alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Miralcamp

Miralcamp és un dels 16 municipis de la comarca del Pla d'Urgell a la província de Lleida. El terme municipal forma part d'una conurbació amb centre a Mollerussa i els municipis del Palau d'Anglesola, Golmés i Fondarella. El poble està comunicat per la carretera L-200 i a només 2 quilòmetres de la línia de ferrocarril Lleida-Manresa (Mollerussa).

Geografia 
 Llista de topònims de Miralcamp (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Clima 
El clima és continental, o més específicament mediterrani de forta influència continental, i sobre el qual la seva situació en una depressió i el contacte amb el clima dels Pirineus exerceixen una influència cabdal. És força sec i àrid amb temperatures mitjanes que abasten entre els 14-16 °C i oscil·lacions que van entre els 38 °C de l'estiu a una mitja de 0 °C a l'hivern.

Les precipitacions són escasses i irregulars i són habituals els bancs de boira per la seua situació a la fondalada de la conca del Segre, sobretot durant la tardor i l'hivern.

Llocs d'interès 
 Església de Sant Miquel Arcàngel
 Antiga casa de la Vila
 Nova casa de la vila i pavelló poliesportiu
 Escoles Públiques Sant Miquel
 La Mòbila i el seu pantà
 La Font del Tort
 El pantà de la Basella
 Plaça Major
 Plaça Sant Jaume
 Els dipòsits
 Xemeneia Jan Bru
 L'alzina el Quelàs

Festes Majors i Esdeveniments Culturals

Gener 
 Cap d'Any
 L'adoració dels Reis Mags
 Sant Antoni
 Festa Major d'hivern (20 gener)

Febrer 
 Sant Blasi
 Santa Àgueda
 Carnestoltes

Març 
 Primer diumenge
 Sant Josep

Abril 
 Diumenge de rams
 Setmana santa
 Diumenge de Pasqua Florida
 Sant Sebastià votat
 dilluns de Pasqua
 21 d'abril
 Sant Pere Màrtir
 Festa de la Mare de Déu de Fàtima

Maig 
 Mes de Maria
 Les enramades
 Santes Creus
 Rosari de l'Aurora

Juny 
 Corpus Cristi
 Sant Joan i Sant Pere

Juliol 
 Mare de Déu del Carme

Agost 
 Mare de Déu d'agost
 Festa Major d'estiu

Setembre 
 Diada nacional

Octubre 
 La castanyada

Novembre 
 La castanyada

Desembre 
 La Immaculada
 Santa Llúcia
 Nadal
 Sant Esteve

Transports 
Existeix una línia d'autobús que passa per la població dos cops al dia i és gestionada per l'empresa Parellada.

 Línia Puig-gros - Lleida: Aquest autobús passa a les 7:55 i a les 15:00
 Les Borges Blanques - Mollerussa: Aquest autobús passa a les 9:23

Per a més informació consulteu la web de Mobilitat de la Generalitat de Catalunya

Esports 
 Club de Fútbol de Miralcamp

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 INE, Instituto Nacional de Estadística

 
Viles closes del Pla d'Urgell
Sidamon

Sidamon és un municipi de la comarca del Pla d'Urgell. Enguany, el 2019, la seva alcaldessa és Maria Dolors Tella Albareda.

Topònim 
El topònim està documentat el 1079 amb un híbrid d'àrab i llatí, Cidamundum. L'origen és incert. Podria ser una contracció d'«ací damunt», o provenir del nom àrab de persona Sidi Amud o del germànic Sigmund. En el fogatge del  apareix com Sidemunt, de la vegueria de Cardona, i al  com Sidamunt de la vegueria de Tàrrega. En els primers censos del  es va registrar com Sidamunt. El 1933 es va canviar a Sidamon, a proposta de l'IEC. El 1937 va canviar el nom pel d'Olèstria, per motius i amb significat no esbrinats. El franquisme va anul·lar els canvis republicans i fins al 1983 no es va normalitzar a Sidamon.

Geografia 
 Llista de topònims de Sidamon (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

Demografia

Gastronomia 
Les orelletes són les postres típiques de Sidamon i d'altres pobles del Pla d'Urgell. Els seus ingredients són: ous, farina, matafaluga, llevat anís i moscatell.

Un altre plat típic és la coca de recapte. Els seus ingredients són: 50 g de farina, 30 g de llevat premsat, sal, 1 vas d'aigua tèbia, 30 g de mantega, 1 dl. d'oli, tot acompanyat amb una guarnició: 6 tomates madures, 3 cebes, 4 arengades, 3 albergínies, 3 pebrots vermells, sal. Per finalitzat destaquem els caragols a la llauna que són un dels plats més populars i els seus ingredients són: 1 kg de caragols bovers, 1 got d'oli d'oliva verge, sal i pebre, pebre vermell dolç, 1 copa de brandi.

Consistori 
 Alcaldessa: Maria Dolors Tella i Albareda.
 Regidor: Sergi Balcells.
 Regidora: Janet Grummich Rodie.
 Regidor: Xavier Llovera Carulla, Regidor.
 Regidora: Montserrat Carulla.
 Regidor: Francesc Xavier Llovet Mayora 
 Regidor: Joan Taruella Andrés 

Fonts oficials consultades

Política

Festes Majors 
La festa major d'hivern: Dia 3 de febrer.

Festa major d'estiu: Dia 24 d'agost Festa Major d'Estiu dedicada a Sant Bartomeu en la
que se celebren diverses activitats dedicades a la gent de totes les edats.

Vegeu també 
 Josep Colomina i Roca

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Patrimoni històric i artístic de Sidamon
Ivars d'Urgell

Ivars d'Urgell és una vila i municipi de la comarca del Pla d'Urgell. Aquest municipi es troba a prop de l'Estany d'Ivars i Vila-Sana. La seva església parroquial està dedicada a sant Andreu.

El terme municipal d'Ivars d'Urgell és al sector nord est de la comarca, ja al límit amb l'Urgell, del qual se segregà per formar part de la nova comarca del Pla d'Urgell. És de forma apaïsada, amb una llenca estreta de terreny que s'infiltra entre l'enclavament del Tarròs (Tornabous) i el municipi de la Fuliola. Limita al nord amb el terme de Penelles (Noguera), la Fuliola i l'enclavament Tornabous, ambdós pertanyents a l'Urgell; a llevant amb els de Barbens i Bellpuig (Urgell); a migdia amb els de Castellnou de Seana i Vila-sana; i a ponent amb el de Linyola. El terreny d'aquest municipi és solcat per reguers, i la depressió més profunda i important és l'espai on hi ha l'estany d'Ivars.

Actualment, a la legislatura (2019-2023), l'alcalde Joan Carles Sánchez.

Geografia 
 Llista de topònims d'Ivars d'Urgell (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Bibliografia 
 Roser Pubill. Gran geografia comarcal de Catalunya. Barcelona: Enciclopèdia catalana, 1982. (Vol.11, Segrià, Plà d'Urgell, Garrigues, Baix Cinca)

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Escut de Premià de Mar

L'escut oficial de Premià de Mar té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una barca de mitjana d'or envelada d'argent flotant sobre un mar en forma de peu ondat d'argent amb 3 faixes ondades d'atzur. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 3 de juliol de 1996 i publicat al DOGC el 17 de juliol del mateix any amb el número 2331.

El vaixell navegant és un senyal tradicional de l'escut d'aquesta vila turística costanera; també les ondes són un senyal parlant referides al mar del municipi.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Cultura de Premià de Mar
Premià de Mar
Gran Via de les Corts Catalanes

La Gran Via de les Corts Catalanes és una de les vies més importants de la ciutat de Barcelona, que la travessa d'un costat a l'altre, amb un recorregut de més de nou quilòmetres (tretze comptant les prolongacions a l'Hospitalet i Sant Adrià), amb què és el carrer més llarg de l'Estat espanyol. La numeració de les finques arriba fins al 1198.

Anomenada popularment Gran Via, arrenca del límit amb el municipi de l'Hospitalet de Llobregat, prop de la plaça d'Ildefons Cerdà, i acaba a l'altre extrem de Barcelona, al límit amb Sant Adrià de Besòs. Al seu recorregut travessa les places d'Espanya, de la Universitat, de Tetuan i de les Glòries Catalanes. El tram Glòries-Besòs coincideix amb el primer tram de l'autopista del Maresme que actualment es troba semicobert juntament amb un vial del Trambesòs. La línia 1 del metro discorre pel seu subsol entre la plaça d'Espanya i la plaça de la Universitat; i la línia 2 entre la plaça de la Universitat i la cruïlla amb el carrer Marina.

Per ambdós extrems es continua amb trams de la carretera C-31, a l'extrem nord a partir de la plaça de les Glòries, a partir de la qual la Gran Via es transforma en una autopista urbana, i a l'extrem sud a través de la Granvia de l'Hospitalet.

Al pla Cerdà s'anomenà Lletra N, Número 11. Un cop urbanitzada, rebé el nom de calle Cortes, que va romandre fins al 1931, any en què passà a anomenar-se Avinguda de les Corts Catalanes. Durant la dictadura franquista fou oficialment anomenada Avenida de José Antonio Primo de Rivera. El 22 de juny de 1979 rebé el nom oficial que duu avui, Gran Via de les Corts Catalanes, en què la denominació col·loquial de sempre se sintetitza amb la que duia durant la República, alhora que hom homenatja les Corts medievals i modernes del país.

Al tram que va entre Balmes i Rambla de Catalunya hi caigueren diverses bombes llançades per l'aviació italiana el 1938 durant la Guerra Civil. L'any 2001 s'hi va aixecar un monument commemoratiu que es pot veure just davant del cinema Coliseum.

Vegeu també 
 Història de Barcelona
 Urbanisme de Barcelona
 Hodonímia de Barcelona
 Arquitectura de Barcelona
 Art públic de Barcelona
 Avinguda de la Granvia de l'Hospitalet
 Homenatge al llibre, de Joan Brossa

Referències
Sant Pere de Premià

Sant Pere de Premià és una obra de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

Descripció 
Parròquia de d'estil tardogòtic, amb una planta quadrada, que consta d'una única nau, amb capelles laterals, absis poligonal i campanar de torre.

Història 
La primera notícia de la parròquia de Sant Pere és del . De la primitiva església romànica no n'ha pervingut cap vestigi, ja que, al seu damunt, es va construir l'actual temple, l'any 1588. Durant la guerra va ser molt malmés on es va perdre el retaule del .

Referències 

Patrimoni monumental de Premià de Dalt
Esglésies gòtiques del Maresme
Esglésies de Premià de Dalt
Port de Premià

El primer port de Premià es va inaugurar el 1974 com un petit embarcador per a barquetes i iots de poc calat. Al mateix temps, es construí l'edifici del Club Nàutic Premià amb àmplies terrasses sobre el port, restaurant i piscina. La inauguració va coincidir amb la celebració del Campionat Mundial de Vela de la classe Vaurien.

Posteriorment s'inicià el projecte de construcció d'un port de dimensions més grans que ha tingut una història plena d'esculls i obstacles que provocaren la paralització de les obres l'any 1993. Després de gairebé vuit anys aturat, el projecte es va refer transformant-lo en el Port Marina Premià amb una zona lúdico-comercial i es varen reprendre les obres l'any 2000.

Teòricament, els equipaments que inclourà el nou port seran: un gran gimnàs amb piscina inclosa, restaurants, botigues, bolera, i un multicinema de 10 sales. També s'hi construirà petit edifici pel Centre de Recuperació d'Animals Marins de Catalunya, i un gran aparcament subterrani per 1.400 vehicles. A data juliol de 2007 no hi ha res d'això, ni sembla possible fer-ho.

A finals de 2018 es va inaugurar la reforma integral del Port, amb quasi tots els locals ocupats.

Referències 

Premià de Mar
Premià
Figuera (desambiguació)

Botànica: Figuera (Ficus carica), arbre que fa les figues.
 Geografia:
 Figuera (Castelltallat), masia de Sant Mateu de Bages
 La Figuera, municipi de la comarca del Priorat.
 Cala Figuera (Santanyí), cala del municipi de Santanyí, a Mallorca.
 Cala Figuera (Pollença), cala del municipi de Pollença, a Mallorca.
 Cala Figuera (Calvià), cala del municipi de Calvià, a Mallorca.
 Altres usos:
 En Figuera, rellotge de Cort, seu de l'Ajuntament de Palma.
Deessa

Una deessa o dea és un deïtat femenina en les religions politeistes. Sovint les característiques femenines són les principals de les seves formes. Tanmateix, algunes deesses encarnen característiques masculines i femenines (com Sofia), o fins i tot poden tenir elements que tradicionalment s'associen al gènere masculí (per exemple, Artemis). Les deesses han estat especialment vinculades amb les virtuts de la bellesa, l'amor, la maternitat i la fertilitat (El culte a la mare-deessa en la prehistòria), però a causa de la seva flexibilitat dins gènere del retrat, també han estat associades amb idees com la guerra, la creació, i la mort.

Dins algunes fes, una figura femenina sagrada té un lloc central en l'adoració i l'oració religiosa. Per exemple, en el Xactisme, una de les tres sectes més importants de l'Hinduisme, s'adora una força femenina que anima el món. En el budisme tibetà, el més elevat que qualsevol persona pot aconseguir és esdevenir com la femella gran femella Buddhas (p. ex. Arya Tara), que es representa com una protectora suprema, agosarada i plena de compassió amb tothom.

La primacia d'una monoteista o gairebé monoteista "Gran deessa" és defensada per algun matriarcat modern com una versió femenina, que precedeix o es pot comparar al Déu abrahàmic associat amb el relat històric del monoteisme al Mediterrani en l'Edat Axial.

Les religions politeistes, incloent els reconstruccionalismes politeistes, honoren a diverses deesses i déus, i normalment els entenen com a déus separats. Aquestes deïtats poden formar part d'un panteó, o diferents religions poden tenir deïtats tutelars. Els reconstruccionistes, com els seus antics predecessors, honoren les deïtats particulars dels seus territoris o país d'origen.

Referències

Bibliografia 
 
 
 

Divinitat
Cavall de Troia

El cavall de Troia va ser un enorme cavall de fusta, en el qual s'havien amagat els soldats grecs durant la Guerra de Troia, que els grecs van deixar, com una ofrena davant les portes de la ciutat assetjada de Troia.

Història 
Segons lEneida de Virgili, les forces gregues no podien entrar a Troia a causa de les altes muralles i els sistemes de defensa que la protegien des de feia deu anys. Els habitants de Troia, grans creients dels déus, havien de ser vençuts amb una trampa, elaborada per Ulisses. Les tropes gregues van retirar-se de la plana, i van deixar només un gran cavall de fusta davant les portes de la ciutat. Els habitants de Troia, en veure el cavall, van pensar que era un regal dels déus i van introduir-lo dins la ciutat. A la nit, els soldats amagats van sortir i van obrir les portes de la ciutat, de manera que van permetre que l'exèrcit grec envaís la ciutat. La frase timeo Danaos et dona ferentes ('tem els grecs fins i tot si porten obsequis') de Virgili, ha esdevingut una frase feta per a indicar regals enverinats.

Aquests fets succeeixen després del que explica la Ilíada d'Homer i abans del que succeeix a lOdissea, del mateix Homer, ambdós escrits al . Entre el 29 aC i el 19 aC, Virgili va escriure lEneida inspirant-se en les dues obres homèriques.

El cavall de Troia surt mencionat dues vegades a lOdissea:
Ah, veureu què va fer i a què va arriscar-se l'estrenu
dins el cavall polit, on sèiem tots els més nobles
dels argius, als troians portant la destrossa i la parca! 

Mes, a veure, passa aquest punt i canta'ns l'endreça
del cavall de fusta, que Epeos va fer amb Atena,
com dins la ciutadella, amb engany, Ulisses va entrar-lo,
el divinal, emplenat dels guerrers que Ilion barrejaren.

Si bé és en el segon llibre de l'Eneida de Virgili en què n'hi ha la versió més extensa i familiar, hi ha la confusió popular de pensar que és en la Ilíada d'Homer on apareix el cavall de Troia, segurament pel fet que tracta de la Guerra de Troia, però d'episodis anteriors a la gesta d'Ulisses i el cavall. La tradició ha establert que, dins del cavall, hi havia quaranta guerrers i que un d'ells, Anticle, gairebé esguerra el pla en contestar preguntes de fora. Una història similar apareix al relat de La presa de Jaffa

El cavall de Troia en el llenguatge 
En l'ús modern del llenguatge, un «cavall de Troia» ha esdevingut qualsevol estratagema que permeti introduir l'enemic dins d'un recinte protegit i teòricament segur. Molt més freqüentment, en informàtica, s'empra l'expressió «troià» per a designar (impròpiament, però, perquè el cavall originari no és troià, sinó l'enemic dels troians, de fet) un programa que es presenta com a útil o inofensiu per induir l'usuari a instal·lar-lo i fer-lo treballar, sovint amb conseqüències nefastes.

Referències 

	

Guerra de Troia
Cavalls mitològics
Epicentre

Lepicentre d'un terratrèmol és el punt a la superfície de la Terra que està directament a sobre de l'hipocentre o focus, el punt on l'explosió subterrània s'origina, és a dir, que l'epicentre és el punt de la superfície terrestre més pròxim a l'hipocentre ones sísmiques. En canvi l'hipocentre és el punt en l'interior de la Terra on es produeix l'inici del terratrèmol.

Etimològicament el terme prové del neollatí epicentrum i aquest del grec ἐπίκεντρος (epikentros) "central", de ἐπί (epi) "sobre, amunt" i κέντρον (kentron) "centre".

L'epicentre és normalment el lloc on es produeixen els danys més greus. Tanmateix, en el cas de grans terratrèmols, la longitud de trencament la falla pot ser molt gran, i per això els danys més greus poden localitzar-se no pas en l'epicentre, sinó en qualsevol altre punt de la zona de trencament. Per exemple en el terratrèmol de Denali (Alaska) del 2002, s'arribà a una magnitud de 7,9 graus i l'epicentre es trobava a l'extrem oest de la zona de trencament, però els danys més greus van passar a uns 330 km de l'extrem est de la zona de trencament.

Vegeu també 
 Hipocentre

Referències 

Sismologia
Hotel Arts

LHotel Arts és un dels edificis més emblemàtics de la Barcelona de final del .
Fou aixecat entre 1988 i 1992 a l'entrada del Port Olímpic que es construí amb motiu dels Jocs Olímpics de 1992 i presideix aquella àrea de la ciutat juntament amb la veïna Torre Mapfre, que té la mateixa alçada. Tots dos edificis són els més alts de Barcelona i de Catalunya.

Aquesta torre de vidre de colors verds i grisos, envoltada d'una estructura de ferro de color blanc, fou dissenyada per l'estudi d'arquitectura SOM (Skidmore, Owings & Merrill) i acull un luxós hotel de cinc estrelles que va obrir les portes el 1994. Integra també 27 apartaments de luxe, tots dúplex, d'una, dues o tres habitacions, que ocupen les nou últimes plantes. Al punt més alt de la torre hi ha instal·lada una càmera de Televisió de Catalunya.

El gran peix metàl·lic daurat, obra de Frank O. Gehry, és un altre dels elements emblemàtics de l'entorn d'aquest edifici de 43 plantes i 154 metres d'alçada.

Història 
Contràriament a la creença popular, no es va construir per donar servei als Jocs Olímpics d'estiu de 1992, encara que la seva construcció formava part dels grans canvis que va patir la ciutat per preparar els Jocs. L'hotel es va obrir com un edifici de 10 pisos l'any 1992, després es va tancar per acabar el projecte de construcció.

La construcció es va acabar l'any 1994 i és un exemple d'arquitectura d'alta tecnologia. Té 154 metres d'alçada i va ser dissenyat per Skidmore, Owings & Merrill amb l'arquitecte colombià i peruà Bruce Graham com a soci a càrrec. L'equip de disseny va ser dirigit per l'arquitecte superior Miguel Ruano, amb el doctor Agustí Obiol com a arquitecte local de registre.

Descripció 
L'Hotel Arts està situat a la riba del mar Mediterrani, la seva piscina està envoltada de jardins i ofereix als hostes l'oportunitat de prendre el sol al costat d'una de les peces d'art públic contemporani més famoses de Barcelona: una escultura monumental semblant a un peix daurat de Frank Gehry, que va ser creat per als Jocs del '92.

Vegeu també 
 Llista de gratacels del Barcelonès
 Torre Mapfre

Referències 

Gratacels de Barcelona
Arts
Edificis de la Barceloneta
La Barceloneta
Punt G

El punt G, també anomenat punt de Gräfenberg (pel ginecòleg alemany Ernst Gräfenberg), es caracteritza per ser una zona erògena de la vagina que, quan s'estimula, pot provocar una forta excitació sexual, orgasmes potents i una possible ejaculació femenina. No és pròpiament un punt, sinó una zona especialment sensible a la paret anterior de la vagina. Normalment es troba entre 5-8 cm per la paret vaginal frontal (anterior) entre l'obertura vaginal i la uretra i és una zona sensible que pot formar part de la pròstata femenina.

No s'ha demostrat l'existència del punt G, ni tampoc l'origen de l'ejaculació femenina. Encara que el punt G s'ha estudiat des de la dècada de 1940, persisteix el desacord sobre la seua existència com a estructura, definició i ubicació diferents. El punt G pot ser una extensió del clítoris, que junts poden ser la causa dels orgasmes experimentats per via vaginal. Els sexòlegs i altres investigadors els preocupa que les dones es consideren disfuncionals si no experimenten estimulació del punt G i subratllen que no experimentar-la també és normal.

Se l'anomena així per què va ser estudiat en profunditat pel doctor Ernst Graffemberg que l'any 1944 va publicar el primer article científic sobre aquesta zona. L'interès i l'actualitat sobre el Punt G han crescut ostensiblement des de la dècada del 1970, tot i que tant els practicants del sexe tàntric com els antics daoistes ja el coneixien.

El terme 'Punt G' masculí també es fa servir analògicament per referir-se a la pròstata de l'home, la qual pot ser estimulada per mitjà del sexe anal o pressionant el perineu abans i durant l'ejaculació.

Referències

Bibliografia 
 

Sistema reproductor femení
Núria Torray

Núria Torra Resplandi (Barcelona, 24 de setembre del 1934 - Madrid, 8 de juny del 2004), coneguda artísticament com a Núria Torray, fou una actriu catalana que destacà especialment en l'escena teatral.

Formada a l'Institut del Teatre de Barcelona i a la companyia de José Tamayo, l'any 1965 obtingué el Premi del Sindicato Nacional del Espectáculo per l'obra Diálogos de la paz. L'any 1995, cap al final de la seva carrera, fou guardonada amb el "Premi Ercilla de Teatre" per la seva interpretació en l'obra Mi querida familia.

La seva carrera com a actriu de cinema fou molt menys notòria tot i que hi debutà el 1956 amb el film Susana y yo, d'E. Cahen Salaberry. El 1971 però, es retirà definitivament de la pantalla. Contràriament les seves aparicions en sèries teatrals de televisió (com Un mito llamado en TVE) sovintejaren durant els anys seixanta i setanta en programes com Estudio 1.

Va estar casada amb el poeta, escriptor i realitzador de sèries teatrals a la televisió Juan Guerrero Zamora i tingué una filla, també actriu, Alejandra Torray.

Va morir a Madrid el 8 de juny de 2004 a causa d'un càncer de còlon.

Trajectòria artística

Teatre 
 1958, 14 d'abril. El pobre d'esperit i els altres de Josep Maria de Sagarra. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
 1958, novembre. Patata, original de Marcel Achard, versió de Juan Ignacio Luca de Tena. Representada al teatre Windsor de Barcelona.
 1961. La caída de Orfeo, original de Tennessee Williams. Representada al teatre Còmic de Barcelona.
 1971. Cuatro historias de alquiler de Barillet i Grédy. Dirigida per Albert Closas. Representada al teatre Moratín de Barcelona.
 1972. Mirandolina en su posada hace lo que le da la gana, original de Carlo Goldoni, versió i direcció de Juan Guerrero Zamora. Representada al teatre Talia de Barcelona.
 1974. Las cítaras colgadas de los árboles, original d'Antonio Gala. Representada al teatre Barcelona, de Barcelona.

Filmografia 
 1957. Un Marido de ida y vuelta.
 1963. La becerrada.
 1964. Prohibido soñar.
 1964. El hombre de la diligencia.
 1965. El señor de La Salle. Director: Luis César Amadori.
 1965: Diálogos de la paz
 1966. Eroe vagabondo.
 1967. Los siete de Pancho Villa.
 1970. Fuenteovejuna.
 1970. Trasplante de un cerebro.
 1971. Quel maledetto giorno d'inverno... Django e Sartana all'ultimo.
 1974. La casa de las muertas vivientes. Director: Alfonso Balcázar.
 Aquí están las vicetiples. Director: Ramón Fernández.
 Una jaula no tiene secretos.
 Dar la cara.
 Accidente 703.
 Bueno para nada.

Referències 

Actors barcelonins contemporanis
Morts a Madrid
Morts de càncer colorectal
Actors de teatre barcelonins
Naixements del 1934
Morts el 2004
Morts de càncer a Espanya
Fal·lus

El fal·lus (del llatí phallus i aquest del grec φαλλός) és un penis (sobretot erecte), un objecte en forma de penis, o una imatge que imita un penis.

La paraula "fal·lus" pot referir-se al penis en erecció o a un objecte en forma de penis, com un consolador o una figureta amb forma de genitals externs masculins utilitzada per a rendir culte a una divinitat. S'associa amb la fertilitat i el poder generatiu, entre altres coses. Aquesta simbologia d'un penis erecte és un tema recurrent en la psicoanàlisi, com a signe de poder. També té un valor apotropaic de protecció contra l'esterilitat.

Referències

Vegeu també 

 Atlant (arquitectura)
 Terme (arquitectura)
 Cariàtide
 Herma
 Lingam
 Sheela na gig
 Fal·loteca islandesa
 Afrodit

Penis
Les Fonts

Les Fonts és un nucli de població del Vallès Occidental situat al sud de Terrassa, a la confluència de la riera de les Arenes i la riera del Palau, que formen la riera de Rubí. El travessa la carretera comarcal de Terrassa a Rubí BP-1503. Hi tenen parada els Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, en aquest tram anomenats Metro de Terrassa. Tots aquests accidents naturals i vies de comunicació en fan un nucli de població molt fragmentat i d'interconnexió complicada.

La seva superfície urbanitzada, a més a més, pertany als municipis de Terrassa (2,04 km²) i Sant Quirze del Vallès. Segons el padró del 2020 tenia una població de 5.186 habitants, distribuïts gairebé meitat per meitat entre els dos municipis (2.934 a Terrassa i 2.252 a Sant Quirze). El codi postal és 08228 per al terme de Terrassa i 08194 per al de Sant Quirze.

Com a edificis destacats, es poden assenyalar la parròquia de la Mare de Déu del Roser, que serveix el barri de les Fonts i també el de Can Parellada. Al davant hi ha una curiosa edificació anomenada el Castell, que toca també a la riera. Compta amb diverses torres d'estiueig remarcables arquitectònicament, com la casa Travesa, i diverses masies, com Can Falguera, Can Fonollet i Can Ribes, aquesta darrera obra de l'arquitecte Lluís Muncunill.

Història 

El poble, a manera d'urbanització residencial, es va començar a construir al primer quart del  en terrenys que la Societat Ribes i Cia. va comprar al voltant de la masia de Can Falguera i al costat del baixador del ferrocarril, i més endavant en terrenys de les masies de Ca n'Amat de les Farines i Can Fonollet. Ha canviat d'aspecte des d'aquells primers moments, en què molts industrials terrassencs hi van establir la segona residència per la riquesa de les seves aigües (d'aquí el nom), i a partir de la segona meitat del  va anar creixent-hi el barraquisme d'autoconstrucció de la població immigrada que s'hi anava instal·lant; els materials procedien majoritàriament de la bòbila de darrere Ca n'Amat de les Farines. Cap als anys 60 s'hi van començar a establir indústries.

El 5 de desembre de 2019, l'alcalde de Terrassa, Jordi Ballart i l'alcaldessa de Sant Quirze, Elisabeth Oliveras van arribar a un acord per a l'annexió per part de Terrassa de la part de Sant Quirze, de manera que quedi unificat tot el nucli sota el mateix terme municipal, amb la unificació de serveis que això suposa. Si es compleix el calendari previst, l'annexió es portaria a terme l'any 2022.

Nascuts a les Fonts 
 Jordi Soler i Font (1938), fotògraf.

Bibliografia 
 Lozano, Josep, i altres: Els carrers de Terrassa. Terrassa: Ajuntament de Terrassa, 1995.

Referències 

Barris de Terrassa
Sant Quirze del Vallès
Ginestar

Ginestar és una vila i municipi de la comarca de la Ribera d'Ebre. La vila de Ginestar és emplaçada a la riba oriental de l'Ebre a uns 26 metres d'alçada en el banc de sorra dipositat pel riu que es coneix com l'illa. Des de 2015 la seva alcaldessa és la Concepció Pujol Sarroca.

La festa major de Ginestar és consagrada a Sant Martí i se celebra el segon diumenge de novembre. Una altra festa destacable és la de Sant Isidre, celebrada el 15 de maig a l'ermita d'aquest sant amb un dinar de germanor. El topònim Ginestar prové de ginesta (arbust de branquillons verds, fulles petites i flors grogues), planta molt abundant al terme.

Història 
La vila de Ginestar prové d'una alqueria àrab on, segons la tradició, hi havia una gran ginesta, per la qual era coneguda amb el nom de Mas de la Ginesta, masia formada per unes quantes cases agrupades. L'origen de la població és posterior a la restauració cristiana, encara que dins el terme s'han descobert làpides del període visigòtic.

Conquerit a mitjan  per Ramon Berenguer IV, fou cedit per aquest als dominis dels templers i a la comanda de Miravet que atorgaren, al que aleshores s'anomenava mas de Ginestar, una carta de poblament l'any 1206. Una vegada desaparegut els templers Ginestar passà a mans dels hospitalers.

S'ha de citar, l'any 1408, el pas per la vila del rei Martí l'Humà, que es trobava a Tortosa. També cal destacar l'estada al municipi, l'any 1585, de Felip II, quan feia el seu segon viatge a Catalunya.

Segons uns documents localitzats per Juan Siuraneta a l'arxiu de la ciutat de Barcelona, l'any 1569 a Ginestar s'emmagatzemaren els blats de l'Aragó i des d'allí es traslladaven a Cambrils per embarcar-los vers Barcelona. La pesta flagel·lava la contrada de Valls i el Camp de Tarragona, motiu que obligà als monjos de Miravet a prohibir el transport per por de la pesta, però, donat que Cambrils «estava sa i net» es continuà el transport. Més tard Tortosa dictà rigoroses lleis «que llevassen lo carreig, sinó que los llevarien la practica de la ciutat així com dels molins de l'assut», davant d'aquestes amenaces no enviarien més blat a Cambrils, doncs «no podien viure si els llevaven no poder moldre». Ginestar ha estat un dels pobles més afectats per les riuades donada la seva situació planera arran de les terres d'al·luvió. L'any 1787 s'enderrocaren 123 cases.

Durant la guerra civil de 1936, els republicans, la nit del 24 de juliol de 1938, en el precís moment de començar la batalla de l'Ebre, construïren amb barques i taulons una passarel·la entre les poblacions de Ginestar i Benissanet, que els permeteren de travessar el riu d'una manera sorprenent i que ja és història.

Geografia 
 Llista de topònims de Ginestar (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 

 Nucli històric de Ginestar
 Església de Sant Martí
 Església vella
 Ermita de Sant Isidre

Personatges il·lustres 
 Manuel Rius i Ramos

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament de Ginestar
La Palma d'Ebre

La Palma d'Ebre és un municipi a la comarca de la Ribera d'Ebre.

Carreratge 
La Palma d'Ebre fou carrer de Barcelona.

La història de la Palma d'Ebre va lligada amb la de la baronia de Flix donat que foren adquirides conjuntament el 1389 per la ciutat de Barcelona per així assegurar-se el transport fluvial. Durant la guerra contra Joan II, Barcelona perdé la senyoria de Flix i de la Palma, però vers el 1481 li foren retornades per ordre de Ferran el Catòlic.

Geografia 
 Llista de topònims de la Palma d'Ebre (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012

Llocs d'interès 

 Nucli històric de la Palma d'Ebre, la presó i el castell. En el nucli antic de la Palma podem trobar un seguit de perxes d'origen medieval als carrers del Recó i dels Perxes. Als baixos de la casa de la vila podem trobar les restes del que fou l'antiga presó de la vila (any 1450) i una mica més amunt el conegut castell on actualment hi ha l'antic dipòsit de l'aigua construït el 1924.
 Església de Santa Maria romànica o església vella (s. XII-XIII, XVII) dedicada a la Mare de Déu del Roser està situada a la part alta del poble formant un pintoresc conjunt arquitectònic, històric i artístic. Juntament amb l'església de Sant Joan (Llaberia, Tivissa) constitueix l'exemple més reeixit del romànic a les Terres de l'Ebre.
 Mare de Déu de l'Assumpció. És l'església parroquial nova (s. XIX).
 Pi de Cal Pino, és un pi blanc de dimensions excepcionals, declarat arbre monumental i considerat el pi blanc més gran de Catalunya. La seva soca té un perímetre de 5,75 m i està situat a un turó a 300m de la població seguint l'antic camí de la Granadella.
 Font Vella és una antiga construcció d'època àrab a la península Ibèrica (s. X aprox.). Ha estat fins al primer quart del  fontmunicipal del poble, és Situada sota el poble al barranc dels Montblanquets. Actualment es troba en ruïnes i al seu voltant es poden contemplar el que van ser les antigues piscines municipals, també en abandó.

Fills il·lustres 
 Francesc Xavier Ciuraneta Aymí
 Marta Rojals, escriptora, articulista, professora d'arquitectura.
 Rossend Escolà Cubells, pintor, escriptor, historiador, assagista.

Referències

Vegeu també 
 Punta del Montblanquet de Dalt.

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament de la Palma d'Ebre

 
Viles closes de la Ribera d'Ebre
Vinebre

Vinebre és una vila i municipi de la comarca de la Ribera d'Ebre.

Des del 2017, cada any s'hi celebra la «Festa del Vimblanc» dedicat a la gastronomia en general i al renaixement d'una especialitat local, el vi generós vimblanc.

Geografia 
 Llista de topònims de Vinebre (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 

 Establiment ibèric de Sant Miquel.

Entre els edificis d'interès hi ha:

 Ca Don Joan, s. XVI. Ostenta a la seua façana l'escut dels Domènec.
 Col·legi teresià, 1888-1904. Obra de Bernardí Martorell (1870-1937), col·laborador d'Antoni Gaudí.

Vinebrans distingits 
 Enric d'Ossó i Cervelló (1840-1896), eclesiàstic, fundador de les Teresianes,
 Enriqueta Ferrús i Ribes (1868-1922),Llibretera, periodista, emprenedora i científica ebrenca, membre de la Renaixença ebrenca.
 Josep Vila i Amorós (1919-2011), músic molt vinculat al moviment coral, Medalla d'Honor de Barcelona 2001.
 Albert Viaplana i Veà (1933-2014), arquitecte. Autor del parc a Sant Adrià del Besòs, Plaça i hotel a l'estació de ferrocarril de sants, a Barcelona, remodelació del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), urbanització de la Plaça d'Europa a l'Hospitalet de Llobregat, entre altres obres a Catalunya i a altres llocs d'Espanya.

Referències

Vegeu també 
 Ca Don Jaume (Vinebre)
 Ermita de Sant Miquel (Vinebre)
 Església de Sant Joan Baptista (Vinebre)
 Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre
 Vimblanc

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament de Vinebre
 Lloc web de l'hostal Sant Miquel

 
Viles closes de la Ribera d'Ebre
Ascó

Ascó és una vila i municipi de la comarca de la Ribera d'Ebre.

Particularitats 
Ascó se situa a la riba dreta del riu Ebre. El poble té 1.695 habitants (2016), que són coneguts amb el malnom de roba-rucs als pobles del voltant.

De tradició agrícola, els habitants d'Ascó han vist revolucionat el seu mode de vida a partir de la dècada del 1980, arran de la construcció i explotació de dues centrals nuclears en el seu terme. Aquest fet suposà l'arribada de molta gent i el rejoveniment de la població. Tanmateix, des de la posada en funcionament dels reactors nuclears, la seva població ha anat disminuint, reduint-se fins als 1.600 habitants actuals.

Tot i que era vigent una resolució del Parlament de Catalunya que Rebutja la possible instal·lació d'un magatzem temporal centralitzat per a residus nuclears a les comarques de la Ribera d'Ebre, la Terra Alta i el Baix Camp i, per extensió, a tot el territori de Catalunya, l'ajuntament va aprovar presentar candidatura per acollir un Cementiri Nuclear el gener de 2010, i en març de 2010, el Parlament va demanar que desestimi de manera definitiva la ubicació del magatzem temporal centralitzat (MTC) de residus nuclears en qualsevol terme municipal de Catalunya.

Geografia 
 Llista de topònims d'Ascó (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Muntanyes 
 Pic de l'Àguila (491,8 m.) 
 Tossal d'Amadeo (223,3 m.) 
 Tossal d'Andisc (128,7 m.) 
 Tossal del Forrellat (217,5 m.) 
 La Pila (228,3 m.)

Demografia

Política

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012

Eleccions municipals 

En les primeres eleccions democràtiques després del Franquisme, la llista encapçalada pel sastre -Joan Carranza i Balsebre- i el mossèn del poble -Mn Miquel Redorat-, "Defensa Popular" va poder assolir la batlia. Després aquesta s'ha anat repartint entre les llistes independents i Ciu.
Del 2007 al 2015, CIU hi governà en coalició amb el PSC. La legislatura del 2015 al 2019 estigué governada per IA-FIC en coalició amb ERC, tot i que a final de legislatura el regidor d'ERC cessá en el partit i continuá com a regidor no adscrit. El 2019 fou un any de canvi i de participació en llistes. Fins a 6 llistes electorals es presentaren a les eleccions, tot i que només 5 obtingueren representació al ple municipal. PerTu hi governa actualment amb coalició amb ERC.

Llocs d'interès 
 Castell d'Ascó
 Centre històric d'Ascó
 Ca Pere-sans
 Església de Sant Joan Baptista

Personalitats lligades a Ascó 
 Sant Pere Sans i Jordà, bisbe i màrtir a la Xina al .
 Josep Maria Brull i Pagès, escultor i mestre (1907-1995).
 Carmel Biarnés, humanista (1928 - 1992).
 Andreu Carranza i Font, escriptor (n. 1957).
 Sònia Franquet i Calvente, tiradora olímpica (n. 1980).
 Judith Sans Serra, jugadora d'handbol (n. 1994).

Entitats 
 Futbol Club Ascó

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament d'Ascó

 
Viles closes de la Ribera d'Ebre
Corbins

Corbins és un municipi de la comarca del Segrià.
Podem destacar que al seu terme municipal conflueixen la Noguera Ribagorçana i el Segre en el parc de l'Aiguabarreig.
A més, es troba a 4 km de l'enllaç amb la variant de l'Autovia Lleida-Barcelona (N-II).
I es comunica, per la carretera C - 12 amb: 
Lleida (10 km) 
Balaguer (17 km) 
Menàrguens (7 km) 
Torrelameu (2 km)
Benavent (3 km)
La Portella (7 km)
Vilanova de la Barca (6 km)

Geografia 
 Llista de topònims de Corbins (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Població, serveis i activitats 
Alguns serveis dels quals disposa el poble són llar d'infants, escola pública d'educació primària, dispensari, escorxador, poliesportiu, piscines, sala de teatre o camp de futbol. També hi ha el Museu de Corbins.

Malgrat que cada cop hi ha menys joves que s'hi dediquen, Corbins segueix essent un poble principalment dedicat al conreu de la fruita dolça (poma, pera, préssec, nectarina, pruna i cirera). Per aquest motiu durant la campanya de recollida, la població augmenta sensiblement.

Els últims anys, amb la creació i dinamització de La Serreta de Corbins, un espai natural al costat del poble, aquest ha experimentat un augment significatiu de visites de ciclistes, ja que és un lloc ideal per la pràctica del ciclisme de muntanya. Tant és així, que Corbins s'ha convertit en un punt de referència per la pràctica d'aquest esport a les Terres de Lleida, i a l'octubre de 2019 es va dur a terme la primera prova esportiva, de nivell provincial.

Festes i tradicions 
 Cavalcada de Reis (5 de gener)
 Santa Àgueda (5 de febrer): És la festa per excel·lència de les dones, ja que Santa Àgueda és la patrona de les dones. Els actes tant lúdics com religiosos que s'organitzen per a la celebració d'aquesta festa van a càrrec de l'Associació de Dones de Corbins.
 Carnestoltes (principis de febrer)
 Santa Quitèria (22 de maig): És la patrona de Corbins. Aquesta festa se celebra des de temps immemorial, i són tradicionals la processó dels pans beneïts i la cursa pedestre. Es realitza també la proclamació de les Pubilles, Pubilletes Infantils i Hereus Infantils, la trobada de gegants i gralles, balls, sardanes, concerts, animacions infantils, homenatge a la gent gran...
 Sant Joan (24 de juny)
 Sant Jaume (25 de juliol)
 Sant Bartomeu (24 d'agost):És una festa dedicada a la quitxalla, amb concursos de carrosses i cucanyes. També es fa una revetlla popular.
 Festa de la fruita dolça (octubre)
 Nadal i Sant Esteve (25 i 26 de desembre)

Demografia

Fills i filles il·lustres 
 Ramon Pujol i Bañeres (1870-1931): hisendat i delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

Referències

Enllaços externs 

 http://www.corbins.cat
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 http://www.corbins.net
Gimenells i el Pla de la Font

Gimenells i el Pla de la Font és un municipi de la comarca del Segrià, a Catalunya. El cap municipal és el poble de Gimenells. Inclou l'entitat municipal descentralitzada del Pla de la Font.

L'actual poble fou construït per l'Institut Nacional de Colonització l'any 1939. El 25 de maig de 1991 se segregà d'Alpicat.

Una curiositat del municipi és que l'alcalde Dante Pérez Berenguer ha estat el tercer membre de la mateixa família que ha estat alcalde d'aquesta localitat. El 9 de novembre del 2017, Pérez va abandonar el PSC —partit amb el qual va guanyar les eleccions municipals el 2015— i es va passar al PP.

Geografia 
 Llista de topònims de Gimenells i el Pla de la Font (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Política

Resultats de les Eleccions municipals de 2023 a Gimenells i el Pla de la Font

Llista de batlles del municipi de Gimenells i el Pla de la Font

Resultats de les Eleccions al Parlament de Catalunya de 2015 a Gimenells i el Pla de la Font

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Llardecans

Llardecans és una vila i municipi de la comarca del Segrià. Actualment a l'alcaldia hi és Francesc Xavier Mor Farré.

Població situada a la zona sud-est de la comarca, és a dir, a la plataforma garriguenca, la qual cosa fa que el conreu sigui de secà. En són els principals exponents l'oli i les ametlles.

Geografia 
 Llista de topònims de Llardecans (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
 Despoblat d'Adar. Té vestigis d'una fortalesa àrab i un gran arc apuntat d'un edifici posterior que no es conserva.
 Església parroquial de l'Assumpció. Edifici situat al nucli antic del poble; n'és potser el més important. Bastit al  amb façana barroca i porta molt ornamentada, campanar de torre i interior neoclàssic. Conserva un notable altar major barroc dedicat a l'Assumpció de Maria.
 Vila Closa. Antics casals de pedra fets en l'època de prosperitat (segle XVIII).
 Capella de la Mare de Déu de Loreto. Segle XVIII, conserva uns bons retaules.
 Farmàcia Ca l'Apotecari (Farmàcia Tomàs Piñol). És la farmàcia més antiga de Catalunya, després de la Llívia (data del 1846). L'edifici actualment és de propietat particular.
 Castell de Llardecans

Festes locals 
 Festes locals: 15 d'agost i 10 de desembre.

Vegeu també 
 Hèlios Pardell i Alentà (1946-2008), metge
 Agnès Pardell i Veà, política.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

 
Viles closes del Segrià
Massalcoreig

Massalcoreig és un municipi de la comarca del Segrià, a la Província de Lleida. Té una extensió de 14 km² i es troba a una altitud de 94 metres sobre el nivell del mar. L'any 2022 tenia 589 habitants.

Es tracta de l'únic municipi de Catalunya per on passa el riu Cinca. També va ser la primera població catalana conquerida per les tropes franquistes de la Guerra Civil, el març del 1938.

Etimologia 
L'etimologia del nom és bastant sorprenent, ja que es deriva de "manzal Qurayš", que es pot traduir com l'"hostal" o "posada" dels Banu Qurayš.

Es creu que aquesta posada o parador, conegut com a "manzil" en àrab, se situava al llarg de la via romana coneguda com "el camí del Diable", que connectava Ilerda (l'antiga Lleida) amb Caesaraugusta (l'antiga Saragossa). Aquest camí travessava el riu Cinca a través de Massalcoreig i conduïa cap a Celsa (actualment Velilla de Ebro).

Geografia 
 Llista de topònims de Massalcoreig (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

Massalcoreig està situat al Sud-oest de la comarca del Segrià. El terme municipal limita amb el Baix Cinca a l'interfluvi dels rius Cinca i Segre, que conflueixen a l'extrem Sud-oest del territori. Limita amb els municipis de Fraga al Nord, Torrent de Cinca a l'Oest (Els dos de la comarca del Baix Cinca), Seròs a l'est i La Granja d'Escarp al Sud.

El poble es comunica mitjançant la carretera local LV-7045, que enllaça amb la C-45 amb la que es pot anar a trobar la vila veïna de Seròs.
Des de la carretera C-45 també es pot enllaçar amb la N-II i la ciutat de Fraga. Un camí veïnal (Lo camí del pla) porta a la Granja d'Escarp d'on es pot anar a Seròs i Mequinensa. Un altre camí veïnal (Lo camí del cementeri ó Lo camí de Fraga) porta a Fraga. Aquest camí s'ha convertit en una de les vies més importants del poble, i és utilitzat també pels veïns de La Granja d'Escarp.

El relleu de Massalcoreig està format per planes amb elevacions estretes i allargades perpendicularment al riu Cinca i d'escassa altitud. La part de ponent i migdia del terme forma part de la zona fèrtil al·luvial dels rius, mentre que la de llevant pertany a la plataforma seccionada en turons i plans. Pel sector meridional circulen les aigües del canal d'Aragó i Catalunya, que s'ajunta amb el riu Segre ben a prop del monestir de Santa Maria d'Escarp.

Demografia

Associacions 
Les associacions que existeixen a Massalcoreig tenen un paper molt important en la vida quotidiana del poble, ja que totes les activitats festives, lúdiques i culturals s'organitzen sempre en col·laboració amb elles.

 Associació de Jubilats "Estel de Ponent"
 Associació de Dones de Massalcoreig
 Associació de Joves "Jovent de Massalcoreig"
 AFA Escola de Massalcoreig
 Comissió de Festes de Massalcoreig
 Coral "El Roser"
 Grup de Lectura "Espai de Llibres a Massalcoreig"

Política

Resultats de les eleccions municipals del 2023 a Massalcoreig

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Montoliu de Lleida

Montoliu de Lleida és un municipi de la comarca del Segrià.
Està situat a l'àrea metropolitana de Lleida a 10 km de Lleida entre els pobles d'Albatàrrec i de Sudanell. El seu terme és de 7 km² i té dues parts ben diferenciades, la part de regadiu (pròxima al Segre que dona aigua al Canal d'Urgell) i la Sequia de Torres.
Part de secà està a la part meridional del terme pròximament estara regat pel Canal Segarra-Garrigues, la part aquesta és la partida de Tabac que hi ha unes restes arqueològiques d'un despoblat.

S'hi accedeix mitjançant la LV-7002 des de la glorieta de la C-230a.

Geografia 
 Llista de topònims de Montoliu de Lleida (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Personatges il·lustres 
 Jaume Gort Farré (1919-1966) escultor.
 Bandoler de Cal Carles (època moderna) personatge de llegenda popular. L'any 1995 es va inaugurar a Montoliu una parella de gegants, les figures representatives de la colla de Gralles i Puputs. Un d'ells correspon al bandoler i l'altre representa a la seva germana, la Ramoneta, la qual porta una gàbia. Conta la llegenda que al seu germà li tallaren el cap i l'exhibiren dins una gàbia penjada al campanar, com a escarment. Les autoritats advertiren que si algú s'atrevia a tocar-la correria la mateixa sort. Una nit, la Ramoneta va aconseguir enterrar el cap del seu germà i li va donar cristiana sepultura.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Instagram de la colla de gegants i grallers: Gralles i Puputs de Montoliu de Lleida
La Portella

La Portella és un municipi de la comarca del Segrià.

Geografia 
 Llista de topònims de la Portella (orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

Demografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

 
Viles closes del Segrià