alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
La Passió

La Passió és la representació teatral de la vida, mort i resurrecció de Jesucrist, basada en els evangelis. Als Països Catalans, i sobretot al Principat de Catalunya, les primeres representacions de la Passió de Jesús es remunten al . Però hi ha una evolució cap a un llenguatge actual i modern, i d'aquesta manera en les diferents representacions s'hi barreja avantguarda i tradició, aspecte que fa de les passions un muntatge teatral original, impactant i sorprenent.

Les representacions de la Passió tendeixen a un format espectacular per arribar a tota mena de públic: religiós, turístic i teatral. Els textos –molt acurats– s'han vestit i decorat per atraure cada vegada més adeptes. Els actes sacramentals de Setmana Santa es van convertir en peces teatrals, i de les esglésies van passar a les places públiques, per acabar en espais teatrals. Avui, quan s'assisteix a una representació de La Passió no només s'hi va a veure un espectacle sumptuós, generós i d'impacte visual, sinó que es crea un emotiu ambient pel sentit dramàtic de l'acció.

Característiques 
La Passió d'Olesa de Montserrat és un espectacle teatral que té els seus inicis en les representacions religioses i populars de l'edat mitjana, encara que els primers documents conservats sobre aquesta passió concreta daten del . Aquestes manifestacions, que giren al voltant de la vida, la mort i la resurrecció de Jesús, s'han anat perpetuant al llarg dels segles amb un arrelament tan extraordinari que encara avui s'expressen públicament, no només a Olesa sinó a altres poblacions catalanes, així com a molts altres indrets del món; de vegades sota formes bàsicament teatrals, de vegades sota formes més litúrgiques o rituals. El fenomen és extens i permet múltiples aproximacions, des de la teologia a l'antropologia cultural fins a la filologia, tot passant per la dramatúrgia. Cada Passió té la seva història, la seva personalitat, les seves peculiaritats.

Representacions 
Actualment a Catalunya i al País Valencià es duen a terme representacions de La Passió a uns quants municipis:

A Catalunya:
 Cervera: Crist, misteri de Passió
 Esparreguera: La Passió d'Esparreguera
 Olesa de Montserrat: La Passió d'Olesa
 Ulldecona: La Passió d'Ulldecona
 Vilalba dels Arcs: La Passió de Vilalba dels Arcs
 Llinars del Vallès: Veniu a mi. La Passió de Llinars del Vallès
 La Cava: La Passió de La Cava
 Vilassar de Mar: Crist ha mort per nosaltres
 Molins de Rei: La Passió de Molins de Rei
 Sant Climent Sescebes:
 Sant Vicenç dels Horts: Auto Sacramental de Sant Vicenç dels Horts
 Mataró: La Passió, els últims dies de Jesús
 L'Escala: Via Crucis Vivent

Al País Valencià:
 Benetússer: Setmana Santa de l'Horta de València
 Ondara: La Passió d'Ondara
 Torreblanca: La Passió de Torreblanca

Referències

Enllaços externs 

 Passionarium - Centre d'estudis de les Passions
Barri del Putxet

El Putxet(sovint escrit com el Puget o el Putget) és un nucli del barri, de caràcter administratiu, de nova creació del Putxet i el Farró, al districte de Sarrià i Sant Gervasi de la ciutat de Barcelona. Abans del 2007 aquest barri estava administrativament separat del Farró.

El nom li ve donat pel turó homònim, que amb 135 metres d'altitud s'emplaça al bell mig del barri. Aquest és delimitat per l'avinguda de la República Argentina, el carrer de Claudi Sabadell, el carrer de Marmellà, el carrer de Roca i Batlle, el carrer del Pare Fidel Fita, el carrer de Musitu, el carrer de Bertran, el carrer de Balmes, la ronda del General Mitre i la plaça de Lesseps.

El barri començà a desenvolupar-se a partir de 1850 a conseqüència de l'extensió de Gràcia cap a Collserola i avui és poblat sobretot per veïns de classe mitjana-alta i benestant. El turó del Putxet fou urbanitzat i convertit en parc urbà el 1970. Altres parcs del barri són els jardins de Portolà, Mercè Rodoreda i Elvira Farreras.

Actualment el nucli disposa d'equipaments de primera necessitat, entre els quals la línia d'autobús 131, que recorre el Putxet i les seves rodalies.

Fills i filles il·lustres 
 Elvira Farreras i Valentí: (1913-2005) escriptora

Referències 

Putxet, el
DR-DOS

DR-DOS (Digital Research-Dos Operating System) és un sistema operatiu de disc, similar al MS-DOS, per a ordinadors IBM PC i compatibles.

Vegeu també 
 FlexOS

Digital Research
Sistemes operatius de propietat
DOS
Escut de Bigues i Riells del Fai

L'escut oficial de Bigues i Riells del Fai té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un pi d'or acostat de dues claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda i per damunt de la d'argent en barra, a destra, i d'un sautor d'or a sinistra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Es va aprovar el 10 de juny de 1997 i fou publicat al DOGC el 3 de juliol del mateix any amb el número 2425. El pi és l'emblema tradicional del municipi. Els altres elements, a banda i banda del pi, són símbols dels patrons dels dos pobles principals del municipi: les claus de Sant Pere (per Bigues) i la creu de Sant Vicenç (per Riells del Fai

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Bigues i Riells
Bigues i Riells del Fai
Escut de Caldes de Montbui

L'escut oficial de Caldes de Montbui té el següent blasonament:

Escut caironat truncat i semipartit:al 1r d'or, una caldera de sable; 2n d'argent, una creu plena de gules; i al 3r d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Es va aprovar el 31 de maig de 1994 i publicat al DOGC el 15 de juny del mateix any amb el número 1909.

La caldera és un símbol parlant que fa referència al nom de la vila i a la seva antiga relació amb les aigües termals, ja reflectida en el nom llatí dAcquae Calidae. D'aquells temps encara en queden els banys romans (), ben conservats.

La segona meitat de l'escut porta les armes de Barcelona (la creu de Sant Jordi i els Quatre Pals reials), ja que la vila de Caldes fou a l'edat mitjana un "carrer de Barcelona", és a dir era possessió directa de la ciutat comtal, i els seus habitants tenien els mateixos drets i privilegis que els de la capital.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Caldes de Montbui
Caldes de Montbui
Penetració amb el puny

La penetració amb el puny (en anglès, fist-fucking) és una pràctica sexual poc habitual que consisteix en penetrar la vagina o l'anus mitjançant la introducció de la totalitat de la mà, de manera que acaba totalment inserit dins el conducte vaginal o anal.

És considerada una activitat majoritàriament homosexual, si bé també practicada en l'àmbit heterosexual o de la masturbació. La seva execució és, fins a cert punt, considerada perillosa per a la salut atès que pot provocar el trencament de l'esfínter anal, la perforació del còlon, la propagació d'un ventall divers de malalties anorectals i del VIH i també l'alteració del ritme cardíac a causa de la resposta vagovagal. Per aquesta raó requereix, d'una banda, un gran nivell de relaxació dels músculs vaginals o anals per part del subjecte passiu i també l'aplicació generosa de lubrificant o de guants quirúrgics.

El fist-fucking té sovint un component clar de dominació-submissió entre el que el practica de forma activa i el que rep el puny dins el seu cos. És força corrent en pràctiques de sadomasoquisme i segueix uns patrons concrets de conducta.

Referències 

Pràctiques sexuals
Cinema pornogràfic
Every Little Thing

Every Little Thing és un grup de música pop japonès (J-Pop) que va treure el seu primer single, Feel My Heart, el 7 d'agost del 1996. Des d'aleshores, han llançat al mercat més de 25 singles.
El grup està format pel duo de la vocalista Kaori Mochida i el guitarrista Ichiro Ito. Anterior comptaven amb el compositor de cançons Mitsuru Igarashi, que deixà la banda l'any 2000.

Al contrari que la majoria de cantants de J-Pop, no prenen part en drames televisius, tot i que Kaori Mochida de vegades apareix en revistes de moda.

El seu últim single, Soraai, es va llançar el 25 de febrer del 2004. Les seves cançons s'han utilitzat en drames i anuncis, com ara "Hachimitsu Kinkan Nodoame", un anunci de caramels, on sonava la seva cançó Mataashita.

Discografia

CDs 
 everlasting
 The Remixes
 Time to Distination
 The Remixes 2
 Every Best Single + 3
 eternity
 4 Force
 SUPER EUROBEAT presents Every Little Thing
 Every Ballad Songs
 The Remixes III ~Mix Rice Plantation~
 Cyber TRANCE presents ELT TRANCE
 Every Best Single 2
 commonplace

Enllaços externs 
 http://www.avexnet.or.jp/elt/ 

Every Little Thing
Every Little Thing
Histologia

La histologia (compost de les paraules gregues: ἱστός "teixit", i -λογία -logia) és l'estudi de l'anatomia microscòpica de les cèl·lules i dels teixits de plantes i animals. Es realitza examinant una fina llesca (secció) de teixit sota un microscopi òptic o un microscopi electrònic. La capacitat de visualitzar o identificar de manera diferencial les estructures microscòpiques sovint es potencia utilitzant tincions histològiques. La histologia és una eina essencial de la biologia i la medicina. Parteix de la base que les cèl·lules tendeixen a agrupar-se per formar aquests teixits.

Histologia vegetal 

La histologia vegetal és la part de la biologia que estudia l'estructura microscòpica dels teixits vegetals. Aquesta ciència es va constituir al , amb el perfeccionament del microscopi. Es recolza en la citologia, que és l'estudi de la cèl·lula viva. La planta és constituïda per diferents teixits cadascun amb una funció específica: de tipus fonamental, de protecció, de sosteniment, i de conducció.

Història 

Les primeres investigacions histològiques foren possibles a partir de l'any 1600, quan es va incorporar el microscopi als estudis anatòmics. Marcello Malpighi és el fundador de la histologia i el seu nom està encara lligat a diverses estructures histològiques, com els corpuscles de Malpighi o els tubs de Malpighi. En 1665 es descobreix l'existència d'unitats petites dins dels teixits, rebent la denominació de cèl·lules. En 1830, acompanyant les millores que s'introdueixen a la microscòpia òptica, s'aconsegueix distingir el nucli. En 1838 s'introdueix el concepte de la teoria cel·lular. En els anys següents Rudolf Virchow introdueix el concepte que tota cèl·lula s'origina d'una altra cèl·lula (omnis cellula e cellula). La introducció de nous avenços tècnics ha permès en els darrers anys enormes progressos en la investigació histològica. Entre ells cal destacar la microscòpia electrònica, la immunohistoquímica i la tècnica d'hibridació in situ. Les tècniques recents sumades a les noves investigacions han donat pas al sorgiment de la biologia cel·lular.

Tipus de teixits 

 Teixit epitelial
 Teixit conjuntiu (s'hi inclou la sang)
 Teixit cartilaginós
 Teixit muscular
 Teixit nerviós
 Teixit ossi
 Teixit adipós

Històlegs destacats 
 Joan Bartual Moret.
 Santiago Ramón y Cajal

Vegeu també 
 Teixit vegetal
Escut de Campins

L'escut oficial de Campins té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, 3 pins de sinople malordenats. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Es va aprovar el 19 de setembre de 1996 i va sortir publicat al DOGC del 18 d'octubre del mateix any amb el número 2270.

Els tres pins són una referència parlant al nom del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Campins
Campins
Escut de Cardedeu

L'escut oficial de Cardedeu té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, 4 pals de gules; al cap una gaia d'atzur amb un card d'or. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 21 de març del 2001 i publicat al DOGC el 4 d'abril del mateix any amb el número 3362.

El card és un element parlant que fa referència al nom de la vila. Els Quatre Pals, o armes reials, hi figuren perquè Jaume I va atorgar el 1272 la carta de població i diversos privilegis a la vila, entre els quals el permís de celebrar-hi fires i mercats, el camí ral de Barcelona a Girona, etc.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Cardedeu
Bandera de Cardedeu

La bandera oficial de Cardedeu té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga amb quatre faixes vermelles i un triangle blau clar, amb la base a tot el llarg de la vora de l'asta i el vèrtex al centre del drap, carregat d'un card de tres flors groc, d'altura 5/18 de la del drap i amplada 4/27 de la llargària del mateix drap, posat a 5/54 de la vora de l'asta i a 13/36 de la vora superior.

Va ser aprovada el 16 de gener de 2002 i publicada en el DOGC el 5 de febrer del mateix any amb el número 3568.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Cardedeu
Cultura de Cardedeu
Azumi Uehara

Azumi Uehara (上原あずみ) és una cantant japonesa. Tot i tenir poc renom, va començar la seva carrera amb la cançó d'un dels endings de la sèrie d'anime El Detectiu Conan, "Aoi aoi kono hoshi ni"　(青い青いこの地球に), l'any 2001. Posteriorment, va llançar diversos singles i va compondre una altra cançó per a aquesta mateixa sèrie el 2002, "Mushoku" (無色).
El seu primer àlbum, titulat també "Mushoku", es va llançar el 6 de novembre del 2002, sent aquest el seu últim treball fins aquest moment.
El día 19 de juliol, la cantant és retirada de les oficines LOOP i dies després retirada del món musical. Amazon.com retira tot el seu material y el mercat Japonés també.

Després d'una llarga pausa, va ressorgir el 2012, apareixent en una pel·lícula per a adults sense censura amb el nom artístic de Yui Nagahara (長原ゆい) i després va debutar al circuit principal de vídeos per a adults amb el segell Muteki i utilitzant només el seu nom, Azumi. Va deixar el segell el 2014.

Discografia

Singles 
 Aoi aoi kono hoshi ni (青い青いこの地球に) (31 d'octubre de 2001) (Detective Conan 13th Ending Theme) va ocupar el 9è lloc a les llistes de singles d'Oricon
 Special Holynight (5 de desembre de 2001) va ocupar el 19è lloc a les llistes de singles d'Oricon
 Bye Bye My Blue Sky (20 de febrer de 2002) va ocupar el lloc 33è a les llistes de singles d'Oricon
 Lazy (19 de juny de 2002) va ocupar el lloc 33è a les llistes de singles d'Oricon
 Mushoku (incolor) (11 de setembre de 2002) (Detective Conan 15th Ending Theme) va ocupar el cinquè lloc a les llistes de singles d'Oricon
 Himitsu (secret) (7 de desembre de 2005) va ocupar el lloc 40è a les llistes de singles d'Oricon
 Never free (19 d'abril de 2006) va ocupar el lloc 55è a les llistes de singles d'Oricon
 Song for you: Seiippai Chigaraippai (Cançó per tu～精一杯力一杯～) (13 de setembre de 2006) va ocupar el lloc 74è a les llistes de singles d'Oricon

Àlbums 
 Mushoku (無色) (6 de novembre de 2002) va ocupar el cinquè lloc a les llistes d'àlbums d'Oricon
 Ikitakuwanaibokunado (生きたくはない僕等) (18 d'octubre de 2006) va ocupar el lloc 49è a les llistes d'àlbums d'Oricon

Filmografia 
Vídeo per a adults (AV)

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina web oficial  (en japonès)
 https://www.mutekimuteki.com/actress/detail/2000007/
 https://www.animenewsnetwork.com/encyclopedia/people.php?id=49680/a l'enciclopèdia Anime News Network

Uehara, Azumi
Uehara, Azumi
Persones de Hamamatsu
Escut de Castellcir

L'escut oficial de Castellcir té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell obert d'atzur; bordura de vuit peces d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de setembre del 1984 i publicat al DOGC el 16 de novembre del mateix any amb el número 486.

L'escut són les armes dels Castellcir, senyors del poble, i són armes parlants, ja que mostren un castell. Castellcir té un antic castell dalt d'una roca, el castell de la Popa, que data del .

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Moianès

Castellcir
Castellcir
Bandera de Castellcir

La bandera oficial de Castellcir té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb una bordura de vuit peces de color blau clar, de gruix 1/18 de l'alçària del drap; les dels angles, d'alçària 1/4 de la del mateix drap i llargària 1/6 de la del drap; les centrades a les vores superior i inferior, de llargària 1/4; les centrades a les vores de l'asta i del vol, quadrades, i amb el castell obert, blau clar, de l'escut, d'alçària 1/2 de la del drap i amplària 7/24 de la llargària del mateix drap, al centre.

Va ser aprovada el 24 de juliol de 2002 i publicada en el DOGC el 8 d'agost del mateix any amb el número 3695.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Moianès

Referències 

Castellcir
Castellcir
Blasonament

El blasonament és el fet de blasonar –és a dir, disposar, descriure i interpretar– els escuts d'una família, una ciutat, etc., segons les regles i la terminologia pròpies de la ciència heràldica o del blasó. Aquesta descripció es du a terme segons un ordre molt rigorós i indica els diversos elements de què està conformat l'escut; de fet, és la part que es manté invariable i s'hereta, no pas la imatge en si, que pot variar en funció de l'artista.

Hi ha dues maneres diferents de blasonar: 
 El blasonament a l'alemanya –propi de la tradició heràldica dels alemanys i els castellans–, que consisteix a esmentar primer les peces i els mobles i acabar pel camper.
 El blasonament a la francesa –propi dels francesos, anglesos, italians i catalans–, que comença pel camper i continua per les peces i els mobles, el seu nombre i situació i els seus esmalts. Aquest sistema és el més estès actualment, fins i tot als països que tradicionalment ho feien de manera diferent.

Exemple de blasonament 

Per posar-ne un exemple especialment complex, vet aquí el blasonament del municipi d'Alt Àneu, al Pallars Sobirà:
 Escut caironat quarterat: 1r de gules, un castell obert d'or acompanyat de 3 palles d'or posades en banda a cada costat; 2n d'argent, un agnus Dei ajagut reguardant de porpra nimbat d'or portant una banderola de gules carregada d'una creu plena d'argent i amb l'asta creuada d'or; al 3r, d'argent, un isard arrestat contornat de sinople; i al 4t, una creu patent tripartida d'or. Per timbre una corona mural de poble.
Vegeu: Escut d'Alt Àneu.

Enllaços externs 
 Municat. Introducció a l'heràldica municipal 

Heràldica
Bandera de Grècia

La bandera de Grècia està composta de nou línies horitzontals iguals en les quals s'alterna el blau amb el blanc. Al cantó superior esquerre hi ha un fons blau amb una creu blanca; la creu simbolitza el cristianisme ortodox grec, la religió majoritària del país, i les nou línies són una per a cada síl·laba de la frase "Llibertat o mort" (Ελευθερία ή θάνατος, E-lef-the-ri-a-i-thà-na-tos). Les dimensions oficials de la bandera són 2:3.

Els colors blau i blanc es van fer servir primerament cap a la dècada del 1820, però la forma actual no va ser adoptada com a bandera estatal fins al 1978. Prèviament, en un color més fosc, la bandera actual només es feia servir al mar i a la marina mercant, ja que llavors la bandera estatal només era una creu blanca en fons blau.

Construcció i dimensions

Colors 
Com que la paraula "cian" (en grec: κυανός, kyanos), també pot significar "blau" en grec, la tonalitat exacta del blau segueix sent ambigua. Tot i que implica l'ús d'un to de blau cel. En conseqüència, el to de blau es deixa en gran manera a la decisió dels fabricants de banderes, tal com es mostra a la taula següent.

Els models RGB i HTML s'han extret a patir dels codis de Pantone.

Altres banderes

Banderes històriques

Referències 

Grècia
Grecia
Bandera de Txèquia

La bandera de la República Txeca (en txec státní vlajka České republiky) està formada per dues franges horitzontals de la mateixa amplada, de color blanc la franja superior i de color vermell la franja inferior, i un triangle isòsceles de color blau, amb la base que coincideix amb la vora de l'asta de la bandera. La bandera va ser heretada de Txecoslovàquia després de la dissolució de l'antic Estat en la República Txeca i Eslovàquia.

Història 
En un principi, la bandera només tenia les dues franges horitzontals amb els colors de l'antic escut txec (en camper de gules, un lleó d'argent), però la semblança amb la bandera de Polònia i la coincidència de colors amb la bandera d'Àustria va fer que s'hi afegís el triangle blau. Tot i així, aquesta bandera encara es fa servir com a emblema de Bohèmia (una de lesregions del país).

La paternitat de la bandera actual està en discussió, però la major part dels vexil·lòlegs consideren que l'autor n'és Jaroslav Kursa (1875-1950), arxiver del Departament d'Afers Interns. Aquesta bandera va ser aprovada oficialment per l'Assemblea Nacional de Txecoslovàquia el 30 de març de 1920.

La bandera es va canviar durant els anys de l'ocupació alemanya, durant la Segona Guerra Mundial, en què fou substituïda per la bandera tricolor horitzontal blanca, vermella i blava. Tot i que, un cop acabada la guerra, es va recuperar l'original.

Després de la dissolució de Txecoslovàquia, durant l'anomenat divorci de vellut l'any 1993, la República Txeca va mantenir la bandera txecoslovaca, mentre que Eslovàquia n'adoptà una de nova.

Dimensions 
Els colors de la bandera són: blanc, blau i vermell. La bandera està formada per un triangle isòsceles blau que s'estén fins a la meitat de la llargària del rectangle (és un error comú fer-lo més curt) i dues franges horitzontals: una de blanca i una de vermella.

Cultura de la República Txeca
República Txeca
Bandera de França

La bandera de França consta de tres pals verticals del mateix gruix: blau vora el pal, blanc el centre i roig a l'aire. És coneguda com a bandera tricolor (drapeau tricolore) per excel·lència.

El primer cop que va aparèixer va ser durant la Revolució Francesa, com a resultat de combinar la bandera de París (roig i blau) amb la bandera reial (blanc), combinació que sovint s'atribueix al Marquès de Lafayette, en forma d'escarapel·la.

Durant molt de temps s'usaren tots tres colors en multitud de disposicions diverses, així entre els civils com en els regiments de l'exèrcit. Mentrestant, el 24 d'octubre de 1790 l'Assemblea Constituent oficialitzà la tricolor com a pavelló naval (pavillon national), amb tres pals verticals, roig, blanc i blau. El 15 de febrer de 1794, ja durant la Primera República Francesa, la Convenció reformà aqueix pavelló naval en la forma definitiva, és a dir, invertint la disposició del blau i el roig. El 1812 Napoleó adoptà el pavelló naval de 1794 com a bandera militar de terra, uniforme per a tots els regiments, en substitució de les diverses combinacions tricolors que s'hi usaven fins llavors.

Arran la restauració de la dinastia dels Borbons que seguí la desfeta de Napoleó, el 1814 i --després dels Cent Dies-- novament el 1815 la bandera tricolor va ser substituïda per la reial blanca amb la flor de lis que s'havia anat fent servir abans de la revolució. A aquelles alçades, però, la tricolor ja era percebuda popularment com a bandera nacional i s'identificava amb el llegat de la Revolució i de l'apogeu napoleònic, en contrast amb el simbolisme reaccionari del blanc borbònic.

Tanmateix, la revolució de 1830 va veure com Lluís Felip I de França, el rei-ciutadà que ascendia al tron, restablia la tricolor, ja com a bandera oficial de l'Estat (drapeau national), paper que ha conservat ininterrompudament des de llavors, malgrat els diversos canvis de règim.

Al pavelló naval els tres pals no són de fet d'igual mida, ja que de ser així el pal blanc més brillant apareixeria desproporcionadament gran a l'ull humà. La proporció hi és 30:33:37.

La bandera dels acadians es va basar en la francesa.

Colors 
L'article 2 de la constitució francesa de 1958 estableix que "l'emblema nacional és la bandera tricolor, blava, blanca, vermella", però  llei ha especificat els tons d'aquests colors oficials. L'esquema de colors  és:

Banderes històriques

Referències 

Símbols de França
França
Bandera de La Rioja

Segons l'article tercer de l'Estatut d'Autonomia de la Rioja, Llei Orgànica 3/1982:
"La bandera de la Rioja és la formada per quatre franges horitzontals i d'igual mida, dels colors roig, blanc, verd i groc.".

Segons l'article setè de la llei 4/1985, del 31 de maig (BOLR nº 64, de 4 de juny):
"L'escut de la Rioja podrà figurar en el centre de la bandera."

Els colors són:
 Roig: Pantone Warm Red (rgb #ff401a)
 Blanc: - (rgb #ffffff)
 Verd: Pantone 354 (rgb #33ff1a)
 Groc: Pantone 109 (rgb #ffe600)

El significat dels seus colors sol atribuir-se al color del vi (roig), de la neu (blanc), dels prats (verd) i el blat (groc).

Referències

Enllaços externs 
 Quant a la bandera de la Rioja (en castellà)

La Rioja, Bandera de
La Rioja
Bandera dels Països Baixos

La bandera dels Països Baixos consta de tres línies horitzontals vermella, blanca i blava (de dalt a baix) i va esdevenir oficial el 19 febrer 1937. Els colors ja havien estat utilitzats abans del 1572 sota el nom de Statenvlag ('bandera dels estats'). A partir del 1572, Guillem I d'Orange-Nassau va adoptar els colors taronja, blanc i blau per la bandera, basada en l'escut d'Orange, el seu territori ancestral. Aquesta bandera és coneguda com a Prinsenvlag ('bandera dels prínceps'). Durant la República Batava, la Prinsenvlag va ser prohibida i substituïda per la Statenvlag, canviant el taronja pel vermell.

Després del Primer Imperi Francès, la bandera es va quedar amb els colors vermell, blanc i blau, però amb un gallardet taronja.

Referències 

Paisos Baixos
Símbols dels Països Baixos
Escut de Castellterçol

L'escut oficial de Castellterçol té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un castell obert d'or sobremuntat de 3 sols d'or malordenats. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 2 de maig del 1988 i es va publicar al DOGC el 15 de juny del mateix any amb el número 1005.

El conjunt del castell i els tres sols, castell-tres-sols, és un senyal parlant.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Moianès

Castellterçol
Castelltercol
Bandera de Castellterçol

La bandera oficial de Castellterçol té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava amb el castell i els tres sols grocs de l'escut al centre; d'una altura de 5/6 i una amplada de 4/9.

Història 
Va ser aprovada el 20 de novembre de 1995 i publicada en el DOGC el 5 de desembre del mateix any amb el número 2139.
El conjunt del castells i els tres sols, castell-tres-sols, és un senyal parlant.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Moianès

Referències 

Castellterçol
Castellterçol
Escut de Cànoves i Samalús

L'escut oficial de Cànoves i Samalús té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. d'or, un castell de sable obert acostat de 2 flames de gules; 2n. d'atzur, un sautor ple d'argent cantonat de 3 estrelles d'argent malordenades. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 4 d'octubre del 1996 i publicat al DOGC el 23 d'octubre del mateix any amb el número 2272.

La primera partició són les armes de Cànoves, amb el castell local i les dues fogueres que simbolitzen Sant Muç, el patró del poble. La segona partició són les armes de Samalús, amb el sautor o creu de Sant Andreu (el patró local) i tres estels, un senyal tradicional de l'escut del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Moianès

Cànoves i Samalús
Canoves i Samalus
Escut de Figaró-Montmany

L'escut oficial de Figaró-Montmany té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un peix d'or posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 13 de desembre del 1994 i publicat al DOGC el 30 del mateix mes amb el número 1991.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Figaro-Montmany
Figaró-Montmany
Bandera de Figaró-Montmany

La bandera oficial de Figaró-Montmany té la següent descripció:

Senyera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda amb el peix groc de l'escut al centre.

El peix representa de l'arcàngel Rafael.

Història 
La resolució va ser publicada en el DOGC el 19 de juny de 1996.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Figaró-Montmany
Figaró-Montmany
Escut de Fogars de Montclús

L'escut oficial de Fogars de Montclús té el següent blasonament:

Escut caironat: de sable, un mont floronat d'argent movent de la punta, acompanyat de 2 flames o focs d'or, un a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 31 de gener del 1983 i publicat al DOGC el 2 de març del mateix any amb el número 308. Correcció d'errada publicada el 18 de maig al DOGC número 329.

El mont floronat són les armes parlants dels barons de Montclús, antics senyors del poble. També les dues fogueres a banda i banda del mont són parlants i fan referència al nom del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Fogars de Montclus
Fogars de Montclús
Escut de Calldetenes

L'escut oficial de Calldetenes té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, 3 peres de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 

Va ser aprovat l'1 de juny del 1983 i publicat en el DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342. L'escut substituïa l'anterior aprovat l'any 1963 i publicat al BOE núm. 178 del 26 de juliol del 1963, que incorporava les armes dels Cabrera i dels Riudeperes.

Les peres fan referència al poble de Sant Martí de Riudeperes, antic cap del municipi, que li donava nom, i són les armories dels Riudeperes, senyors de la "domus" de Riudeperes.

Vegeu també 
 Bandera de Calldetenes
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Calldetenes
Calldetenes
Escut de la Garriga

L'escut oficial de la Garriga té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una garric arrencat de sinople; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 3 de juliol del 1986 i publicat al DOGC el 25 d'agost del mateix any amb el número 731.

El garric és un senyal parlant que fa referència al nom del poble i, alhora, a una planta molt comuna en el seu terme. Els quatre pals, o armes reials, indiquen que la Garriga va pertànyer al comte de Barcelona. El 1357 va obtenir el títol de "carrer de Barcelona", terme legal segons el qual el poble tenia els mateixos privilegis que la capital catalana.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Garriga
La Garriga
Bandera de Calldetenes

La bandera oficial de Calldetenes té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb tres peres verdes d'altura cadascuna d'elles d'1/6 de l'alt de la bandera, posades dos i una, i centrades dins d'un quadrat imaginari situat al cantó superior del pal de costat d'1/2 de l'altura.

Història 
Es va aprovar el 20 d'agost del 1993 i fou publicada al DOGC núm. 1792 el 3 de setembre del mateix any.

La bandera reprodueix l'escut heràldic de la localitat, amb les peres que fan referència a l'antic nom del municipi: Sant Martí de Riudeperes, i que són les armories dels Riudeperes, senyors de la domus de Riudeperes.

Vegeu també 
 Escut de Calldetenes
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Calldetenes
Calldetenes
Sant Martí de Riudeperes

Sant Martí de Riudeperes és un poble del municipi de Calldetenes, a la comarca d'Osona. Està situat a l'est del terme, vora el torrent de Sant Martí, al peu de la carretera local BV-5201, que el connecta amb Sant Julià de Vilatorta per l'est i amb Calldetenes i Vic per l'oest. La carretera BV-5215 el connecta amb Folgueroles.

La seva població, l'1 de gener del 2006, era de 129 habitants (72 homes i 57 dones).

Història 
Apareix documentat per primera vegada l'any 949 amb el nom de Rivo petrarum ('riu de pedres'). Les esglésies de Sant Martí i de Sant Tomàs estan documentades des del segle XI. Originàriament era el cap del municipi fins que fou desplaçat pel nucli de Calldetenes. L'antic monestir de Sant Tomàs acull actualment un centre d'àmbit comarcal per a persones amb deficiències.

Llocs d'interès 
 Església de Sant Martí de Riudeperes, barroca d'origen romànic.
 Monestir de Sant Tomàs de Riudeperes, d'origen romànic.

Calldetenes
Entitats de població d'Osona
Escut de Granera

L'escut oficial de Granera té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur un castell d'argent tancat de sable acompanyat de 2 espigues de blat d'or, una a cada costat. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 16 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 22 de juliol del mateix any amb el número 347.

L'escut representa el castell de Granera, originari del , que fou el centre d'una baronia. Les espigues a banda i banda són un senyal parlant i fan referència al "gra" del nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Moianès

Referències 

Granera
Granera
Llagosta

Toponímia: la Llagosta, municipi del Vallès Oriental 
 Zoologia: Llagosta (insecte), subordre d'insectes ortòpters caracteritzats per les antenes curtes
 Zoologia: Llagosta (crustaci), família de crustacis decàpodes
Escut de la Llagosta

L'escut oficial de la Llagosta té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una llagosta de rostoll de gules; el peu d'or, 4 pals de gules, i una filiera de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 d'abril de 1997 i publicat al DOGC el 15 de maig del mateix any amb el número 2392.

La llagosta és el senyal parlant tradicional i els Quatre Pals recorden la jurisdicció comtal reial sobre Sant Fost de Campsentelles, municipi en què va estar inclòs la Llagosta fins a 1945.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Llagosta
La Llagosta
Bandera de la Llagosta



Descripció 
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga i al centre, la llagosta vermella de l'escut mirant a l'asta, d'altura 1/3 de la del drap i amplada 7/9 de la del mateix drap.

Història 
Va ser publicat en el DOGC el 27 d'octubre de 1998.

La llagosta és el senyal parlant tradicional.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Llagosta
La Llagosta
Escut de Lliçà d'Amunt

L'escut oficial de Lliçà d'Amunt té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una torre oberta d'or acompanyada al peu d'una faixa ondada d'argent; el peu partit: al 1r, d'argent, una creu plena de gules; al 2n, d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'1 d'octubre del 2002 i publicat al DOGC el 21 d'octubre del mateix any amb el número 3744.

La torre és un element tradicional de l'escut del poble i representa la torre del Pla, un edifici característic de Lliçà; la faixa ondada simbolitza el riu Tenes. Al peu trobem les armes de la ciutat de Barcelona (la creu de Sant Jordi i els quatre pals reials), ja que el poble va pertànyer a la ciutat comtal (de 1490 a 1714) i fou considerat "carrer de Barcelona".

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Llica d'Amunt
Lliçà d'Amunt
Escut de Lliçà de Vall

L'escut oficial de Lliçà de Vall té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, 2 llísseres d'atzur nadant contornades i posades en pal. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 17 de desembre del 1984 i publicat al DOGC el 8 de febrer de l'any següent amb el número 511.

Les dues llísseres, o llisses, són un senyal parlant relatiu al nom del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Llica de Vall
Lliçà de Vall
Bandera de Lliçà de Vall

La bandera oficial de Lliçà de Vall té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb dues faixes de color blau fosc, cadascuna de gruix 1/6 de l'alçària del drap, i separades per un espai del seu mateix gruix, al centre.

Va ser aprovada el 23 de maig de 2001 i publicada en el DOGC el 8 de juny del mateix any amb el número 3405.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Llica de Vall
Lliçà de Vall
Escut de Martorelles

L'escut oficial de Martorelles té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un ram de murtra de sinople fruitat d'atzur posat en pal; el peu d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
L'escut originari va ser aprovat l'1 d'octubre del 1993 i publicat al DOGC l'11 del mateix mes al número 1807. Posteriorment, el 19 de juliol del 2021 el Ple de l'Ajuntament va iniciar l'expedient de modificació de l'escut per afegir-hi el senyal dels quatre pals, ja que segons consta en la documentació conservada a l'Arxiu Municipal, Martorelles va ser una vila de jurisdicció reial. Un cop aprovada la modificació de l'escut i sotmesa a informació pública, l'Ajuntament va remetre l'expedient a la Generalitat per tal que fos modificat oficialment. El nou escut va ser aprovat el 15 de març del 2022 i publicat al DOGC el 21 del mateix mes al número 8630.

La branca de murta de l'escut és un senyal tradicional i parlant que fa referència al nom de la vila. Quan va ser aprovat originàriament, l'escut, d'argent, constava tan sols del senyal de la branca de murtra. Amb la modificació posterior, la branca es va simplificar i al peu s'hi va afegir el senyal reial dels Quatre Pals, en record del passat de la localitat com a vila reial.

Referències

Vegeu també 
 Bandera de Martorelles
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Martorelles
Martorelles
Escut de Mollet del Vallès

L'escut oficial de Mollet del Vallès té el següent blasonament:

Història 
Va ser aprovat el 7 d'abril del 1989 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 1137.

El moll és un senyal parlant tradicional. Els Quatre Pals recorden la jurisdicció comtal-reial.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Mollet del Valles
Mollet del Vallès
Bandera de Mollet del Vallès

La bandera oficial de Mollet del Vallès té la següent descripció:

Va ser aprovada el 8 d'agost de 1990 i publicada al DOGC el 3 de setembre del mateix any amb el número 1338.

Simbologia 
El moll és un senyal parlant tradicional.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Mollet del Vallès
Mollet del Vallès
Valldemossa

Valldemossa és una vila i municipi de la Serra de Tramuntana de Mallorca, a 17 km de la capital, Palma. Limita amb els termes d'Esporles, Banyalbufar, Deià, Bunyola i Palma.

Situat a la Serra de Tramuntana, a 436 m d'altitud, forma part d'una vall de la Serra de Tramuntana. És ric en fonts i està envoltat d'una abundant i frondosa vegetació.

Els carrers escarpats i estrets ofereixen un encant especial al poble. A Valldemossa es conserva la casa natal de Santa Catalina Thomàs. En destaca també l'església del , molt reformada al .

La seva principal atracció turística és la Cartoixa i el record que hi deixà l'estada de la parella romàntica formada per Chopin i George Sand l'hivern de l'any 1838-39. A més de Chopin, a la Cartoixa han passat personatges importants com Ruben Darío, Jovellanos, L'Arxiduc Lluís Salvador o Manuel de Falla, entre altres. Miramar també és un lloc d'especial interès, on Ramon Llull hi fundà l'escola de llengües per a convertir infidels. Posteriorment, a Miramar, hi hagué la primera impremta de Mallorca on s'imprimí el primer incunable en català de la mà del valldemossí Nicolau Calafat (que dona nom al CEIP municipal) i de Bartomeu Caldentei.

De 2014 ençà se celebra una festa de Moros i Cristians, que commemora la resistència valldemossina contra una incursió de corsaris otomans.

Agermanaments 
Des del 29 de juliol de 1989 Valldemossa està agermanada amb Campdevànol, al Ripollès. i des del 19 d'agost de 2013, amb Formiguera (Capcir).

Població

Llocs d'interès

Referències

Enllaços externs 

 Web de l'ajuntament
 Fitxa estadística de l'IBESTAT
 Guia de Mallorca: Valldemossa
Parc Natural de l'Albufera

Geografia:
 Albufera natural situada a l'Horta de València. Vegeu: Parc Natural de l'Albufera de València.
 Albufera natural situada a Alcúdia, al nord de Mallorca. Vegeu: Parc Natural de l'Albufera de Mallorca.
Zona d'especial protecció per a les aus

Una zona d'especial protecció per a les aus (ZEPA) és un territori declarat així segons la directiva 79/409/CE del Consell de les Comunitats Europees, adoptada el 1979, relativa a la conservació dels ocells silvestres. Partint del principi que les aus constitueixen un patrimoni comú per a tot Europa, aquesta directiva pretén la conservació i l'adient gestió de totes les aus silvestres que viuen en el territori de la Comunitat Europea. Per a tal finalitat, defineix unes normes generals de protecció, en limita la relació d'espècies que poden ser objecte d'explotació cinegètica i els mètodes de captura, i regula també llur comercialització. A més, la directiva dona suport legal a un dels principis més elementals de la conservació de la vida silvestre: la protecció dels hàbitats per a garantir la protecció de les espècies.

Així, els estats membres tenen l'obligació de conservar els territoris més adients, en nombre i superfície suficient per a garantir la supervivència de les aus. A aquests territoris ZEPA, doncs, s'hi han d'adoptar les mesures més adients per evitar la contaminació o el deteriorament dels hàbitats, i les pertorbacions que afectin les aus.

Referències 

Ecologisme
Unió Europea
Ornitologia
Conservacionisme
Escut de Montornès del Vallès

L'escut oficial de Montornès del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un castell d'or tancat de gules somat a un mont movent de la punta truncat: 1 d'argent una creu plena de gules, 2 d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de juny del 1992 i publicat al DOGC el 15 de juliol del mateix any amb el número 1619.

Armes parlants: mostren un mont carregat amb les armes de Barcelona (la creu de Sant Jordi i els quatre pals reials), perquè el Castell de Montornès (Vallromanes) (a l'escut, damunt del mont) fou venut l'any 1390 a la ciutat de Barcelona, i el poble va esdevenir "carrer de Barcelona".

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Montornes del Valles
Montornès del Vallès
Bandera de Montornès del Vallès

La bandera oficial de Montornès del Vallès té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb una creu escandinava que es creu en el primer terç, d'amplada 1/9 de l'alt de la bandera i de color vermell, i per damunt una altra creu d'amplada d'1/6 i de color blanc. Al cantó, el castell de l'escut d'altura 1/4 del total, de color groc tancat de vermell.

Va ser aprovada el 26 de gener de 1994 i publicada en el DOGC el 14 de febrer del mateix any amb el número 1860.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Montornès del Vallès
Montornès del Vallès
Escut de la Roca del Vallès

L'escut oficial de la Roca del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un roc d'or acompanyat de tres creus gregues patents d'or malordenades, el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 3 de maig del 2001 i publicat al DOGC el 17 del mateix mes amb el número 3390.

El roc és un senyal parlant i les tres creus són un element tradicional de l'escut de la població. El castell de la Roca fou el centre d'una baronia des de 1468, i això és simbolitzat per la corona de baró. Al poble li va ser atorgat el títol de "carrer de Barcelona", i per això l'escut ostenta els quatre pals reials, emblema del Casal de Barcelona.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Roca del Valles
La Roca del Vallès
Plans de Sió

Plans de Sió és un espai natural protegit situat a cavall entre les comarques de l'Urgell i la Segarra, tot i que una petita part pertany a la Noguera. S'emplaça dins els municipis d'Agramunt, Puigverd d'Agramunt, Oliola, Torrefeta i Florejacs, els Plans de Sió, Tàrrega, Tornabous, Tarroja de Segarra, Barbens i Ossó de Sió.

La majoria de l'espai natural, declarat zona d'especial protecció per a les aus (ZEPA), està ocupat per zones agrícoles, de cereal de secà en major part, i per petites extensions d'arbredes naturals d'esclerofil·les amb sotabosc arbustiu. Presenta una orografia ondulada, amb predomini del paisatge agrari i vessants de suaus turons.

Vegetació 
El 97% de la superfície de Plans de Sió està ocupada per l'activitat agrícola de secà, concretament per conreus herbacis extensius, facilitat per la topografia pràcticament plana de l'espai. La superfície que ha conservat la vegetació natural es distribueix pels extrems de l'espai, coincidint amb les zones més humides properes als cursos d'aigua naturals. La major varietat vegetal es concentra a l'extrem nord oest de l'espai protegit. Hi coexisteixen àrees ocupades per brolles de romaní amb foixarda, llistonars de terra baixa i espartars d'albardí. A la punta nord, a l'est del poble de Renant i coincidint amb el curs del barranc de la Pisquera, hi apareixen carrascars, màquies i garrigues amb càdec. S'hi emplaça també una petita extensió de jonqueres de jonc boval. Sota el nucli urbà de Claravall hi apareixen petites àrees ocupades pels matollars halòfils mediterranis i matollars halonitròfils.

Fauna 

Aquest ambient agrícola de secà i de caràcter estèpic ha permès que en aquestes planes s'hi mantinguin algunes de les espècies d'ocells més interessants i amenaçades de Catalunya com el sisó, el gaig blau, la calàndria, el xoriguer petit i l'esparver cendrós. També és una zona important per a la terrerola vulgar, l'arpella pàl·lida i la calàndria que utilitzen els erms i guarets per a la nidificació, 

La presència de zones de carrascar permeten una gran diversificació en l'àmbit de les aus amb poblacions interessants de característiques molt més forestals, entre els quals es pot destacar el colltort (Jynx torquilla), l'astor (Accipiter gentilis) i el tallarol de garriga (Sylvia cantillans).

Les poblacions de rapinyaires estan ben representades, tant en espècies diürnes com l'àguila cuabarrada (Hiereatus fasciatus), daurada (Aquila chrysaetos) i calçada (Hieraetus pennatus) que possiblement nidifica amb 1-5 parelles, igual que l'àguila marcenca (Circaetus gallicus). De les espècies nocturnes destaquen el mussol comú (Athene noctua), xot (Otus scops) i gamarús (Strix aluco).

Referències 

Espais d'interès natural de Catalunya
Escut de Sant Antoni de Vilamajor

L'escut oficial de Sant Antoni de Vilamajor té el següent blasonament:

Escut caironat: 1r. d'argent, una creu de sant Antoni patent i concavada de gules carregada d'una campaneta d'or sobre el peu; 2n. d'argent, una creu plena de gules; 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 31 de gener del 1983 i publicat al DOGC el 2 de març del mateix any amb el número 308. Es va publicar una correcció d'errada al 
DOGC el 20 de maig del mateix any amb el número 330.

La creu de tau i la campana són els atributs de sant Antoni, patró de la localitat. Sant Antoni de Vilamajor fins a mitjan  va pertànyer a Sant Pere de Vilamajor; com a integrant del gran municipi medieval de Vilamajor, ostentà el títol de "carrer de Barcelona", i per això l'escut reflecteix les armes de la capital catalana (la creu de Sant Jordi i els quatre pals reials).

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Sant Antoni de Vilamajor
Sant Antoni de Vilamajor
Escut de Sant Celoni

L'escut oficial de Sant Celoni té el següent blasonament:

Escut caironat truncat i semipartit: 1r d'atzur, una campana d'or batallada de sable; 2n d'or, una cabra arrestada de sable i bordura de 8 peces també de sable; i al 3r de gules, una creu plena d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 18 d'octubre del 1983 i publicat al DOGC el 23 de novembre del mateix any amb el número 383.

La campana és el senyal tradicional de les armes de la vila. Sant Celoni va ser centre d'una comanda hospitalera de 1151 a 1405, en què fou comprada per Bernat IV de Cabrera. L'escut conté les armes parlants del vescomtat de Cabrera i la creu dels cavallers de Sant Joan de l'Hospital.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Sant Celoni
Sant Celoni
Bandera de Sant Celoni

La bandera oficial de Sant Celoni és apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava, carregada al centre d'una creu, el pal vertical de color vermell, i l'horitzontal groc, tots dos d'una amplada d'un terç de l'alt del drap, al seu torn carregada d'una altra creu, el pal vertical blanc i horitzonatal negre, tots dos d'una amplada d'1/9 de l'alt del drap.

Història 
Es va publicar en el DOGC el 5 de juny del 1991.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Sant Celoni
Sant Celoni