Jiří Kolář

Jiří Kolář (24. září 1914 Protivín – 11. srpna 2002 Praha) byl básník, autor experimentální a vizuální poezie, dramatik, překladatel, sběratel umění a mecenáš samizdatové literatury a mladých umělců. Je jedním z nejvýznamnějších českých výtvarníků a autorem mnoha originálních výtvarných technik.

Život 
Jiří Kolář se narodil v chudé rodině švadleny a pekaře a mládí prožil na Kladně. Již od sedmi let, kdy začal pomáhat v pekárně, byl zvyklý pracovat manuálně. Chtěl se stát sazečem v tiskárně, v době hospodářské krize však nepřijímali nové učně, a proto se nakonec vyučil truhlářem u souseda, který bydlel naproti. Jako učeň četl poezii, v šestnácti letech objevil moderní básníky (Jaroslav Seifert, F. T. Marinetti) a začal psát vlastní texty. Ve třicátých letech vystřídal řadu zaměstnání (truhlář, přidavač na stavbě, hlídač, číšník, pomocník v řeznictví a holírně, ošetřovatel, kolportér, ad.) a často žil pouze z podpory v nezaměstnanosti. Roku 1937 vystavil své koláže v divadle E. F. Buriana.

První básně poslal Františku Halasovi, který redigoval v nakladatelství Václava Petra knihovničku debutů. Sbírka veršů vyšla pod názvem Křestný list roku 1941. Halas seznámil Koláře s Jindřichem Chalupeckým a pokusil se ho uvést mezi mladé literáty.

Za války Jiří Kolář pracoval jako truhlář, pak na nucené práci jako traťový dělník, na konci války v kladenské hospodě. Spolu s Jindřichem Chalupeckým založil roku 1940 Skupinu 42 a jeho texty se staly manifestem skupinové estetiky.

Koncem války se seznámil s Bělou Helclovou a roku 1949 s ní uzavřel sňatek.

Na jaře 1945 vstoupil do KSČ, ale po bližším obeznámení s poměry ve straně z ní ještě téhož roku v srpnu zase vystoupil.

Byl členem Umělecké besedy a roku 1947 vedl její literární odbor. Prosadil zde publikaci jediné sbírky vydané za života Jana Hanče – Události. Do roku 1949 byl redaktorem v družstvu Dílo. Skupina 42 se rozpadla poté, co Ivan Blatný emigroval a někteří členové vstoupili do KSČ.

Po únoru 1948 byl Kolář označen za reakcionáře a v roce 1950 jej kolegové ze Svazu spisovatelů častovali přívlastky přisluhovač imperialismu, kosmopolitická hyena, literární zrůda, apod. Za další dva roky jej zatkla StB, když u literárního historika profesora Václava Černého při domovní prohlídce nalezla Kolářův rukopis básnické sbírky Prométheova játra. Kolář byl vyslýchán a strávil devět měsíců ve vazbě, než byl propuštěn díky prezidentské amnestii.

Kolář již od konce 40. let podporoval některé výtvarníky (Alén Diviš, Bohuslav Reynek, Josef Váchal) nebo své přátele z okruhu literátů. Roku 1956 vydal strojopisný almanach Život je všude, kde debutovali Josef Škvorecký, Jan Zábrana, Václav Havel nebo Bohumil Hrabal, a téhož roku věnoval svůj honorář na vydání Hrabalovy prvotiny Hovory lidí ve Spolku českých bibliofilů.

Kolář podporoval zejména výtvarníky, s nimiž se přátelsky stýkal (Mikuláš Medek, Ladislav Novák, Václav Boštík, Vladimír Fuka), a také kolegy ze Skupiny 42 a Skupiny Křižovatka. Kupoval ale i díla mladých debutujících umělců z neoficiálních výstav, jako byla výstava na Střeleckém ostrově (Jan Koblasa, Bedřich Dlouhý, 1957), nebo obě výstavy Konfrontace roku 1960 (Antonín Tomalík, Jiří Valenta, Čestmír Janošek, Antonín Málek, Josef Hampl, Zdeněk Beran). Pro Vladimíra Boudníka, který se seznámil s Jiřím Kolářem roku 1959 prostřednictvím Jana Kotíka, byl Kolář klíčovou osobou, protože od něj postupně koupil kolem 90 grafik a zařídil jeho první zahraniční výstavy.

Kolář se koncem 50. let postupně rozešel s literaturou („Není třeba mluvit, abychom řekli své“), a přestal být existenčně závislý na ideologickém dozoru ve státních nakladatelstvích. Zprvu vedl fotografický deník, experimentoval s tzv. konkrétní (předmětnou nebo evidentní) poezií, slova nahrazoval objekty nebo obrázky a postupně přešel ke kolážím. Od roku 1963 vystavoval v zahraničí a byl zastoupen na řadě prestižních výstav – Between Poetry and Painting, London Inst. Contemporary Art, 1965, Documenta, Kassel, 1968, X. bienále Sao Paulo, 1969, Expo Ósaka, 1970, Guggenheimovo muzeum v New Yorku, 1975, 1979, 1985.

Od poloviny 60. let byl zcela nezávislý díky zájmu zahraničních galerií a sběratelů o jeho díla a mohl si dovolit podporovat zdejší literáty (Vladimír Burda) a výtvarníky (Radoslav Kratina, František Dvořák, Václav Hejna). Roku 1968 založil Cenu Jiřího Koláře, kterou sám uděloval (Eva Kmentová, 1976). Zprostředkoval také nákupy děl některých výtvarníků do zahraničních galerií.

V době tzv. normalizace, po sovětské okupaci 1968, sponzoroval vydávání samizdatové Edice Petlice a Ceny Edice Petlice. Patřil k prvním signatářům Charty 77.

Emigrace 
V roce 1979 získal roční stipendium v Západním Berlíně a roku 1980 na pozvání Centre Georges Pompidou přesídlil do Paříže s oficiálním povolením k prodloužení pobytu. Žádost o další roční prodloužení pobytu byla zamítnuta a Kolář se rozhodl zůstat v Paříži. Ředitel velké galerie Maeght-Lelong Kolářovi zařídil byt a ateliér a nabídl mu pravidelný příjem. Zde Kolář v březnu 1981 založil svůj další mecenášský projekt – francouzský čtvrtletník Revue K, věnovaný českému a slovenskému umění v exilu. Kolář zaměstnal jako asistenta malíře Romana Kameše a po sedmi letech, kdy se k časopisu přiřadila knižní edice, nakladatelství Kamešovi přenechal.

Roku 1982 byl Kolář v Československu odsouzen v nepřítomnosti k ročnímu vězení a ztrátě majetku. Za asistence Běly Kolářové, která se v té době marně pokoušela vycestovat za manželem, pomohl ředitel Jiří Kotalík převést část sbírky do Národní galerie a umožnil Kolářovi některá díla odkoupit, zbytek byl rozprodán. V roce 1984 dostal Kolář francouzské občanství. Běla Kolářová mohla odjet do Paříže až roku 1985. Po roce 1989 Kolář konfiskaci svého díla velkoryse legalizoval darovací smlouvou a proměnil ji v mecenášský dar.

Návrat 
Po Sametové revoluci Kolářovi obnovili styky s domovem a jezdili do Česka na návštěvy. V roce 1990 byla z iniciativy Jiřího Koláře, Václava Havla a Theodora Pištěka založena Cena Jindřicha Chalupeckého na paměť významného teoretika, který v červnu t.r. zemřel.

Objevily se vážné zdravotní problémy; Jiří Kolář prodělal dvakrát v životě mozkovou mrtvici. Po prvním ataku roku 1970, kdy ochrnul na polovinu těla, se uzdravil bez větších následků, ale druhý záchvat, který ho postihl roku 1998 ve věku 84 let, byl mnohem vážnější a už nikdy se z něj zcela nezotavil. Na radu lékařů se manželé Kolářovi definitivně přestěhovali zpět do Prahy, ale zde Kolář utrpěl úraz, po kterém byl upoután na lůžko a invalidní vozík. Znovu se učil chodit a pořizoval si alespoň stručné rukopisné poznámky formou deníku. Je z nich patrná celková deziluze ze situace české kultury, sdělovacích prostředků a politiky.

Bydlel v ulici Krymská ve Vršovicích. Zemřel v Praze 11. srpna 2002 ve věku 88 let.

Ocenění 
 1969 cena na bienále Sao Paulo
 1971 Cena Johanna Gottfrieda von Herdera, Vídeňská Univerzita
 1990 čestné občanství Hlavního města Prahy
 1991  Řád Tomáše Garrigua Masaryka II. třídy
 1991 Cena Jaroslava Seiferta
 1999 Cena Hanse Thea Richtera, Saská akademie umění v Drážďanech

Členství ve spolcích 
 1942–48 Skupina 42
 1947 Umělecká beseda
 1963 Skupina Křižovatka
 1968 koordinační výbor uměleckých svazů
 1980–89 český exil ve Francii
Signatář Charty 77

Literární tvorba 
Básně ve sbírce Křestný list jsou sestaveny jako literární koláž, kde autor vedle sebe klade nesouvisející útržky běžných hovorů a básnické obrazy a vytváří tak překvapivé básnické asociace. Následující tři sbírky jsou psány volným veršem a komponovány podle principů hudební skladby, která se složitostí podobá kantátě.

Nejzávažnější Kolářovo dílo je sbírka Prométheova játra. V textech klade velký důraz na morálku a odpor ke všem formám totalitní vlády, a proto byl za toto dílo vyslýchán StB a vězněn. Kniha je složena z několika na sobě víceméně nezávislých částí, z nichž za nejlepší bývá považována první – Rod Genorův. V ní jsou původní texty Ladislava Klímy a Zofie Nałkowské přepsány, rytmizovány do veršových řádků a poté vzájemně propojeny. Dějově se jedná o příběh z války, kdy umírá žena postřelená na útěku z transportu.

Do vydávání dalších Kolářových děl zasáhla po roce 1948 komunistická cenzura. Básně ve sbírce Dny v roce vydal Borový (1948), ale jejich protějšek – deníkové záznamy Roky ve dnech, které vydal o rok později, byly zabaveny. Kniha Očitý svědek střídá deníkové záznamy s verši a je chmurným záznamem beznaděje, který vrcholí popisy strašidelných snů.

Z básnické trilogie napsané v letech 1956–1957 vyšel pouze Mistr Sun o básnickém umění a ostatní části až s velkým časovým odstupem. Tématem textů je estetika poezie, vznešenost údělu básníka a jeho povinnost se mu obětovat.

Krátký návrat k literatuře koncem šedesátých let představuje knížka Návod k upotřebení. Obsahuje návody k malým poetickým akcím, spíše myšleným než prováděným. Kolář je nazýval „destatickou poezií“.

Souborné Dílo Jiřího Koláře vyšlo v 11 svazcích v letech 1992–2002 (ed. V. Karfík sv. 1–9, M. Topinka sv. 11) v nakladatelstvích Odeon, Český spisovatel, Mladá fronta, Paseka.

Poezie a próza (řazeno podle data vzniku) 
 1941 Křestný list, edice První knížky, nakl. Václava Petra Praha, 1941
 1941–44 Ódy a variace, družstvo Dílo Praha, 1946
 1944–45 Limb a jiné básně, B. Stýblo Praha, 1945
 1945 Sedm kantát, družstvo Dílo Praha, 1945
 1946 Dny v roce, Fr. Borový Praha, 1948
 1946 Roky ve dnech (dvakrát vysazeno a zabaveno, Fr. Borový, 1949, 1970), samizdatové vydání edice Petlice, 1975, Dílo Jiřího Koláře, Odeon Praha, 1992, BB Art Praha, 2003, 
 1949 Očitý svědek, (deník z roku 1949), Severočeské nakl. Liberec, 1969, zabaveno, samizdatové vydání edice Petlice, 1975, K. Jadrný, München, 1983
 1950 Prométheova játra, Čs. spisovatel Praha, 1970 – zabaveno, samizdatové vydání edice Expedice, 1979, Sixty eight Publishers, Toronto, 1985, Čs. spisovatel Praha, 1990
 1954–57 Marsyas, Z pozůstalosti pana A, Vršovický Ezop, Česká suita (výbor vyšel jako Vršovický Ezop, nakl. Mladá fronta Praha, 1966), celý soubor Odeon Praha, 1993, 
 1955 Přestupný rok (deníkové záznamy), nakl. Mladá fronta Praha, 1996, Dílo Jiřího Koláře sv. 6, Odeon Praha, 
 1956–57 trilogie:
Mistr Sun o básnickém umění, Čs. spisovatel Praha, 1957
Černá lyra (výbor vyšel jako součást sbírky Vršovický Ezop, 1966), BB Art, 1997
Nový Epiktet, nakl. Mladá fronta Praha, 1968
 1959–61 Básně ticha, jen soukromé tisky, bibliofilie 1965, 1970 náklad zabaven, Díla Jiřího Koláře, Čs spisovatel Praha, 1994, 
 1962–63 Snad nic, snad něco, neverbální básně, rozhovory, Trigon Praha, 2001, 
 1964 Náhodný svědek, nakl. Mladá fronta Praha, 1964
 1965 Nedokončená, vyšlo jako Návod k upotřebení (1969)
 1969 Návod k upotřebení, nakl. Dialog Most, 1969
 1975 Odpovědi (Imaginární interview), památce Jiřího Padrty, samizdatová edice Petlice, 1975, nakl. Index Kolín n. R., 1984
 1983–85 Psáno na pohlednice I., přepis korespondence s Bělou Kolářovou, Mladá fronta, 1999, 
 1985–87 Psáno na pohlednice II., korespondence formou deníku, nakl. Paseka, 2000, 
 1998–2002 Záznamy, Nakladatelství Paseka Praha, 2002, 
 2010 Zápisníky, rukopis, obsahuje deníkové záznamy z let 1968–2010

Divadelní hry 
 1958–61 Chléb náš vezdejší (podtitul: Jáma – Komedie prázdná omylů)
 1958–61 Mor v Athénách

Literatura pro děti 
 Jeden den prázdnin (1949), Kocourkov (1959), O podivuhodném životě mudrce Ezopa (1960), Nápady pana Apríla (1961), V sedmém nebi (1964), Baron Prášil (1965), Enšpígl (1968), (spoluautorem většinou Josef Hiršal).

Překlady 
V letech 1943–1967 přeložil básně a dramata z angličtiny, němčiny a francouzštiny (Edward Albee, Samuel Beckett, Walt Whitman, Thomas Stearns Eliot, Edgar Lee Masters, Nathaniel Richard Nash, Carl Sandburg, Günter Eich, Saint-John Perse). Překlady vyšly knižně nebo v časopise Světová literatura.

Vizuální (evidentní) poezie 
Kolář v rozhovoru s Vladimírem Burdou v roce 1968 prohlásil „Dostal jsem se k tomu, oč jsem usiloval od dávných let – osvobodil se od jazyka“. Jeho abstraktní básně, které nazýval evidentní poezie, tvoří přechod k výtvarným dílům a jsou tedy pokračováním jeho básnické tvorby jinou formou. Podle Koláře je evidentní poezie všechna poezie, která vylučuje psané slovo jako nosný prvek tvoření a dorozumění.

Prvními experimenty na pomezí poezie a výtvarného díla byly fotografické konfrontáže a raportáže, které Kolář tvořil od 40. do počátku 50. let. Konfrontáže řadily vedle sebe kontrastní témata z různých časových období a byly ozvěnou surrealistických postupů (Pustá země, 1952, Spáči, 1952). V raportážích byly obrázky sestaveny tak, aby vytvořily nový příběh (Otevření výstavy, 1942).

Abstraktní básně (básně ticha, bezobsažné básně) jsou vytvořeny v psacím stroji a složené z písmen, číslic nebo znaků seřazených do geometrické kompozice. Některé byly připsány památce Kazimira Maleviče, další parafrázují díla Brancusiho, Dubuffeta nebo Kupky. Básně mohou být složeny jako lineární koláž prvků, např. barevných konfet (obrázkové a barevné básně), členěná do řádků a formálně podobná básni (Báseň ticha, 1963, Rimbaudův slavík, 1962). Jiné varianty Kolář nazval značkové básně, početní básně, básně rébusy.

Následovaly abstraktní kresby označené jako analfabetogramy a cvokogramy (1962) – podle Koláře texty bez jakéhokoli významového sdělení, psané primitivem, který ještě neumí psát, nebo bláznem, který psát zapomněl. Série pokračovala jako slepecké básně, transparentní básně, rouškové básně, atd.

Poslední variantou byly koláže typografických prvků označované jako destruované básně a punktuelní básně (Ponorná báseň, 1962).

Předmětná poezie 
V letech 1962–1963 Kolář vytvořil řadu asambláží z drobných předmětů řazených lineárně, např. jako uzly na provázku s přivázanými klíči, žiletkami apod., které simulují šifrovaný text a nejsou primárně výtvarným dílem. Nazýval je uzlové básně, žiletkové básně, klíčové básně, apod. a předcházely hloubkovým básním (Nahoru a dolů, hloubková báseň, 1963).

Od roku 1964 vzniká předmětná poezie jako kompozice objektů podřízená řádu básně. Kolář začal vytvářet asambláže po otřesném zážitku z návštěvy Osvětimského muzea, které uchovává zasklené obrovské místnosti plné vlasů, bot, kufrů, oděvů, protéz, nádobí, brýlí, dětských hraček, vše poznamenané strašlivým osudem obětí. Zde si uvědomil, že umění, které pracuje s provokací nebo umělým šokem, nikdy nemůže překonat skutečnost.

Výtvarné dílo 
Zdroj Kolářova výtvarného díla lze nalézt již v jeho básních, kde použil postupy podobné koláži nebo roláži. Silně ho ovlivnily texty J. Joyce a T.S. Eliota svou nelineární, víceprostorovou tvorbou, v níž je zrušena časová následnost, souvislost fabulace, rozbita jednopohledovost na skutečnost, která je podána v dynamickém zhuštění a prolíná minulost s přítomností i budoucností. Když se Kolář zbavil zátěže jazyka a jeho symboliky, bavil se vynalézáním nových forem na pomezí poezie a výtvarného umění.

Podle Vachtové koláž znamenala pro Koláře možnost setkání civilizace a kultury bez generačních zábran a bez formálního omezení. Jako básník pracoval s obrazy a výsledkem byl obraz. Byl mimořádně plodný, ale neopakoval se. Je autorem více než 120 metodicky různých druhů plošných a prostorových koláží. Na mezinárodní umělecké scéně je Kolářovo dílo jedním z nejosobitějších a patrně nejoriginálnějším projevem československého umění v druhé polovině 20. století. Počet jeho autorských výstav ve světě se blíží 300 a kromě toho se zúčastnil stovek společných výstav. Podrobněji viz abART:

Kolář sám i autoři biografických článků uvádějí odkazy na prvotní inspirace k jeho výtvarnému dílu – tajemství spatřené v dětství přes červený střep skla, jabloň zasazená ke dni narození (jablko jako objekt), plakát přejetý náklaďákem (muchláž), reprodukce v časopisu Uppercase z roku 1959 (roláž). Dalšími podkladem byla sbírka obrázků, které si od válečných let jako „městský obrazový folklór“ vystřihoval ze starých časopisů Světozor, Zlatá Praha nebo Gartenlauben. Sloužila jako pramen lyrismu, absurdity, grotesky, černého humoru i lidské krutosti. Dobové fotomontáže nazýval „nalezenými kolážemi“. Nepochybně pro něj byly podnětné i diskuse s výtvarníky u pověstného Kolářova stolu v kavárně Slávia, kompoziční postupy nové hudby, absurdní drama nebo Morgensternovy básně.

Rané koláže vystavené roku 1937 v divadle E.F. Buriana (tehdy divadle D34) byly podníceny surrealismem, ale Kolářova poetika byla odlišná. Zachovala se z nich pouze jediná, kterou věnoval Jindřichu Chalupeckému.

Konfrontáže jsou datovány od roku 1951–52 a zřejmě se na nich spolupodíleli i Kolářovi přátelé Vladimír Fuka a Zdeněk Urbánek Měly být původně jakýsi soukromý „orbis pictus“, konfrontace neutěšeného stavu světa a válečných útrap s naivním romantismem starých časů. (Spáči, Pustá země, 1952)

V průběhu výstavy tehdy mladého umělce Vladimíra Preclíka v divadle D34 roku 1957 vystavil též několik svých prací.

Své evidentní básně, cvokogramy, uzlové básně, roláže, chiasmáže nebo stratifie vystavil Kolář roku 1962 pod názvem Depatesie v Klubu umělců Mánes. Všechny jeho základní výtvarné postupy – různé techniky koláže a nově rozvinuté nebo vynalezené techniky muchláže, roláže, chiasmáže nebo proláže vznikly během krátké doby na počátku 60. let. V té době svá výtvarná díla označoval za destatickou (nepevnou, efemérní, neurčenou k uchování) poezii a rozdával je přátelům i návštěvám nebo rozesílal poštou.

Některé Kolářovy postupy z počátku 60. let mají blízko k tehdejším výtvarným tendencím v malířství, zejména reliéfnímu informelu (stratifie), abstraktní nebo tašistické malbě (koláže složené z útržků barevného papíru), lyrické abstrakci (chiasmáž), lettrismu (typogramy), neokonstruktivismu (koláže z geometrických prvků) nebo minimal artu (třásňová koláž Černá žaluzie, 1963, chiasmáž Čtverec, 1969). Řazením a rozvíjením nápadů v cyklech předjímá pozdější konceptuální projevy. Kolář přijímal nové podněty po celý život a např. v 80. letech vytvořil umělecká díla založená na vadách tisku francouzského vydání vlastní monografie jako „defektní koláže“.

V kolážích se jako téma často opakuje reinterpretace historie evropské výtvarné kultury formou přímé konfrontace renesanční a moderní malby.

Od roku 1963 užíval jako trojrozměrný podklad koláže nejrůznější objekty – zprvu jablka, sloupy nebo domácí náčiní (Valcha odvážné pradleny, 1965), později také vertikální reliéfy nebo soubory objektů uspořádané v tematická zátiší (Kalendář), nebo jako environment (Environment Ezop, 1971–72).

Roku 1964 začal vytvářet hravé textilní koláže z kuchyňských vyšívaných závěsů a jiného domácího vybavení, částečně jako ironickou odpověď na požadavek establishmentu po angažovaném umění (Transparenty, 1964) a ke kombinaci textilu s papírovou koláží se vrátil roku 1989 (rozepínací koláže).

Fenomén plynoucího času je v Kolářově díle trvale přítomný formou obrazových nebo psaných deníkových záznamů (Týdeník 1968, Záznamy, 2002), nebo jako osobní touha odkrývat minulé vrstvy života. Od prvotního impulzu – protržené stránky v knize typoskriptů „Hold Malevičovi“, která ukázala následující spodní vrstvu – se objevuje v nejrůznějších formách jako stratifie, dekoláže, vydrolené, vymyté, smirkované nebo defektní koláže.

Podrobnosti k jednotlivým originálním technikám jsou uvedeny jako Související články spolu s citacemi textů z Kolářova Slovníku metod.

Velký soubor Kolářova díla z jeho desetiletého pobytu v Paříži vystavila k jeho pětasedmdesátinám Městská galerie ve Vitry-sur-Seine a retrospektivu jeho díla představila Národní galerie v Praze roku 1993 a znovu 1999/2000 při příležitosti akce Praha – evropské město kultury.

V roce 2014, kdy uplynulo 100 let od jeho narození, byly otevřeny výstavy v Praze, Lounech a Regensburgu.

Zastoupení ve sbírkách 
 Centre Georges Pompidou, Paříž
 Galerie Maeght-Lelong, Paříž
 Art Museum Roland Garros, Paříž
 Národní galerie v Praze
 České muzeum výtvarných umění v Praze
 Galerie České pojišťovny, roku 2014 zakoupena do sbírek PPF Art skupiny PPF Petra Kellnera 
 Galerie Benedikta Rejta, Louny
 Oblastní galerie Vysočiny v Jihlavě
 Museum Kampa – Nadace Jana a Medy Mládkových
 Sbírka koláže Pražské plynárenské, Praha
 Severočeská galerie výtvarného umění v Litoměřicích
 Galerie výtvarného umění v Chebu
 Muzeum umění a designu Benešov
 Galerie Klatovy / Klenová
 Galerie výtvarného umění v Ostravě
 Galerie moderního umění v Hradci Králové
 Oblastní galerie v Liberci
 Muzeum umění Olomouc
 Kunstforum Ostdeutsche Galerie, Regensburg
 Muzeum Sztuki w Łódzi
 The Sackner Archive of Visual and Concrete Poetry, Miami Beach, Kalifornie
 soukromé sbírky doma a v zahraničí

Autorské publikace 
 Jiří Kolář, Ornitologie moderního umění, (text Eva Petrová), vyd. Camina a nakl. Protis, Praha 1997, 
 Jiří Kolář, Slovník metod / Okřídlený osel, (text Gilbert Lascaut, Vladimír Karfík), Gallery Praha 1999, 
 Jiří Kolář, Příběhy Jiřího Koláře, (text Josef Hlaváček, Vladimír Karfík, Jan Rous, Jiří Machalický), Gallery Praha 1999,

Ukázky z díla 
Křestný list (1942)
 Zpropadeně Meluzíno
 Ty ještě nemáš večeři a já mám schůzku s kukuřičným polem
 Dalo mi klíček od komůrky
 Uvař rychle nějakou hvězdu
 Poklidím lípám

Prométheova játra (1950)
Nemám už opravdu žádnou naději Nevím kde bych ji vzal A také mi ji nemá kdo dát A přece bych chtěl pracovat
Ještě víc než to činímPsátA dokonceOdvážím-li se něco z toho co mi dala nocPřečíst těm pěti nebo šesti přátelům

Neboť dnes večer nebo zítraNevímMůže přijít pán s odznakem nebo v kožákuA učiní všemu konec
Termiti
Jsou malí a trpěliví,pracují do úpadu,zručně a přesně.Zakopnutí je pro ně neštěstí,
zmýlená pohromou.Nejčastěji nekouří a nepijí.dokáží nemožné,vědí jen, co mají provést,
jejich srdce má pípy,mozek kontovačky;dnes jsme vytočili litr lásky,přijato deset kilo citu,
vydáno sedmnáct.Nikdy nezapomínají na stará kolenaa pro své děti dovedou učinit vše.Jejich obzor jsou ohnutá záda,
jejich dálky telefonní přístroj,příroda dodávky,štěstí peníze,cíl moc,
vědí, jak plakat, jak se smát,žení se pro výhodu;množí se,mají spořádané rodinné štěstí,
co doma uvaří, doma snědí,spí na rozkaz,myslí na povel.Trychtýři s kusadly.
Ohlodají až na kostživého jako zdechlinu,pro cokoliv a kohokoliv,jsou nejspokojenější,
když mají všeorazítkované,černé na bílém.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Lamač M, Mahlow D, Jiří Kolář, (něm.) DuMont, Kolín nad Rýnem, 1968.
 Lamač M, Jiří Kolář, Obelisk, Praha 1970 (zkonfiskováno).
 Moulin R-J, Jiří Kolář, (pref. L. Aragon), fr., Bibliopus, Editions G. Fall, Paris 1973.
 Ripellino A.M, Jiří Kolář: Collages, Editions Einaudi Torino, 1976.
 Butor M, Chalupecký J, Padrta J, Jiří Kolář, (něm.) Verlag für Moderne Kunst, Zirndorf 1979.
 Burda J, Burda V, Jiří Kolář, (it.) Gruppo editoriale Fabbri, Milan 1981.
 Chalupecký J, Jiří Kolář, Revue K (fr.), Paris 1987, .
 Chalupecký J, Na hranicích umění, Prostor Praha 1990, .
 Jiří Kolář (Jindřich Chalupecký: Příběh Jiřího Koláře, Jiří Padrta: Básník nového vědomí, Miroslav Lamač: Kolářovy nové metamorfózy, Raul-Jean Moulin: Otázka koláže), ed. Motlová M, Odeon, Praha 1993, .
 Astrid Winter, Metamorphosen des Wortes. Der Medienwechsel im Shaffen Jiří Kolář, Goettingen 2006, .
 Il nuovo Epitteto, Kolar Jiri, (it.), Poldi Libri 2008, .
 Jiří Kolář ze Sbírky Jana a Medy Mládkových, (text Jiří Machalický, Meda Mládková), vydalo Museum Kampa – Nadace Jana a Medy Mládkových Praha 2014, .
 Klimešová M, Bergmanová M, Tanec v ruinách. Nálezy Jiřího Koláře, Arbor vitae Řevnice 2014, 
 
 Daniela Uher: Das Tagebuch 1968. Jiří Kolář und der Prager Frühling. 66 Collagen. FAU University Press, Erlangen 2017, ISBN 978-396147-019-8
 NOVOTNÝ, Vladimír, ŽDICHYNEC, Bohumil: Pozapomenutí Jihočeši: Oživování kulturní historie. Praha, Tiskárna a vydavatelství 999, 2021,  150 s. ISBN 978-80-86391-55-7

Články 
 Jaromír Pelc, Skupina 42. In: Kmen, č. 42, Praha 1989, 19. října, s. 1–5

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura v letech 1900–1945
 Česká literatura v letech 1945–1990
 Skupina 42
 Skupina Křižovatka

Základní výtvarné techniky Jiřího Koláře 
 Konfrontáž
 Muchláž
 Koláž
 Proláž
 Roláž
 Chiasmáž

Externí odkazy 
 
 
 Pejchalová L, Experimenty v básnickém díle Jiřího Koláře, diplomová práce, FF MUNI Brno, 2010
 
 Slovník české literatury: Jiří Kolář
 Jiří Kolář, ČT 24, 2014
 Revolver Revue: K nedožitým stým narozeninám Jiřího Koláře
 Návštěva u Jiřího Koláře
 Jiří Kolář na fotografiích Václava Chocholy

Čeští výtvarníci
Čeští básníci
Skupina 42
Skupina Křižovatka
Členové Umělecké besedy
Signatáři Charty 77
Čeští emigranti a exulanti
Čeští exiloví spisovatelé
Čeští dramatici
Čeští překladatelé
Básníci tvořící česky
Čeští překladatelé z angličtiny
Čeští překladatelé z francouzštiny
Překladatelé do češtiny
Političtí vězni komunistického režimu v Československu
Nositelé Řádu Tomáše Garrigua Masaryka
Nositelé Ceny Jaroslava Seiferta
Osobnosti na českých pamětních mincích
Čestní občané hlavního města Prahy
Lidé z Vršovic
Výtvarníci z Kladna
Narození 24. září
Narození v roce 1914
Narození v Protivíně
Úmrtí 11. srpna
Úmrtí v roce 2002
Úmrtí v Praze
Pohřbení na Vinohradském hřbitově
Umělci z Protivína
Muži