alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Escut de Bellpuig

L'escut oficial de Bellpuig té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. d'or, 3 faixes vibrades de sable; 2n. de gules, 3 cards de 3 flors arrencats d'or; escussó sobre el tot d'or, un mont de 3 cims de sinople movent de la punta, el cim central floronat i més alt que els laterals. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 30 de desembre del 1981 i publicat al DOGC el 5 de febrer del 1982 amb el número 197.

Bellpuig fou el centre d'una baronia concedida l'any 1139 a Berenguer-Arnau d'Anglesola (la primera partició mostra les armes dels Anglesola). Més tard, el 1400, la baronia va passar al vescomte Hug Folc de Cardona (a la segona partició veiem les armes parlants d'aquesta família). L'escussó conté pròpiament el senyal municipal, i també és parlant: conté un puig embellit amb la flor de lis.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Bellpuig
Bellpuig
Bandera de Bellpuig

La bandera oficial de Bellpuig té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el mont verd de tres cims de l'escussó situat a la vora inferior; el cim central d'una altura del 37 per cent de la del drap i una amplada del 39 per cent de la llargària del mateix drap; els laterals d'una altura del 25 per cent de la del drap i una amplada del 30 per cent del mateix drap, i la flor del cim central d'una alçada del 56 per cent de la del drap i una amplada del 35 per cent de la llargada del mateix drap.

Va ser aprovada el 5 de juliol de 1994 i publicada en el DOGC el 20 de juliol del mateix any dins el número 1923.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Bellpuig
Bellpuig
Escut de Castellserà

Lescut oficial de Castellserà té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un castell obert d'argent sobremuntat d'una serra d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 2 de març de 1995 i publicat al DOGC el 13 del mateix més amb el número 2023.

El castell de Castellserà (del segle XII) i la serra són senyals parlants al·lusius al nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Castellsera
Castellserà
Escut de Ciutadilla

L'escut oficial de Ciutadilla té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una espasa flamejada d'argent acostada de 2 escudets d'argent amb 2 faixes d'atzur. Per timbre una corona de marquès

Història 
Va ser aprovat el 6 de setembre de 1994 i publicat en el DOGC el 19 del mateix mes.

L'espasa flamejant és l'atribut de sant Miquel, patró de la localitat. Els dos escudets a banda i banda són les armes dels Guimerà, senyors de la vila des del . La corona recorda que Ciutadilla va esdevenir un marquesat el 1702.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Ciutadilla
Ciutadilla
Bandera de Ciutadilla



Descripció 
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava, amb una franja flamejada diagonal ascendent, ondada amb tres crestes, de gruix a l'inici d'1/3 de l'ample del drap, blanca; el cantó del pal, l'escut dels marquesos de Ciutadilla, tal com figura a l'escut, d'altura 1/3 del de la bandera, separat dels cantons per 1/9.

Història 
Va ser publicat en el DOGC el 30 d'octubre de 1997.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Ciutadilla
Ciutadilla
Escut de Guimerà

L'escut oficial de Guimerà té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un mig vol abaixat de gules acostat de 2 pinyes de sinople. Per timbre una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 18 de juliol de 1991 i publicat al DOGC el 2 d'agost del mateix any amb el número 1475.

La vila fou el centre d'una baronia, concedida el 1359 a Francesc Alemany, que més tard va passar als Castre-Pinós, els quals foren elevats a comtes el 1599. L'escut, doncs, mostra la corona de comte i dos senyals parlants agafats de les armes dels senyors de Guimerà: l'ala de gules sobre camper d'argent dels Alemany i les pinyes de sinople dels Pinós.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Guimera
Guimerà
Escut de Maldà

L'escut oficial de Maldà té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un mont d'or movent de la punta somat d'una mà d'argent. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 27 de maig de 1992 i publicat al DOGC el 10 de juny del mateix any amb el número 1604.

La mà sobre el turó és un senyal parlant referent al nom de la localitat. De fet, el poble està situat dalt d'un turó, on s'aixeca l'antic castell, centre de la baronia de Maldà i Maldanell (), representada per la corona sobre l'escut.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Malda
Maldà
Escut dels Omells de na Gaia

L'escut oficial dels Omells de na Gaia té el següent blasonament: Escut caironat: d'argent, un cérvol de gules sobremuntat d'un om de sinople. Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat el 29 de març de 1995. El cérvol de gules sobre camper d'argent són les armes parlants dels Cervera, i en aquest cas particular és una al·lusió a Na Gaia de Cervera, senyora de la vila. El petit om del damunt és també un senyal parlant relatiu al nom de la localitat.

Bandera 
La bandera oficial dels Omells de na Gaia té la següent descripció: Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, tercejada vertical, blanca, vermella, blanca, amb un pal verd de gruix 1/18 de la llargària del drap al centre. Fou publicat en el DOGC el 26 d'abril de 1996.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Omells de na Gaia
Omells de na Gaia
Els Omells de na Gaia
Escut de Preixana

L'escut oficial de Preixana té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un peix de sable nedant sobre un riu en forma de faixa ondada d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de setembre de 1984 i publicat al DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 485.

El peix és el senyal parlant tradicional al·lusiu al nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Preixana
Preixana
Bandera de Preixana

La bandera oficial de Preixana té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, travessada longitudinalment per dues ones adossades, negra la superior i de color blau clar la inferior, d'una amplada d'una sisena part de la bandera cada una d'elles.

Va ser aprovada el 3 d'octubre de 1989 i publicada en el DOGC el 18 d'octubre del mateix any amb el número 1208.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Preixana
Preixana
Escut de Puigverd d'Agramunt

L'escut oficial de Puigverd d'Agramunt té el següent blasonament:

Escut caironat: de sable, 2 claus en pal adossades amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la de la destra d'or i la de la sinistra d'argent. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 7 d'octubre de 1993 i publicat al DOGC el 25 d'octubre del mateix any amb el número 1813.

Les dues claus adossades són les armes tradicionals del poble, i són l'atribut de sant Pere, patró de la localitat. La corona recorda el fet que el castell de Puigverd fou el centre d'una baronia medieval.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Puigverd d'Agramunt
Puigverd d'Agramunt
Escut de Tàrrega

L'escut oficial de Tàrrega té el següent blasonament:

Escut caironat quarterat: 1r i 4t escacat d'or i de gules; 2n i 3r d'or, 4 pals de gules. Per timbre, una corona mural de ciutat i per suport una àguila bicèfala de sable becada, membrada i armada d'or i linguada de gules acoblada darrere l'escut.

Història 
Va ser aprovat el 29 de juliol de 1996 i publicat en el DOGC número 2250 el 30 d'agost del mateix any.

L'escut presenta, duplicades, les armes dels Tàrrega (escacat d'or i de gules), senyors del castell de la ciutat, originari del ; i els quatre pals de l'escut de Catalunya: Tàrrega va estar lligada al Casal de Barcelona des dels seus orígens, i el 1522 va passar definitivament a la Corona. L'àguila bicèfala, probablement, és un privilegi concedit al municipi pel comte rei i emperador Carles I.

Nou escut proposat 

El Ple de la Corporació de data 21 de juliol de 2008 va acordar iniciar l'expedient de modificació de l'escut heràldic de la ciutat de Tàrrega, concretament per canviar l'ordre de la composició dels esmalts dels quarters, i la següent proposta de blasonament va ser publicada en el DOGC numéro 5191 el 8 d'agost del mateix any:

Escut caironat quarterat: al 1r i al 4t, d'or, quatre pals de gules; al 2n i al 3r, escacat d'or i de sable. Per timbre, una corona mural de ciutat i per suport una àguila bicèfala de sable becada, membrada i armada d'or i linguada de gules acoblada darrere l'escut.

En la nova proposta, apareixen les armes del Casal de Barcelona en primer lloc i també l'escacat d'Urgell.

El 7 de febrer de 2011 el ple de l'Ajuntament de Tàrrega aprovà per unanimitat la modificació definitiva de l'escut oficial del municipi.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Tarrega
Tàrrega
Bandera de Tàrrega

La bandera oficial de Tàrrega té la següent descripció:

Bandera apaïsada de propocions dos d'alt per tres de llarg, quarterada amb el primer i quart quarters escacats de 24 peces, sis horitzontals i quatre verticals, grogues i vermelles, i el segon i el tercer quarters grocs amb quatre pals vermells.

Història 
Fou aprovada el 30 de juliol de 1998 i es publicà en el DOGC el 31 d'agost del mateix any amb el número 2714.

El Ple de la Corporació de data 21 de juliol de 2008 va acordar iniciar l'expedient de modificació de la bandera de la ciutat de Tàrrega, concretament per canviar l'ordre de la composició dels esmalts dels quarters, i la següent proposta de blasonament va ser publicada en el DOGC número 5191 el 8 d'agost del mateix any.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Història 
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, quarterada amb el primer i el quart quarters groc amb quatre pals vermells, i el segon i el tercer quarters escacats de 24 peces, sis horitzontals i quatre verticals, grogues i negres.

Referències 

Tarrega
Tàrrega
Escut de Vilagrassa

L'escut oficial de Vilagrassa té el següent blasonament:

Escut caironat quarterat en sautor: 1r i 4t d'atzur, 5 besants d'argent en creu; 2n i 3r d'or, 4 pals de gules. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 16 de gener de 1998 i publicat en el DOGC l'11 de febrer del mateix any amb el número 2576.

L'escut presenta, duplicades, les armes pròpies i tradicionals de la vila (els besants d'argent sobre camper d'atzur) i els quatre pals de l'escut de Catalunya, que recorden la jurisdicció reial sobre la població: Alfons I va concedir-li la carta municipal el 1185, i Pere III li va atorgar els privilegis de celebrar-hi una fira anual (el 1301) i un mercat setmanal (el 1328).

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Vilagrassa
Vilagrassa
Bandera de Vilagrassa

La bandera oficial de Vilagrassa té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, quarterada en aspa, amb els triangles superior i inferior blaus amb cinc disc blancs posats en creu, cadascun de diàmetre 1/12 de l'alçària del drap i separats per 1/36 de la mateixa alçada, centrats a cada un dels dos triangles; i els triangles dels costats, grocs, cadascun amb quatre pals vermells.

Història 
Va ser aprovada l'1 de setembre de 1999 i publicada al DOGC el 23 de setembre del mateix any amb el número 2981.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Vilagrassa
Vilagrassa
Metre cúbic

El metre cúbic (símbol m³) és la unitat derivada del Sistema Internacional per al volum. És el volum d'un cub amb els costats d'un metre de longitud.

Un metre cúbic equival a 1.000 litres, 1.000 decímetres cúbics, 1.000.000 centímetres cúbics o 35,3 peus cúbics (aproximadament). Un metre cúbic d'aigua pura a una temperatura de 3,98 °C i a una pressió d'una atmosfera, té una massa de 999,972 kg (gairebé una tona). Un quilòmetre cúbic (km³) és el volum d'un cub d'un quilòmetre de costat.

Referències 

Unitats derivades del SI
Unitats de volum
Arts aplicades

Lart aplicada és l'aplicació de l'estètica als objectes de la vida quotidiana, és a dir, l'art que té com a objectiu principal la utilitat i la decoració, i no l'espiritual o intel·lectual. Alguns exemples d'arts decoratives són la ceràmica, el paper de paret, tapissos, mobles i metalisteria.

Segons aquest concepte les coses útils són millors si a més són belles. En aquestes arts és important que la bellesa no disminueixi la qualitat ni la utilitat del producte, al contrari del que ocorre a les belles arts, on l'estètica està per sobre de tot, i especialment de moviments com el surrealisme, que reivindiquen els objectes artístics inútils, com la llagosta - telèfon de Dalí, per exemple. Als Països Catalans les arts aplicades es van desenvolupar especialment durant el modernisme, i han estat base per al disseny industrial. Pertanyen a les arts aplicades les arts decoratives, la tapisseria, l'interiorisme, l'escenografia, l'aparadorisme, el disseny de moda (indumentària, joieria, calçat, etc.), el disseny gràfic, la publicitat, etc. Estrictament també ho és l'arquitectura, tot i que per tradició s'engloba més sovint amb les belles arts, junt amb la pintura i l'escultura.

Referències

Bibliografia 

 Arts aplicades, editat per l'escola Elisava de Barcelona, 1998

Vegeu també 
 Arts decoratives
 Disseny
 Museu del Disseny de Barcelona
Escut d'Hostalric

L'escut oficial d'Hostalric té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un castell d'or obert sobremuntat d'una estrella d'or. Per timbre una corona de vescomte.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juny del 1989 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 1161.

L'escut de la vila tradicional (almenys des de 1590 fins al 1800) presenta una estrella i el castell de la localitat, situat dalt d'un turó i construït al  per Bernat II de Cabrera, que va esdevenir el centre del vescomtat de Cabrera.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Hostalric
Hostalric
Bandera d'Hostalric

La bandera oficial d'Hostalric té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella amb un castell sobremuntat d'un estel de vuit puntes, tots dos grocs, situats en el centre òptic del drap, és a dir a 4/9 parts a partir del pal.

Va ser aprovada el 24 de gener de 1995 i publicada en el DOGC el 3 de febrer del mateix any amb el número 2007.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Hostalric
Hostalric
Electre

Lelectre és un mineral de la classe dels elements natius. Rep el seu nom del grec ήλεκτρου, 'ambre', en al·lusió al seu color, i és mencionat en l'obra L'Odissea. El mateix nom va ser usat per a denominar l'ambre, probablement pel color groc pàl·lid d'algunes varietats d'ambre.

Característiques 
L'electre és una varietat de l'or. Químicament és un aliatge d'or i plata, en el qual la plata pot arribar a proporcions màximes del 40% i mínimes del 20%. L'electre de les muntanyes dels Urals, a més, porta un 20% de coure. El color de l'electre és groc pàl·lid o blanc-grogós, i com més plata conté, més pàl·lid n'és el color.

Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'electre pertany a «01.AA - metalls i aliatges de metalls, família coure-cupalita», juntament amb els minerals següents: alumini, coure, or, plom, níquel, plata, auricuprur, cuproaurur, tetraauricuprur, anyuiïta, khatyrkita, iodina, novodneprita, cupalita i hunchunita.

Referències 

Aliatges
Aliatges de metalls
Lídia

Toponímia: 
 Regne de Lídia, regió de l'Àsia menor.
 Satrapia de Lídia, satrapia de l'Imperi Persa (546-333 aC)
 Lídia (província romana), creada el 296 en temps de Dioclecià, segregada de la província d'Àsia
 Biografies: 
 Lídia Pujol nom artístic de Lídia López Pujol (octubre de 1968, Barcelona), cantautora en llengua catalana i castellana.
 Lídia Heredia, periodista catalana.
 Lídia Santos i Arnau (Barcelona, 1950), advocada i política catalana.
 Celeste Lidia Juan Millet, economista i política valenciana.
Escut del Catllar

L'escut oficial del municipi de El Catllar té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un agnus Dei reguardant d'argent nimbat d'or portant la banderola de gules amb una creu plena d'argent i l'asta creuada d'or. Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat el 3 de desembre del 1987 i publicat en el DOGC el 30 de desembre del mateix any amb el número 933.

L'Agnus Dei, o anyell pasqual, és el símbol de sant Joan Baptista, el patró de la vila.

Bandera 

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb tres creus plenes, sobreposades, blanca, vermella i blanca, de braços de gruix, respectivament 3/9, 2/9 i 1/9 de l'alçària del drap.

Va ser publicada al DOGC el 30 d'abril de 1999 i rectificada el 6 de febrer de 2015.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

El Catllar
Catllar
Escut de Constantí

L'escut oficial de Constantí té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un emperador romà muntat a un cavall passant, coronat de llorer, portant un mantell i agafant un ceptre amb la mà dreta tot d'or. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 21 de març de 1985 i publicat en el DOGC el 19 de juny del mateix any.

Armes parlants referents al nom de la vila, ja que s'hi representa l'emperador romà Constantí. Segons la tradició, la vila fou fundada sota el mandat d'aquest emperador, i al municipi encara s'hi troba la vila romana de Centcelles ().

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Constanti
Constantí
Escut de Creixell

L'escut oficial de Creixell té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, una creu de Borgonya de gules sobremuntada d'una corona reial d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987 i publicat en el DOGC el 24 de juliol del mateix any amb el número 868.

L'escut oficial aprovat pel Govern català presenta una creu de Borgonya i una corona reial; els antics segells municipals solien tenir dues fletxes creuades en comptes de la creu, però de tota manera la corona ja hi era. El castell de Creixell () va pertànyer als bisbes de Barcelona, i més tard al monestir de Sant Pere de Casserres; el 1767 va passar a la Corona, que el va vendre a Salvador de Marc, senyor de Reus.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Creixell
Creixell
Escut dels Pallaresos

L'escut oficial dels Pallaresos té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 3 palles d'or posades en faixa acompanyades a la punta d'una creu de Santa Tecla de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Disseny 
La composició està formada per un escut caironat (escut quadrat recolzat sobre una de les arestes), que és la forma adoptada a Catalunya per al disseny oficial dels escuts cívics. El camper és de color verd (sinople), sobre el qual hi ha tres palles disposades horitzontalment (en faixa) de color groc (or), acompanyades a la part inferior (peu) d'una tau o creu de Santa Tecla negra (sable). S'acompanya, a la part superior, d'un timbre amb forma de corona mural. Les corones murals són el timbre genèric escollit per la Generalitat per timbrar els escuts cívics. En aquest cas és una corona de poble, formada per quatre torres i quatre portes, de les quals se'n veuen tres.

Història 

Va ser aprovat el 13 d'octubre de 1988 i publicat en el DOGC el 9 de novembre del mateix any. El nom del poble al·ludeix al comtat de Pallars, ja que tradicionalment es pensa que els seus habitants originaris procedien d'aquesta zona pirinenca. L'escut dels Pallaresos presenta un element agafat de les armes parlants del comtat, tres palles d'or. La creu de tau, o creu de santa Tecla, és l'atribut de la patrona de Tarragona, ja que el poble va pertànyer al territori forà de la ciutat, ja que era considerat un raval de Tarragona i l'església parroquial de Sant Salvador pertanyia a la Catedral de Tarragona. El símbol de la tau apareix en el segells del municipi d'entre 1805 i 1825. Altres municipis del Camp de Tarragona, com l'Albiol, Alió, la Selva del Camp o les Borges del Camp, també usen la tau en els seus escuts.

Bandera 

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb tres palles grogues disposades en banda amb la creu de santa Tecla negra a l'angle inferior del vol. Va ser publicat en el DOGC el 10 de juliol de 1991.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències

Enllaços externs 
 Els símbols dels ens locals de Catalunya. Recopilació dels primers 200 municipis catalans que tenen l'escut i la bandera oficialitzats. Presentació en powerpoint.

Pallaresos
Els Pallaresos
Escut de la Pobla de Mafumet

L'Escut de la Pobla de Mafumet té el blasonament d'escut caironat: d'atzur, un agnus Dei d'argent reguardant i nimbat d'or portant la banderola de gules amb una creu plena d'argent i l'asta creuada d'or, acompanyat a la punta d'un lledoner d'or fruitat de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 29 de gener del 2001. La Pobla de Mafumet s'ha representat tradicionalment per un Agnus Dei, o anyell pasqual, símbol de sant Joan Baptista, patró de la localitat. El lledoner fa referència a la Mare de Déu del Lledó, advocació mariana en el dia de la qual el poble celebra la festa major el 2 de febrer.

Bandera 

La bandera oficial de la Pobla de Mafumet és una bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau clar, amb l'agnus Dei blanc reguardant, nimbat de groc, portant una banderola engolant vermella carregada d'una creu plena blanca i fixada en una asta groga rematada d'una creu també groga, tot el conjunt d'alçària 4/11 de la del drap i amplària 3/11 de la llargària del mateix drap i posat a 2/33 de l'asta i a 1/11 de la vora superior; i amb el lledoner arrencat groc de l'escut d'alçària 4/11 de la del drap i amplària 2/11 de la llargària del mateix drap posat a 2/33 de la vora del vol i a 1/11 de la vora inferior. Va ser aprovada el 16 de gener de 2008 i publicada en el DOGC el 28 de gener del mateix any amb el número 5057.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Pobla de Mafumet
Pobla de Mafumet
La Pobla de Mafumet
Escut de la Riera de Gaià

L'escut oficial de la Riera de Gaià té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un drac de sinople lampassat de gules acompanyat a la punta d'una faixa ondada d'argent rivetada d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 23 de novembre de 1995.
El drac és l'atribut de santa Margarida, patrona del poble. A sota hi ha una representació del riu Gaià, senyal parlant referent al nom de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Riera de Gaia
La Riera de Gaià
Bandera de la Riera de Gaià

La bandera oficial de la Riera de Gaià (Tarragonès) té el següent blasonament:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el drac verd lampassat de vermell de l'escut, d'alçària 4/9 de la del drap i d'amplària 8/27 de la llargària del mateix drap, posat a 1/18 de la vora superior i a 1/27 de la de l'asta; i amb una faixa ondada blanca de gruix 1/19 de l'alçària del drap, rivetada de blau fosc i amb el rivet superior i l'inferior de gruix 1/18 de l'alçària del drap; tot el conjunt a 1/9 de la vora inferior.

Va ser aprovada en el ple de l'ajuntament del 29 de gener de 2002, i publicat en el DOGC el 17 de març de 2003.

Curiositat 
Altres banderes que també carreguen un drac.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Riera de Gaià
La Riera de Gaià
Escut de Roda de Berà

L'escut oficial de Roda de Berà té el següent blasonament:
És un escut caironat: d'atzur, l'arc de Berà d'or sobremuntat d'una roda d'argent ressaltant sobre dues claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda i per damunt de la d'argent en barra. Per timbre, una corona mural de poble. Va ser aprovat el 20 de desembre del 2002 i publicat el 22 de gener de 2003 en el DOGC número 3805.

L'escut presenta tradicionalment la roda, senyal parlant relatiu al nom de la localitat, i les claus de sant Pere, en referència al fet que l'antic castell de Roda pertanyia al monestir de Sant Pere de Casserres. L'element que sobresurt és la representació de l'arc romà del  que s'aixeca a la Via Augusta i que és el monument pel qual és més coneguda la població.

Bandera 

La bandera oficial de Roda de Berà és una bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau fosc, amb un disc blanc al centre, de diàmetre 2/3 de l'alçària del drap, portant a dins l'arc de Berà groc, d'alçària 1/3 de la del mateix drap. Es va aprovar el 19 de setembre de 2003 i fou publicada al DOGC núm. 4018 el 26 de novembre del mateix any.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Roda de Berà
Roda de Berà
Roda de Bera
Escut de Salomó (Tarragonès)

L'escut oficial de Salomó té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople; un salomó d'argent encès d'or; el peu d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de juny del 2002.

El canelobre penjant, conegut amb els noms de salomó o salamó, és un senyal parlant referent al nom de la localitat. Els quatre pals de les armes reials de Catalunya fan referència al fet que el poble, que pertanyia al priorat de Banyeres, estava sota la jurisdicció de la Corona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Salomo
Salomó (Tarragonès)
Escut de Salou

L'escut oficial de Salou té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un vaixell d'or envelat d'or amb 4 pals de gules, acompanyat al cap d'una torre d'argent oberta. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 18 de juny de 1991 i publicat en el DOGC el 8 de juliol del mateix any.

Salou fou un port important en època medieval; de fet, d'aquí partí l'estol de naus que portaren Jaume I a la conquesta de Mallorca el 1229. El vaixell amb els quatre pals de les armes reials de Catalunya a la vela representa aquest fet històric. A dalt hi ha una al·lusió a la Torre Vella, aixecada el 1530 com a torre de guaita per prevenir els atacs de pirates i corsaris.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Salou
Salou
Bandera de Salou



Descripció 
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava, amb una faixa groga de gruix 1/6 de l'alçària del drap, centrada en el terç inferior de l'ensenya i amb la torre blanca de l'escut d'altura 2/5 de la del drap, centrada en el primer terç.

Història 
Fou aprovada en el Ple de l'Ajuntament de Salou en data 17 de desembre de 1991 i publicada el 23 d'octubre de 1992 al DOGC.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Salou
Salou
Escut de la Secuita

L'escut del municipi de La Secuita té com a element prominent una flor de lis voltada d'estels, atribut de la patrona del poble.

Escut heràldic 
L'escut oficial de la Secuita té el següent blasonament: 

Va ser aprovat el 13 de juliol del 2001.

La flor de lis voltada d'estels és un atribut de la Mare de Déu de l'Assumpció, patrona del poble. Anteriorment, a l'escut hi apareixia una creu patriarcal, en record de la jurisdicció del monestir de Santes Creus sobre la localitat.

Bandera de la Secuita 

La bandera oficial de la Secuita està basada en l'escut i té la descripció següent:

Es va aprovar el 21 de juny de 2004 i fou publicada al DOGC núm. 4222 el 20 de setembre del mateix any.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Secuita
Secuita
Escut de Torredembarra

L'escut oficial de Torredembarra té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, 2 torres d'argent obertes cadascuna amb una tanca d'or en forma de faixa a la porta, somades cadascuna d'una creu llatina potençada de sable, acompanyades al cap d'una mà sinistra d'or i sostingudes sobre un mar en forma de peu ondat d'argent carregat 3 faixes ondades d'atzur. Per timbre, una corona de baró. Va ser aprovat el 15 de juliol de 1998 i publicat en el DOGC el 5 d'agost del mateix any.

Tradicionalment, l'escut de Torredembarra ha mostrat dues torres amb una barra a la porta (senyal parlant al·lusiu al nom de la població), amb una creu dalt de cadascuna i una mà entremig. Les ondes representen la Mediterrània. El castell de la localitat, que a partir de 1391 va pertànyer als Icart, va esdevenir el centre de la baronia de Torredembarra, tal com recorda la corona.

Bandera 

Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, de color blau clar, amb una torre blanca oberta amb la tanca groga i una creu negra, d'altura 4/6 de la del drap, al centre del primer terç vertical i set faixes ondades de color blanc i blau clar juxtaposades, cadascuna de mitja, tres i mitja crestes, a la meitat inferior dels altres dos terços verticals. Es va publicar el 18 d'octubre de 1999.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Torredembarra
Torredembarra
Escut de Vespella de Gaià

L'escut oficial de Vespella de Gaià té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una espasa flamejada d'argent guarnida d'or acompanyada a la punta d'una faixa ondada d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 9 de març de 1994.
L'espasa flamejant és l'atribut de sant Miquel, patró de la vila. La faixa ondada és un senyal parlant que representa el riu Gaià.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Vespella de Gaia
Vespella de Gaià
Bandera de Vespella de Gaià



Descripció 
Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, blava, amb una faixa ondonada de sis crestes blanques, de gruix 1/12 de l'alçària del drap, situada a 1/6 de la vora inferior, i amb l'espasa flamejada blanca d'empunyadura groga de l'escut al centre, d'altura de la meitat del drap, amb la punta a 1/12 de la vora superior.

Història 
Es va publicar en el DOGC el 24 de gener de 1996.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Vespella de Gaia
Vespella de Gaià
Bandera de Constantí

La bandera oficial de Constantí té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, vermella, amb una corona de llorer d'estil romà de color groc, inscrita en una circumferència imaginària situada en el mig del drap, i de diàmetre de 5/9 de l'alt.

Història 
Es va publicar en el DOGC el 3 de juliol de 1995.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Tarragonès

Referències 

Constanti
Constantí
Castell (desambiguació)

Arquitectura: fortificació medieval per a ús militar. Vegeu castell
 Cultura popular: tipus de construcció humana habitual a Catalunya. Vegeu castells
 Nàutica: Vegeu castell (nàutica)
 Art: nom donat a un espectacle de focs d'artifici al País Valencià i una de les protagonistes de les Falles de València.
 Heràldica: figura molt freqüent en les armories dels Països Catalans que consisteix en la representació idealitzada d'un castell amb tres torres merletades, la del mig més alta; vegeu castell (heràldica)
 Toponímia: terme que apareix freqüentment en la toponímia dels Països Catalans, en poblacions caracteritzades tradicionalment per un castell; vegeu:
 es Castell, municipi de Menorca
 Castell-Platja d'Aro, municipi del Baix Empordà i Castell d'Aro, població d'aquest municipi
 Castell de Cabres, municipi del Baix Maestrat
 Castell de Castells, municipi de la Marina Alta
 el Castell de Guadalest, o simplement Guadalest, municipi de la Marina Baixa
 Castell de l'Areny, municipi del Berguedà
 Castell de Mur, municipi del Pallars Jussà
 Castell de Vernet, o simplement Castell, municipi del Conflent
 el Castell de Vilamalefa, municipi de l'Alt Millars
 Castell de Ferro, població de la província de Granada situat entre els municipis de Gualchos i Lújar.

Vegeu també 
 El Castell (desambiguació)
 Castells (desambiguació)
 Castells
Llista de bisbes de Tortosa

Aquesta llista de bisbes de Tortosa representa una recopilació dels titulars del Bisbat de Tortosa dels quals hi ha constància, ordenats de més antic a més recent.

Referències

Enllaços externs 
 Llista dels bisbes de Tortosa segons el mateix bisbat 
 Anales ó historia de Tortosa: desde su fundación hasta nuestros dias, amb ressenyes biogràfiques fins a 1860

Tortosa
Llista de bisbes de Lleida

Aquesta és la llista dels bisbes de Lleida, que recull els bisbes tan documentats com els que inclou l'episcopologi actual del bisbat. Inclou també els bisbes de Roda i Barbastre entre els segles IX i XI, mentre el bisbat no va ser restaurat a la ciutat de Lleida.

L'episcopologi actual del bisbat de Lleida, contingut al seu lloc web, inclou tota una sèrie de bisbes des del segle III, que no inclou i que de fet descarta l'obra clàssica crítica d'història de l'Església, España Sagrada, en el volum sobre la història antiga de la diòcesi de Lleida (1836) escrita per José de la Canal, membre de la Reial Acadèmia de la Història. Afirma que no s'esmenta cap bisbe en concilis o altra documentació d'autors eclesiàstics. Així, tot i esmentar i no posar en dubte l'existència d'un bisbe Lliceri o Lleïr, no creu que fos de Lleida, i considera que el primer bisbe de Lleida ben documentat és Pere, que va ser esmentat per Isidor de Sevilla a De Viris Illustribus, és a dir al segle VI. Es van elaborar dues llistes de bisbes: una obra del canonge Daniel Finestres (1702-1744), amb acotació de documents que fixaven l'època dels prelats. Una altra, de caràcter breu, obra de Jaume Caresmar (1717-1791), amb l'objectiu que fos imprès per a un sínode. Se'n va servir Jaume Villanueva, amb la col·laboració de l'arxiver Rafael Barnola, per elaborar l'episcopologi que conté a Viage literario a las iglesias de España, que recull els bisbes des de la restauració el 1149, tal com també fa Pedro Sáinz de Baranda en la continuació de la història del bisbat de Lleida novament a España Sagrada.

Referències

Enllaços externs 
 Llista de bisbes de Lleida segons el mateix bisbat

Lleida
Campionat d'Europa de futbol 2004

El Campionat d'Europa de futbol 2004, conegut popularment com a Eurocopa 2004, va tenir lloc a Portugal entre el 12 de juny i el 4 de juliol del 2004. L'Eurocopa de Futbol és una competició que té lloc cada quatre anys entre les seleccions nacionals organitzada per la UEFA, l'entitat que regula el futbol a Europa. Va ser la primera vegada que la competició tenia lloc a Portugal.

La fase prèvia de l'Eurocopa 2004 va tenir lloc des del mes de setembre de l'any 2002 fins al mes de novembre de l'any 2003. Cinquanta equips van ser dividits en deu grups i cada equip va jugar dos partits contra els altres equips del mateix grup (anada i tornada). Els equips guanyadors automàticament es classificaven per l'Eurocopa 2004 i els segons de cada grup participaven en una eliminatòria per decidir-ne cinc més. Tots aquests junts amb l'equip amfitrió Portugal, que no necessità passar el procés de classificació (com de costum), fan els 16 equips que en prengueren part.

La final es va jugar el 4 de juliol, i va ser gairebé una repetició del partit inaugural: l'amfitriona Portugal contra Grècia. Grècia va guanyar 1-0 amb un únic gol de corner fet de cap per Ànguelos Kharisteas al minut 57. L'èxit de Grècia, que mai havia guanyat cap partit en les seves anteriors aparicions a les fases finals, va ser totalment inesperat.

Països participants 

Vegeu la fase de classificació en: Classificació per a l'Eurocopa 2004.

Seus

Primera fase 
''Tots els horaris es presenten en hora local (GMT).

Grup A

Grup B

Grup C

Grup D

Fase final

Quarts de Final

Semifinals

Final

Estadístiques finals

Golejadors

Equip ideal UEFA All-Star

Referències

Enllaços externs 

 Web oficial de la Eurocopa 2004
Struthio

Struthio és l'únic gènere viu d'ocells de la família dels estruciònids (Struthionidae), que pertany a l'ordre dels estrucioniformes (Struthioniformes). Aquestes aus reben el nom comú d'estruços i són les més grans entre les aus vivents a tot el món. Pròpies de planures obertes, són originàries d'Àfrica i també d'Àsia Occidental, on es van extingir durant el .

Llistat d'espècies 
Arran treballs de principi del present segle avui es considera que el gènere Struthio està format per dues espècies vives:
 Estruç comú (Struthio camelus)
 Estruç de Somàlia (Struthio molybdophanes).
Tradicionalment l'estruç de Somàlia s'ha considerat únicament com una subespècie, i aquest és el criteri en la classificació de Clements 6a edició (2009).

Referències 

Estrucioniformes
Escut de Tremp

El nou municipi de Tremp, al Pallars Jussà, té des del 1989 aquest escut heràldic municipal, que substitueix tant el de l'antic municipi de Tremp com els dels sis altres antics ajuntaments afegits a Tremp entre 1970 i 1973.

Blasonament 
El blasonament de l'escut oficial de Tremp és el següent: 
Escut caironat: d'atzur, la Mare de Déu de Valldeflors d'or acompanyada de dues flors de lis d'argent. Per timbre, una corona mural de ciutat.

Interpretació 
La ciutat es va desenvolupar entorn de la col·legiata de Santa Maria, que data del . A l'escut tradicionalment s'hi representa la imatge de la patrona, Santa Maria de Valldeflors, coronada i aguantant l'infant Jesús i un ram de lliris (senyal parlant que fa al·lusió al nom de Valldeflors); i dues flors de lis, un altre símbol de la Mare de Déu.

Història 

L'escut oficial actual fou aprovat el 24 d'abril del 1989 i publicat al DOGC el 8 de maig del mateix any amb el número 1140. Substituí en aquell moment l'escut antic (segons Bassa i Armengol: d'atzur, la Mare de Déu de Valldeflors amb l'Infant, coronats i nimbats, dels seus colors), que fou adoptat entre 1969 i 1989 com a escut del terme sencer de Tremp, a causa de les successives ampliacions que va anar experimentant el menut terme municipal inicial de la capital del Pallars Jussà al llarg de la segona meitat del .

Amb aquestes ampliacions del terme municipal, anaren perdent vigència els escuts antics dels municipis absorbits: Espluga de Serra, Fígols de Tremp, Gurp de la Conca, Palau de Noguera, Sapeira, Suterranya i Vilamitjana (aquests tres darrers no tenien un escut definit i usaven el senyal dels quatre pals amb el nom del municipi com a distintiu).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Tremp
Escut
Bandera de Tremp

La bandera oficial de Tremp té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava clara, amb tres flors de lis blanques cadascuna d'altura i amplada 1/3 de l'alçària del drap, juxtaposades pels extrems laterals inferiors i amb la flor de lis central apuntant a la meitat de la vora superior; tot el conjunt, a 1/9 de la vora superior.

Història 
Es va aprovar oficialment el 3 d'octubre del 1989 i fou publicada al DOGC núm. 1208 el 18 d'octubre del mateix any.

Està basada en l'escut heràldic de la localitat, amb la flor de lis com a atribut tradicional de la Mare de Déu de Valldeflors, patrona de la ciutat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà
 Escut de Tremp

Referències 

	
Tremp
Bandera
Fase lunar

La fase lunar és un terme astronòmic que designa l'aparença de la porció de la Lluna il·luminada pel Sol tal com és vista per un observador situat a la Terra. Les fases de la Lluna canvien de manera cíclica mentre la Lluna orbita al voltant de la Terra segons la posició relativa dels tres cossos (Terra, Lluna i Sol). La meitat de la superfície lunar que està encarada al Sol sempre està il·luminada, però la porció d'aquest hemisferi il·luminat que és visible per un observador terrestre pot variar des del 100% (lluna plena o pleniluni) fins al 0% (lluna nova o noviluni). Entremig d'aquestes dues fases hi ha el quart minvant, i posteriorment al noviluni la lluna es mostra en quart creixent. El temps transcorregut entre dos novilunis s'anomena mes lunar o mes sinòdic i és de 29,53 dies solars mitjans.

El terminador lunar és la frontera entre els hemisferis il·luminats i no il·luminats. A part d'alguns cràters prop dels pols lunars, totes les parts de la Lluna compten amb més o menys 14,77 dies de llum solar seguits de 14,77 dies de "nit" (no hi ha una "cara fosca" permanent de la Lluna).

Les fases de la Lluna tenen molta relació amb períodes del calendari com la setmana i el mes. Són la base del calendari musulmà. D'altra banda, els planetes també tenen les seves fases; Galileo Galilei va ser el primer a descobrir que Venus presentava fases igual que la Lluna, argument que recolzava la teoria heliocèntrica. Els planetes que tenen òrbites interiors a la terrestre (és a dir, el mateix Venus i Mercuri) són els que presenten les fases més acusades.

Noms de les fases lunars 
Els noms tradicionals en català de les quatre fases lunars són:
 Lluna nova (astronòmicament noviluni)
 Lluna creixent o quart creixent
 Lluna plena o ple de la lluna (astronòmicament pleniluni)
 Lluna decreixent, quart decreixent, lluna minvant o quart minvant

No obstant hi ha fases intermèdies que no se solen usar normalment. Es llisten a continuació juntament amb els detalls de visibilitat i temps de culminació corresponents:

Quan el Sol i la Lluna estan alineats en el mateix costat de la Terra la lluna és nova, i la cara de la Lluna visible des de la Terra no està il·luminada pel Sol. Mentre la Lluna creix (és a dir, la quantitat de superfície il·luminada vista des de la terra incrementa) les fases lunars progressen segons l'ordre de la imatge superior.

Calendari lunar 

El mes mitjà del calendari –el que equival a una dotzena part de l'any– té una durada d'uns 30,44 dies, mentre que el cicle de les fases de la lluna (sinòdic) es repeteix de mitjana cada 29,53 dies. Això fa que la coordinació de les fases de la Lluna respecte als mesos del calendari es desplaci gairebé un dia per cada mes que passa. És per això que hi ha certs dies en el calendari que se salten.

Vegeu també 
 Lluna blava
 Efecte lunar
 Observació de la Lluna
 Setmana
 Setmana de set dies
 Marea

Referències

Enllaços externs 

Fenòmens astronòmics
Lluna
Escut de Castellar de la Ribera

L'escut oficial de Castellar de la Ribera té el següent blasonament:

Escut caironat partit: d'atzur i d'argent ressaltant sobre el tot un castell de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 13 de maig de 1996 i publicat al DOGC el 10 de juny del mateix any dins el número 2216.

El castell és un senyal parlant referent al nom del poble. Els esmalts fan referència a la Ribera Salada, el riu que passa per la localitat: l'atzur per la "ribera" i l'argent pel topònim Salada.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Castellar de la Ribera
Castellar de la Ribera
Escut de Clariana de Cardener

L'escut oficial de Clariana de Cardener té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, 10 estrelles de 5 puntes d'argent posats en 3 pals 3.4.3. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
L'escut de gules carregat d'estels d'argent és el tradicional dels segells municipals del poble. Són armes parlants, i fan referència a la "claror" d'un cel destapat i ple d'estrelles.
Va ser aprovat el 6 de febrer de 1995.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Clariana de Cardener
Clariana de Cardener
Escut de la Coma i la Pedra

L'escut oficial de la Coma i la Pedra té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una creu plena patent d'argent acompanyada de 2 cards de 3 flors d'or, un a cada cantó inferior. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 30 de maig de 1991.

La creu d'argent és un senyal tradicional dels segells del municipi. La Coma i la Pedra va pertànyer a Sant Llorenç de Morunys, del vescomtat de Cardona, i els dos cards d'or sobre camper de gules estan agafats de les armes parlants dels Cardona.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Coma i la Pedra
La Coma i la Pedra
Bandera de la Coma i la Pedra

La bandera oficial de la Coma i la Pedra té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, vermella, amb la creu plena patent blanca de l'escut, els braços de la qual de gruix 1/6 de l'alçària del drap, i amb dos cards de tres flors al centre de cada quarter inferior.

Va ser aprovada el 2 d'abril de 1993 i publicada en el DOGC el 23 d'abril del mateix any amb el número 1736.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Referències 

Coma i la Pedra
La Coma i la Pedra
Escut de Guixers

L'escut oficial de Guixers té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 6 rocs d'argent posats 1.2.3. formant una muntanya Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 2 de setembre de 1992.

Els rocs d'argent són un senyal parlant referent al nom del poble, ja que són la representació d'una muntanya de guix. De fet, al municipi hi ha pedreres de guix.

Guixers
Guixers
Bandera de Guixers



Blasonament 
Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, verda, amb sis triangles blancs posats en sentit horitzontal; tres amb la base en el pal, dos amb la base en l'eix vertical del primer terç i un amb la base en l'eix del segon terç, que es toquen els vèrtexs corresponents.

Història 
Es va publicar en el DOGC el 19 de gener del 2000.

Referències 

Guixers
Guixers
Escut de Lladurs

L'escut oficial de Lladurs té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un mont d'or movent de la punta somat d'un castell de sable obert acompanyat de 2 cards de 3 flors d'or, un a cada costat. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 9 d'abril de 1987 i publicat en el DOGC el 20 de maig del mateix any amb el número 841.

S'hi representa el castell de Lladurs dalt d'un turó; el castell, avui en ruïnes, va pertànyer als vescomtes de Cardona, i precisament els dos cards d'or sobre camper de gules són trets de les armes parlants dels Cardona.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Lladurs
Lladurs
Carolingi

Art carolingi, florida artística ocorreguda a l'art d'Europa Occidental durant el regnat de Carlemany
 Dinastia carolíngia, dinastia que controlà el Regne Franc entre els segles VIII i X 
 Escriptura carolíngia, tipus d'escriptura nascuda a Europa desenvolupada i impulsada a l'imperi de Carlemany (s. VIII - XII)
 Imperi Carolingi, període de la història europea derivat de la política dels reis francs, Pipí
 Renaixement carolingi, ressorgiment de la cultura clàssica llatina a l'Imperi carolingi a finals del  i principis del IX
Sant Joan de Labritja

Sant Joan de Labritja és un municipi de l'illa d'Eivissa. L'alçada màxima del terme és de 410 metres a es Fornàs. El municipi consta de quatre parròquies: Sant Joan de Labritja (Poble) (abans Sant Joan Baptista), Sant Miquel de Balansat, Sant Vicent de sa Cala i Sant Llorenç de Balàfia.

El gentilici joancí o joaní no es referix al municipi sinó al poble de Sant Joan. Els altres pobles tenen els seus propis gentilicis: llorencer a Sant Llorenç, miqueler a Sant Miquel, caler a Sant Vicent.

L'escut del municipi fa referència a l'antiga família noble. De fet, aquest escut es pot trobar a l'antiga residència d'aquesta família al Carrer Major, a Dalt Vila.

Economia 
De la superfície útil de cultiu l'any 1982 es cultivaven 3.239 ha i predominaven els fruiters de secà. Els centres econòmics principals són: Portinatx, es Port de Sant Miquel, na Xemena, cala Xarraca i la cala de Sant Vicent.

Entitats de població 
Conté, a banda dels nuclis llistats dessota, entre d'altres: la vénda de Benirràs, la vénda de Cas Ripolls, la de Cas Vidals, la des Cavallers, la d'es Niu des Corbs, Rubió i la de Labritja. I també una gran urbanització: Punta Grossa.

Geografia

Petits cims 
El relleu no és gaire accidentat a l'illa d'Eivissa. A Sant Joan de Labritja podem trobar les següents formacions muntanyoses:
Es Pujolots, que arriben als 195 metres d'altitud, situats a Sant Miquel de Balansat; Sa Serra, conjunt elevat que assoleix els 176 metres, situada a la vénda des Rubió, a mestral de Sant Miquel de Balansat. Però sobretot en destaca el Puig Pelat (245 m), a la vénda de Rubió.

Cales 
 Cala de Portinatx.
 Cala de Sant Vicent.
 Cala d'en Serra.
 Cala Xarraca.
 Cala Xuclà.
 Es Portitxol de Rubió.
 Port de Benirràs.
 Port de ses Caletes.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut Balear d'Estadística