de Senan
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà

Referències 

Senan
Senan
Escut de Vallfogona de Riucorb

L'escut oficial de Vallfogona de Riucorb té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una vall de sinople sobremuntada d'una foguera de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'1 de desembre de 1992.

Armes parlants al·lusives al nom del poble: s'hi representa una vall i una foguera; malgrat aquesta etimologia popular, el nom de Vallfogona prové del llatí valle fecunda.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà

Referències 

Vallfogona de Riucorb
Vallfogona de Riucorb
Bandera de Vallfogona de Riucorb

La bandera oficial de Vallfogona de Riucorb, Conca de Barberà té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb dos triangles rectangles de color verd fosc iguals i encarats: el primer amb el catet de la vora de l'asta d'alçària 1/2 de la del drap i el de la vora inferior de llargària 1/2 de la del mateix drap; i amb la foguera de cinc flames de l'escut vermella, d'alçària 5/9 de la del drap i d'amplària 12/27 de la llargària del mateix drap centrada i a 5/36 de la vora superior.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 19 de febrer de 2002, i publicat en el DOGC el 17 de setembre de 2002.

Vegeu també 
 Escut de Vallfogona de Riucorb
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà

Referències 

Vallfogona de Riucorb
Vallfogona de Riucorb
Escut de Vimbodí i Poblet

L'escut oficial de Vimbodí i Poblet té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una bóta de gules ajaçada sobremuntada un sarment pampolat de 2 pàmpols de sinople i fruitat d'un raïm de propra. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 23 de juliol de 1985.

El raïm i la bóta són elements parlants tradicionals, al·lusius al "vi" del nom de la vila de Vimbodí, cap del municipi. De fet, el raïm és el conreu principal de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Conca de Barberà

Referències 

Vimbodi i Poblet
Vimbodí i Poblet
Escut d'Avià

L'escut oficial d'Avià té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una espasa i un bàcul de bisbe d'or passats en sautor, l'espasa en banda i per damunt del bàcul en barra; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 2 de setembre de 1992 i publicat al DOGC el 16 de setembre del mateix any amb el número 1645.

El bàcul i l'espasa són els atributs del patró del poble, sant Martí, bisbe i soldat. Les armes reials de Catalunya recorden que Avià fou repoblada per Guifre I de Barcelona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Avià
Avia
Bandera d'Avià

La bandera oficial d'Avià té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava amb un sautor ple amb els braços d'amplada d'1/9 de l'alt de la bandera, de color groc.

Història 
Va ser aprovada el 9 de març de 1994 i publicada en el DOGC el 18 de març del mateix any amb el número 1874.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Avià
Avià
Escut de Borredà

L'escut oficial de Borredà té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. d'or, 2 homes afrontats alçant 2 dones també afrontades de gules i una filiera de gules; i al 2n, d'argent, un gall de sable ressaltant damunt un bàcul d'abat d'atzur posat en barra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 16 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 27 de juliol del mateix any amb el número 348.

S'hi representa el Ball de Borredà, que es balla el 15 d'agost durant la festa major del poble. Els elements de la segona partició (el bàcul i el gall) al·ludeixen al fet que Borredà fou cedida, en el , al monestir de Ripoll: les armes parlants de Ripoll són el gall, o "poll".

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Borreda
Borredà
Escut de Casserres

L'escut oficial de Casserres té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un castell d'or sobremuntat d'una serra d'or; la bordura de peces d'or. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 8 de setembre de 1995 i publicat al DOGC el 27 de setembre del mateix any amb el número 2107.

El castell i la serra són elements parlants al·lusius al nom de la vila. El castell de la localitat (del qual no en queda cap resta) era una fortificació important del comtat de Berga, anomenada Castrum Serris, o "el castell de les serres". La bordura és un element singularitzador per diferenciar l'escut de Casserres del de Castellserà, que presenta els mateixos elements.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Casserres
Casserres
Escut de Cercs

L'escut oficial de Cercs té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un pont d'argent de quatre ulls movent dels flancs sostingut sobre un peu ondat de quatre peces d'atzur i d'argent i sobremuntat de dos pics d'or passats en sautor. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 29 de gener del 2001 i publicat al DOGC el 13 de febrer del mateix any amb el número 3326.

S'hi representa el Pont de Rabentí, sobre la riera de Peguera (simbolitzat per les faixes ondades), on va néixer l'antiga vila de Cercs. Els pics de la part superior fan referència a les mines de carbó de Cercs i Fígols, el principal recurs econòmic del municipi fins al seu tancament durant la segona meitat del .

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Cercs
Cercs
Bandera de Cercs

La bandera oficial de Cercs (Berguedà) té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verd fosc, amb un triangle blau clar al vol, de base tota l'alçària del drap, i un xebró ajaçat blanc juxtaposat a les dues parts, naixent dels angles superior i inferior del vol, de gruix 2/9 de la llargària del drap i amb el cim a la meitat del drap; i amb els pics grocs, en aspa, de l'escut posats en un quadrat imaginari d'1/4 de l'alçària del drap, a 1/8 de la vora superior i a 1/12 de la de l'asta.

Va ser aprovada en el ple de l'ajuntament del 8 d'octubre de 2002, i publicat en el DOGC el 27 de novembre de 2002.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Cercs
Cercs
Escut de l'Espunyola

L'escut oficial de l'Espunyola té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un castell obert d'or acostat de dues àncores d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 31 d'octubre del 2002 i publicat al DOGC el 27 de novembre del mateix any amb el número 3770.

S'hi representa l'antic castell de l'Espunyola i dues àncores a banda i banda, que són l'atribut de sant Climent, patró del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Espunyola
L'Espunyola
Escut de Fígols

L'escut oficial de Fígols té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. de sable; 2n. d'argent; ressaltant sobre el tot un sextifoli de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 30 de desembre de 1993 i publicat al DOGC el 14 de gener de l'any següent amb el número 1846.

El sextifoli és un símbol tradicional de l'escut del poble, i és alhora un element parlant al·lusiu al nom de la localitat, ja que representa una fulla de figuera. Els esmalts, argent i sable, recorden la doble naturalesa dels sòls del municipi, amb calç i lignit (les mines de carbó de Fígols han estat fins ara un important recurs econòmic per al poble).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Figols
Fígols
Escut de Gironella

L'escut oficial de Gironella té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un sautor ple de gules acompanyat de 3 pinyes de sinople ben ordenades. Per timbre una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 3 d'abril de 1986 i publicat al DOGC el 21 de maig del mateix any amb el número 688.

Gironella fou el centre d'una baronia al , que el 1702 va esdevenir marquesat (representat per la corona al capdamunt de l'escut). Les pinyes de sinople sobre camper d'or són les armes parlants dels marquesos, els Pinós. El sautor de gules és la creu de Santa Eulàlia, patrona de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Gironella
Gironella
Escut de Gisclareny

L'escut oficial de Gisclareny té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una balança de sable acompanyada a la punta d'una pinya de sinople. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 25 de juny de 1993 i publicat al DOGC el 7 de juliol del mateix any amb el número 1767.

Les balances són l'atribut de sant Miquel, i recorden l'antiga església de Sant Miquel de Turbians. La pinya de sinople sobre camper d'or prové de les armes parlants dels barons de Pinós, senyors del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Gisclareny
Gisclareny
Bandera de Gisclareny

La bandera oficial de Gisclareny té el següent blasonament:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, tricolor horitzontal: negre, groc i verd fosc.
Va ser aprovada el 27 de desembre de 2002 i publicada en el DOGC el 22 de gener de l'any següent amb el número 3805.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Gisclareny
Gisclareny
Escut de Guardiola de Berguedà

L'escut oficial de Guardiola de Berguedà té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, un castell de sable obert acompanyat de 2 graelles de sable una a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 14 de desembre de 1989 i publicat al DOGC el 12 de gener de l'any següent amb el número 1241. S'hi veu el castell de Guardiola. El poble va estar sota la jurisdicció eclesiàstica del monestir de Sant Llorenç prop Bagà, representat per les dues graelles a banda i banda del castell, que són l'atribut de sant Llorenç.

La bandera oficial de Guardiola de Berguedà té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb una bandera negra de gruix 1/6 de l'alçària del drap, i a cada costat una banda negra de gruix 1/12 que li és paral·lela, separada de la banda principal per un espai d'1/12.

Va ser aprovada el 13 d'abril de 1994 i publicada en el DOGC el 25 d'abril del mateix any amb el número 1888.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Guardiola de Bergueda
Guardiola de Berguedà
Escut de Gósol

L'escut oficial de Gósol té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell de sinople obert acompanyat de 3 pinyes de sinople posades 2.1.; la bordura de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 9 de juny de 1982 i publicat al DOGC el 30 de juliol del mateix any amb el número 245.

S'hi veu el castell de Gósol (del segle XI), que pertanyia als barons de Pinós. Les armes parlants d'aquesta família són les representades a l'escut: tres pinyes de sinople sobre camper d'or, amb una bordura de gules.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Gosol
Gósol
Escut de Montmajor

L'escut oficial de Montmajor té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un món creuat d'or cintrat d'atzur, acompanyat d'un brau de sable al cap, d'una mitra d'argent franjada d'or a la destra i d'un bàcul de bisbe d'or posat en pal a la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 5 de juny de 1986 i publicat al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 739.

El món és un element parlant referent al nom del poble. Els elements del voltant (el toro, la mitra i el bàcul) són els atributs del patró de la localitat, sant Sadurní, bisbe de Tolosa que, segons la tradició, fou objecte de martiri lligant-lo a un bou que el va arrossegar per terra.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Montmajor
Montmajor
Escut de la Nou de Berguedà

L'escut oficial de La Nou de Berguedà té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, una espasa d'argent guarnida d'or acostada de 2 mitres d'argent embellides d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'octubre de 1991 i publicat al DOGC el 15 de novembre del mateix any amb el número 1518.

L'espasa és l'atribut de sant Martí, patró del poble. Les mitres a banda i banda simbolitzen que la localitat va pertànyer als bisbes d'Urgell i, des del 1593, al nou bisbat de Solsona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Nou de Bergueda
La Nou de Berguedà
Escut de Puig-reig

L'escut oficial de Puig-reig té el següent blasonament:

Escut caironat truncat i semipartit: 1r. d'argent, un mont de sinople movent de la punta somat d'una corona reial d'or; 2n. de gules, una creu de Malta (d'argent); i al tercer, d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987 i publicat al DOGC el 24 del mateix mes amb el número 868.

El mont amb la corona reial són elements parlants referents a l'etimologia del nom del poble, "el puig del rei". Puig-reig fou el centre d'una comanda templera(1187-1312); més endavant la comanda va passar a l'orde de Sant Joan de Jerusalem, fins a 1805; aquest fet es veu reflectit a l'escut per la creu de Malta. Finalment, apareixen les armes reials de Catalunya, que al·ludeixen a la jurisdicció sobre el poble, que originalment pertanyia als vescomtes de Berga, i més tard als comtes de Barcelona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Puigreig
Puig-reig
Escut de Sant Julià de Cerdanyola

L'escut oficial de Sant Julià de Cerdanyola té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una ermita de porpra acostada de 2 flors de lis d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 31 de març de 1994 i publicat al DOGC el 20 d'abril del mateix any amb el número 1886.

L'ermita és el senyal tradicional de l'escut del poble, i probablement representa l'ermita de la Mare de Déu de les Esposes. Les flors de lis a banda i banda al·ludeixen al màrtir sant Julià, patró de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Sant Julia de Cerdanyola
Sant Julià de Cerdanyola
Bandera de Sant Julià de Cerdanyola

La bandera oficial de Sant Julià de Cerdanyola té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, tercejada vertical verda, porpra i verda, amb una flor de lis blanca d'altura 1/44 de la del drap i d'amplada 1/22 de la seva llargària, centrada sobre cada un del primer i tercer terç.

Història 
Va ser aprovada el 25 de febrer de 1997 i publicada al DOGC el 27 de març del mateix any amb el número 2360.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Sant Julià de Cerdanyola
Sant Julià de Cerdanyola
Catifa rodant

Una catifa rodant és un remuntador consistent en una tira mòbil sobre la qual es col·loca l'esquiador i és dut muntanya amunt. El seu funcionament és anàleg al de les cintes transportadores que hi ha a força aeroports. És imprescindible que després de nevades fortes se'm tregui la neu del damunt. Només admet trajectes curts (sempre inferiors als 300m) i inclinacions petites. En general és utilitzat en zones de debutants, on tendeix a substituir els telecordes per la seva facilitat d'embarcament i desembarcament, així com comoditat durant el trajecte.

Referències 

Transport terrestre
Esquí
Escut de Santa Maria de Merlès

L'escut oficial de Santa Maria de Merlès té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una banda d'or carregada de 3 merles de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 13 de maig de 1992 i publicat al DOGC el 25 del mateix mes amb el número 1598.

Les tres merles són un senyal parlant al·lusiu al nom del poble. Les merles dins la banda d'or sobre camper de gules són les armes dels Merlès, senyors del castell de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Santa Maria de Merles
Santa Maria de Merlès
Escut de Vallcebre

L'escut oficial de Vallcebre té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una flor de lis d'argent acompanyada de 8 estrelles d'argent posades en orla. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de gener de 1994 i publicat al DOGC el 24 del mateix mes amb el número 1850.

La flor de lis i les estrelles són els atributs de la Mare de Déu, patrona del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Vallcebre
Vallcebre
Funicular

Un funicular és un remuntador constituït per 2 combois (cabines o grups de cabines) que circulen sobre rails i són estirades per un cable tractor. El seu nom deriva del llatí, funiculus, diminutiu de funis, que significa "corda".

Es pot dir que és l'equivalent terrestre del telefèric, canviant-ne els cables sostenidors per rails. Ara bé, en aquest cas, els rails són comuns per a les dues cabines i només al centre es bifurquen per a permetre el creuament de les cabines.

Els rails mantenen una inclinació aproximadament constant, que és compensada a dins la cabina per un terra pla però a diferents nivells, imitant uns grans esglaons. La capacitat de les cabines és força important, essent estrany que tinguin menys de cent places. El funcionament d'aquests aparells no és diferent al dels funiculars convencionals. Per contra, el que sí que és una característica comuna de la majoria de funiculars a estacions d'esquí és el fet de ser subterranis, si no completament, almenys en part. Això permet de no sotmetre's com la resta de remuntadors a la variabilitat de la superfície del terreny (tant pel que fa a pendent com a suport estructural) ni a les inclemències del temps, cosa que permet més dies d'obertura.

L'immens cost que suposa realitzar un túnel sota una muntanya limita la seva instal·lació a les situacions més adverses (sota de geleres, zones de vent), o emblemàtiques (remuntador principal de l'estació amb un gran desnivell). Les seves velocitats en avançar (al voltant dels 10m/s) són sensiblement superiors a la de la resta de remuntadors (excepte telefèrics i funitels).

Funiculars a Catalunya 
 Funicular de Montjuïc a Barcelona (1928-1929)
 Funicular de Vallvidrera a Barcelona (1910)
 Funicular del Tibidabo a Barcelona (1901)
 Funicular de Gelida a Gelida (1924)
 Funicular de Sant Joan a Montserrat (1918)
 Funicular de la Santa Cova a Montserrat (1929)
 Ascensor inclinat de Queralt a Santuari de Queralt (Berga)
 Ascensor inclinat de Cala Giverola a Tossa de Mar
 Antic Funicular de la Vall Fosca: Té el seu origen a la central hidroelèctrica de Capdella i finalitza a l'inici de la canonada forçada, és a dir, a l'inici del carrilet. Té una longitud de 2 km amb una estació intermèdia de transbord i salva un desnivell de 940 m aproximadament.
 Antic Funicular de la Vall de Núria: Feia, fins al 1985, el mateix recorregut que el posterior tren aeri de cabines pel qual seria substituït al 1987, comunicant l'estació de Núria del Tren Cremallera, amb l'edificació a on actualment s'hi ubica l'Alberg Pic de l'Àliga.

Vegeu també 
 Telefèric o aeri
 Tren cremallera

Referències
Bandera de Vallcebre

La bandera oficial de Vallcebre té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color blau, amb una flor de lis al mig, blanca, d'altura d'1/2 de la del drap, i vuit estrelles blanques, de diagonal major d'1/6, situades en els quatre cantons i en les meitats dels quatre extrems del drap, separades per 1/18 de les vores.

Història 
Va ser aprovada el 21 d'abril de 1995 i publicada en el DOGC el 10 de maig del mateix any amb el número 2048.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Vallcebre
Vallcebre
Escut de Vilada

L'escut oficial de Vilada té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un mont de 3 cims, amb el central més alt que els laterals, terrassat de sinople i carregat d'una vila d'or; el peu d'or. una barjoleta de gules sobremuntada d'una pinya de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 6 d'octubre de 1983 i publicat al DOGC número 388 l'11 de novembre del mateix any amb el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, un mont de 3 cims, amb el central més alt que els laterals, terrassat de sinople i carregat d'una vila d'or; el peu d'or una portella de gules sobremuntada d'una pinya de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

Més tard s'aprova una modificació de l'escut el 25 de gener de 1989 i fou publicada al DOGC número 1102 el 3 de febrer del mateix any.

S'hi veu la representació del poble, al voltant de l'església de Sant Joan, amb les muntanyes de Picancel al fons. Vilada va pertànyer, des del , a la baronia de la Portella, simbolitzada per les armes dels Saportella, els primers barons (una barjoleta de gules en camper d'or), i dels Pinós (representats per la pinya de sinople), que en foren els barons posteriors.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 

Vilada
Vilada
Blanda

nom romà de Blanes, localitat de la Selva.
 Blanda (Lucània), ciutat romana de Lucània
 Blanda, òpera composta el 1847 per Jan Kalivoda
Clau

Objectes:
 Clau (falca), objecte prim i allargat per a clavar dos o més objectes amb un martell
 Clau (pany), eina que permet obrir un pany o forrellat
 Clau de pas, vàlvula que regula la sortida d'un líquid o d'un gas en una canonada
 Clau (eina), estri per a collar o afluixar perns o femelles 
 Clau dinamomètrica o clau torsiomètrica, eina manual que s'utilitza per a estrènyer els caragols que per les seves condicions de treball han de portar un parell de serratge molt exacte
 Arquitectura: Clau de volta, dovella central d'un arc o una volta
 Biologia: Clau dicotòmica, sistema d'identificació d'espècies
 Botànica / gastronomia: Clau d'espècia, espècia aromàtica produïda per arbres de l'espècie Syzygium aromaticum
 Criptografia: Clau (criptografia) algorisme que permet obrir o desxifrar algun document xifrat o no intel·ligible 
 Música:
 Clau (notació musical), signe que determina la posició de les notes en un pentagrama
 Clau (instrument), peça d'un instrument de vent per a canviar la tonalitat
 Clau d'octava, clau en els saxofons o oboès, que facilita poder efectuar el trànsit harmònic
 Clau de registre, clau del clarinet que s'utilitza per a tocar al segon registre
 Signes de puntuació:
 Clau (puntuació), signe de puntuació que s'escriu {}
Clau (falca)

Un clau, tatxa o punta és un tija metal·lica prima i allargada amb punta esmolada i una cabota que rep les picades. Es fa servir com a element d'unió. Es fan servir per subjectar dos o més objectes i són els elements d'unió més simples existents. La seva forma és cilíndrica, en un extrem acaben en punta i en l'altre hi ha el cap o cabota. Les puntes són claus però de menys grandària. Un clau es clava amb un martell. El clau es basa en el principi mecànic de les falques. L'elasticitat i el fregament fan possible que els claus quedin fixos un cop penetren dins els materials que s'han d'unir.

La majoria de claus i puntes són d'acer, encara que n'hi ha de llautó, coure i bronze. Aquests últims són menys resistents que els d'acer i només s'utilitzen pel seu valor decoratiu o bé per resistir millor l'oxidació. Amb aquest fi també es poden emprar claus d'acer inoxidable o galvanitzats.

Tipus 
 Tatxa: Clau curt amb la cabota grossa i plana.
 Cònic: Tenen el cap de forma cònica per tal que quedi embotit a la fusta i així es vegin menys. Fins i tot es poden enfonsar amb un rèbol i tapar el forat amb pasta o massilla.
 Pla: Són claus amb el cap pla, de manera que no queden incrustats dins la fusta.
 Rodó: Són puntes amb el cap rodó que tampoc poden quedar embotits. Se solen utilitzar per clavar xapa metàl·lica sobre fusta.
 De roseta: Clauet amb la cabota treballada en forma d'estel.
 Clau d'enllatar: Són claus grossos, d'uns 10 cm de llargària que s'utilitzen entre altres usos com a gafes per subjectar els bastiments de portes i finestres a les parets.
 Punta per a fixes: Són puntes molt petites i sense gaire cap. Es fan servir per subjectar els llistons que aguanten els vidres de les finestres. Solen ser plans en lloc de cilíndrics i mesuren entre 12 a 19 mm.
 Grampilló: Són molt semblants a les grapes. És un clau doblegat en forma de U, no gaire gran i amb dues puntes. Poden dur una protecció de plàstic si s'utilitzen com a grapes de cables elèctrics. Mesuren de 12 a 40 mm.
 Clau amb estries: Molt útils per fixar taulers, ja que tenen estries que fan difícil arrancar-los. Les seves longituds van des de 12 fins a 50 mm.

Referències

Bibliografia 
 .

Eines de fusteria
Fixadors
Clau (pany)

Una clau és un estri que permet obrir un pany o també un cadenat (que s'hi avingui). Les claus s'han fet clàssicament de ferro, encara que se'n d'altres materials i, més modernament, hi ha claus electròniques, de forma més clàssica o en forma de targeta. Poden tenir un paper honorífic (les claus de la ciutat que s'atorguen a membres distingits de la comunitat).

La clau és un dels atributs de Sant Pere, que guarda les portes del cel. Igualment és el símbol de Microsoft Outlook, un programa de correu electrònic.

Una clau és també un concepte més general i s'aplica a qualsevol dispositiu (mecànic o lògic) que permet d'obrir, aclarir o desxifrar quelcom que estiga tancat, confús o xifrat: vegeu clau (criptografia).

Clau de porta 

Una clau és un instrument que s'usa per obrir i tancar els panys incorporats a objectes que es pretenen protegir d'accessos no desitjats.

Quan es van inventar, els primers panys eren grans caixes metàl·liques que per obrir-se necessitaven claus de ferro molt grans i pesades. No obstant això, durant el segle XX s'ha produït una evolució molt important en el disseny de nous sistemes de tancament de portes que ha donat origen a una gamma de claus molt variada.

La majoria de les claus són d'acer, encara que en els automòbils o altres dependències ja es fan servir claus que porten incorporat un sistema electrònic per obrir-les a distància sense necessitat d'introduir la clau al pany; només s'hi introdueix si per falta de piles o per una avaria deixa de funcionar el dispositiu electrònic d'obertura a distància. Aquestes claus serveixen, així mateix, per engegar el motor de l'automòbil.

La clau comuna consisteix en una peça de metall amb dents o solcs que té la forma del pany i s'utilitza per a obrir-lo introduint-la-hi i fent-la girar. El cap de la clau és més ample i pla per tal de poder-la agafar i fer-la girar per a obrir o tancar la porta. Cada fabricant de panys fa una sèrie completa de claus diferents perquè no es pugui obrir un pany amb les claus d'un altre del mateix model.

Les claus modernes de les habitacions d'hotel són, de fet, una targeta de plàstic on es codifica un període de validesa d'acord amb l'estada del client a l'hotel i, a més, serveix com a interruptor automàtic de la llum quan s'abandona l'habitació.

Les claus per activar l'obertura de portes com, per exemple, les dels accessos als aparcaments privats, són un dispositiu electrònic que actua a distància.

Les claus antigues eren com un tub rodó de ferro amb una paleta al final; els panys antics usaven aquest tipus de claus.

Vegeu també 
 Forrellat

Nota 

Eines
Serralleria
Pantanada de Tous

La pantanada de Tous (popularment la pantanà) és el nom amb què es coneix la gran inundació ocorreguda el 20 d'octubre de 1982 a conseqüència del trencament de la presa de Tous a causa de les pluges torrencials que arribaren als 700 mm/dia en algunes zones de la Vall d'Aiora i la Canal de Navarrés, i originà una riuada de 16.000 m³/s que arrasà la Ribera del Xúquer.

En algunes localitats, les pluges arribaren a 1000 mm en total des del dia 19 al 21. No obstant això, la magnitud del desastre es va multiplicar quan, a les 19.15 h del dia 20 d'octubre, i després d'unes quantes hores en què la presa de Tous desbordava per dalt, es va trencar.

El trencament del pantà de Tous originà una riuada al Xúquer de 16.000 m³/s superior fins i tot a la de 1864 i arrasà les comarques de la Ribera Alta i la Ribera Baixa, en especial poblacions com Sumacàrcer, Gavarda, Beneixida, Alberic, Carcaixent i Algemesí.

La zona inundada abastà els 290 km² de superfície. L'autopista A-7 i la via fèrria de Silla a Gandia tingueren també un important paper en la retenció de les aigües.

Moriren 40 persones i aproximadament 300.000 persones es quedaren sense llar en els dies següents. Molts dels habitatges van ser perduts definitivament. Fins i tot, pobles com Gavarda i Beneixida, es traslladaren d'ubicació en els anys posteriors (tot i que alguns veïns intentaren reconstruir els habitatges a la seua ubicació original).

Els danys superaren els 60.000 milions de pessetes, només en la província de València.
Els afectats van optar per diverses vies per tal de ser recompensats econòmicament. Alguns d'ells, que van optar per la via judicial, van estar esperant en els tribunals més de vint anys per a cobrar les compensacions.

El físic Fernando Senent Pérez dugué a terme un estudi sobre l'efecte de la riuada respecte a la radioactivitat, i va concloure que no implicà cap canvi significatiu tot i el funcionament de la Central Nuclear de Cofrents.

La pantanada de Tous ha estat la catàstrofe més gran en la història moderna del País Valencià, només comparable, potser, amb la Gran Riuada de València.

Referències

Vegeu també 
 Riu Xúquer
 Embassament de Tous

Esdeveniments del 1982
Inundacions del segle XX
Ribera Alta
Riu Xúquer
Segle XX al País Valencià
Beneixida

Beneixida és un municipi del País Valencià, que es troba a la comarca de la Ribera Alta.

Limita amb Alcàntera de Xúquer, Gavarda i Castelló (a la mateixa comarca); i amb Xàtiva i la Llosa de Ranes (a la comarca de la Costera).

Geografia 
Està ubicat en la subcomarca de la vall de Càrcer, pertanyent a la comarca de la Ribera Alta. Banyada pel riu Xúquer, Beneixida està situada una zona plana i fèrtil, on el punt més elevat és la zona de la Venda de Carbonell.

Història 
Es trobaren restes de l'època romana en la partida de la Falquia; Alqueria islàmica, a la qual els àrabs anomenaren Benigida, amb la conquesta passà a la família Despuig i, posteriorment als comtes d'Albalat. Lloc de moriscs, el 1510 tenia 96 cases i el 1609, en tenia 22. Despoblat després de l'expulsió, el 1663 tenia 40 cases. Va sofrir els efectes del terratrèmol del 1748 i de la riuada del Xúquer del 1864. Va ser una de les poblacions més greument afectades per la pantanada de 1982, fins a l'extrem que va haver de ser reconstruïda a un nou emplaçament més alt; on està ubicada actualment.

Demografia

Economia 
El seu reduït terme, tan sols 3,4 km², està íntegrament dedicat a l'agricultura, fonamentalment a la taronja i al kaki. Segons Cavanilles, el 1795 produïa blat, arròs, vi, oli, garrofes, seda, dacsa i hortalisses.

Política i Govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 4 regidors del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE), 2 de Ciutadans - Partit de la Ciutadania (Cs) i 1 d'Aportem Beneixida (APTB).

Alcaldes 
Des de 2019 l'alcaldessa de Beneixida és Begoña Lluch Gómez del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).

Monuments 
 Església del poble vell (ara ermita del Roser). Construïda en el , dedicada a la verge de l'Assumpció. Després de la Pantanada de Tous de 1982 va ser consagrada com a ermita del Roser. Es troba al poble vell.
 Restes arqueològiques. Les úniques restes dignes d'esment són les trobades en l'oliveral de Poveda, en la partida de la Falquia. Es tracta d'unes galeries subterrànies d'època romana tardana.

Festes i celebracions 
El dia 20 de gener Beneixida celebra les conegudes fogueres de Sant Antoni, a més, el diumenge més proper al 20 de febrer celebra l'aniversari del trasllat de Beneixida a la seua nova ubicació, on es realitza una romeria al poble vell.

Finalment els dies 24 i 25 d'agost se celebren les Festes patronals de la Nostra Senyora de l'Assumpció i del Crist de la Salut.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Beneixida.
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Ribera Alta
Valencianisme.com

Valencianisme.com és una plataforma i un portal que recull un conjunt d'iniciatives destinades, principalment, a assegurar la presència del valencianisme a Internet.

Nascuda per l'impuls del seu creador, Pere Fuset, el 21 de novembre de l'any 2000, té l'aspiració de ser un aplec virtual, espai de reflexió i acció que defensa el concepte del «valencianisme de construcció». Amb este concepte volen superar les diferents revisions al nacionalisme valencià propugnades per això que es coneix com a tercera via i connectar-les amb la tradició del primer valencianisme en adaptar-lo a les necessitats de la societat valenciana del . Segons els seus impulsors, no es tracta d'un valencianisme de reconciliació com la tercera via, sinó més aviat d'un valencianisme reconciliat, que beu directament del valencianisme de la primera meitat del . És per això que les disputes identitàries entre catalanistes i blavers queden fora de lloc a les accions de la plataforma.

La plataforma cívica ha promogut diverses iniciatives com l'oposició a la barrera electoral del 5% per a accedir a representació a les Corts Valencianes. També ha impulsat una campanya per les seleccions esportives valencianes, que obtingué com a fruit la reaparició, després de 57 anys, de la selecció valenciana de futbol el desembre del 2001. Els darrers anys han impulsat un manifest en defensa de la doble denominació català/valencià per als textos legals de fora del domini lingüístic. El manifest, redactat pel professor i lingüista Abelard Saragossà, va generar un notable debat a la societat valenciana. Els seus impulsors foren amenaçats per elements d'extrema dreta vinculats una la fundació blavera creada per Juan García Sentandreu.

El Diari Parlem va ser un «diari digital, participatiu i plural, d'informació general en valencià» promogut des del portal Valencianisme.com. Es va obrir al mes d'octubre de 2003 i, tot i ser un dels primers mitjans d'informació general en valencià a internet, va deixar d'editar-se cap a la fi de 2006. Un any abans ja havia deixat d'estar accessible a causa d'un atac informàtic. Els mateixos responsables del Diari Parlem reconeixien patir sovint atacs d'aquesta mena, agressions sovint «reivindicades per grups de caràcter espanyolista».

La matinada del 9 d'octubre de 2009, un dels administradors del web i una persona que l'acompanyava, són atacats per deu persones amb la cara tapada que els insulten i amenacen de mort. L'administrador del web va ser llançat a terra i colpejat amb colps de puny i de peu, que li causaren contusions al cap i el cos. Els agressors, d'ideologia ultradretana, van amenaçar de mort l'administrador si no abandonava la seua tasca al capdavant del portal.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Valencianisme.com

Llocs web en català
Entitats valencianistes