alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Aheylit

Aheylit (Foord & al., 1998), chemický vzorec (Fe2+,Zn)Al6(PO)4(OH)8.4H2O, je trojklonný minerál. Tvoří krystaly nahloučené do plstnatých a celistvých agregátů v ledvinitých a hroznovitých masách, také paprsčité agregáty. Velikost agregátů dosahuje 5 mm.
Původ názvu: Allen V. Heyl (*1918 – ), geolog, U. S. Geological Survey. Aheylit byl stanoven novým členem skupiny tyrkysu v roce 1984 Mezinárodní Mineralogickoou Asociací pro nové minerály a jejich názvy.

Vznik 
Hydrotermálního původu v cínových ložiscích, jako pozdní hydrotermální fáze.

Vlastnosti 
 Fyzikální vlastnosti: Tvrdost 5–5,5, křehký, hustota 2,86 g/cm³, štěpnost dokonalá podle {001} a dobrá podle {010}, lom – hákovitý až tříšťnatý.
 Optické vlastnosti: Barvu má velmi světle modrozelenou, světle zelenou až modrozelenou, vryp bílý, lesk skelný až matný.
 Chemické vlastnosti: Složení: Al 20,08 %, Zn 3,24 %, Fe 3,46 %, P 15,37 %, H 2,06 %, O 55,77 %, pomalu se rozpouští v HCl.

Výskyt 
 Bali Lo copper prospect, Západní Austrálie, Austrálie (11 km zjz. od Ashburtonu, pohoří Capricorn)
 Huanuni, Bolívie (důl, u Huanuni, Dalence, Oruro)
 Trearne quarr, Skotsko, Spojené království (Beith, Ayrshire)

Parageneze 
Variscit, Vivianit, Wavellit, Kasiterit, Sfalerit, Pyrit a Křemen

Literatura 
 Mineral. Mag. 62, 93-111, 1998

Související články 
 Seznam minerálů

Externí odkazy 
 
  Aheylit na webu mindat.org
  Aheylit na webu Webmineral

Minerály
Minerály 7. třídy
Fosfáty
Humus

Humus je soubor organických látek v půdě původem z odumřelých zbytků rostlin, živočichů a mikrobů smíchaných s minerálním podílem půdy. Tyto látky jsou v různém stupni přeměny. Je to nejúrodnější část půdy.

Horizonty nadložního humusu 
 L = spad - nerozložené hmoty z nebes
 F = drť (kostry listů, zbytky jehličí i větviček) částečně rozložené, poznáme z čeho to je
 H = měl - vše rozloženo, nepoznáme původ, částečná příměs minerální půdní složky z horizontu A

Nadložní humus 
Z hlediska kvality může být nadložní humus:
 Mor – nekvalitní surový humus, hromadící se ve velkých vrstvách. Vzniká v chladném humidním klimatu.
 Tangel – vypadá jako mor, ale je daleko příznivější; jedná se o vrstvy jehličí kosodřeviny na vápnitém podkladě.
 Moder – přechod mezi tangelem a mullem, jsou z něj vyluhovány velmi nepříznivé fulvokyseliny, které uvolňují z půdy hliník a železo, což vede k procesu podzolizace.
 Mull – opak moru, suché aridní (teplé) klima, velmi rychlý rozklad uvolňují se z něj velmi příznivé šedé humínové kyseliny. Je to jediný geologicky zachovatelný humus a proto se nazývá trvalý humus.

Humifikace je přeměna organických látek v humus.

Rozklad humusu 
V 1. fázi dochází díky bakteriím, houbám, plísním, vodě, teplotě, mrazu atd. k rozkladu na jednoduché anorganické látky, např. H2O, CO2, H2S, NH3 (proces se nazývá mineralizace).

Následně pak dochází díky biologické aktivitě ke vzniku velmi složitých organických sloučenin např. humusových kyselin – fáze humifikace. Tyto dvě fáze jsou spolu úzce propojeny a navzájem se prolínají.

Půdotvorné procesy 
 Akumulace – hromadění organických látek
 Erozní procesy – způsobuje voda, vítr, mráz, biologická aktivita, chemická aktivita roztoků; dochází např. k odnosu, ale i vyluhování částic z půdy
 Translokační procesy – přesouvání látek mezi půdními horizonty
 eluviace (ochuzení, vyplavení, vybělení)
 ilimerizace - průnik jílu
 Transformace – přeměna primárních nerostů na sekundární, díky zvětrávání
 Humifikace – velmi složitý proces, přeměna organické hmoty

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Pedologie
Organické látky
Geologická terminologie
Kompostování
Hyfa

Hyfa je vlákno houby, s přehrádkami či bez přehrádek. Soubor hyf se nazývá podhoubí (mycelium) . Základní stavební prvek těla houby.

Hyfy mohou prorůstat hmotou, ve které houba roste, i desítky metrů. Vzhledem k často mikroskopickému průměru jsou obtížně pozorovatelné, tudíž vymezit „tělo jedince“, kupříkladu hřibu smrkového v lese, je prakticky nemožné. Na jednom centimetru čtverečním se může vyskytovat až dvacet kilometrů hyf, které mohou vyvinout tlak 100krát větší, než je tlak v pneumatice auta, a s tímto tlakem snadno prorazí kámen. 

Hyfy jsou buď jednobuněčné mnohojaderné: u primitivních hub, nebo mnohobuněčné, přičemž jednotlivé buňky jsou vzájemně propojeny přepážkami. Tyto buňky tedy mají společnou cytoplazmu.

Literatura 
 HOFRICHTER, Robert. Tajný život hub: Zázraky skrytého světa. 1. vyd. Překlad Alena Breuerová. Brno: CPress, 2018. .

Externí odkazy 
 
 

Mykologie
Morfologie hub
Larisait

Larisait (Čukanov & al., 2004), chemický vzorec Na(H3O)(UO2)3{SeO3}2O2.4H2O, je jednoklonný minerál.

Morfologie 
Tvoří hrubě lamelární krystaly až 1 mm velké a radiální agregáty do 2 mm.

Vlastnosti 
 
 Fyzikální vlastnosti: Tvrdost 1, dá se řezat nožem, hustota (vypočtená) 4,5 g/cm³, štěpnost dokonalá podle {010}, lom napříč štěpnosti.
 Optické vlastnosti: Barva žlutá, průhledný nebo jen průsvitný, vryp žlutý, lesk skelný. V UV záření (250 nm) má zelenou fluorescenci.
 Chemické vlastnosti: Složení: K 0,57 %, Na 1,51 %, Ca 0,16 %, U 59,52 %, H 0,85 %, Se 12,78 %, O 24,61 %. Silně radioaktivní.

Naleziště 
 USA, Utah - Repete mine (u Blanding, San Juan Co.) v sedimentech v asociaci s křemenem, haynesitem, andersonitem, wőlsendorfitem, uranofánem, sádrovcem, kalcitem a montmorillonitem.

Literatura 
 Eur. J. Mineral. 16(2), 367-374, 2004

Externí odkazy 
 
 Larisait na webu mindat.org (anglicky)
 Larisait na webu Webmineral (anglicky)

Minerály
Minerály 6. třídy
Sulfáty
Minerály uranu
Hyperakumulátor

Hyperakumulátory jsou rostliny, které jsou schopny koncentrovat v nadzemních částech množství kovů vysoce převyšující obsah kovů v půdě nebo v neakumulujících rostlinách. Tato schopnost je využívána při odstranění znečištění prostředí při fytoextrakci.

Termín hyperakumulátor poprvé použili R. R. Brooks, J. Lee, R. D. Reeves a T. Jaffre (J. Geochem. Explor. 7, 49 57, 1977) k popsání některých rostlin silně kumulujících nikl. Původně byl definován pro rostliny obsahující více než 1000 mg kovu na kilogram v usušené tkáni. V přírodě se ale vyskytují rostliny, které ve tkáni obsahují koncentrace kovu vysoké, avšak přesto znatelně nižší než v okolní půdě. Proto byla k definici hyperakumulátoru přidána podmínka, že rostlina hromadí kov v koncentracích oproti okolní půdě vyšších.

Hyperakumulátory lze využít pro fytomining který je v některých případech podstatně výhodnější oproti běžným metodám získávání rud.

Reference

Literatura 
 Nahota, P.: Kapradina milující arzen - rostlinný hyperakumulátor čistí zamořenou půdu. Vesmír 83, květen 2004, http://www.vesmir.cz

Bioremediace
Fytoextrakce

Fytoextrakce nebo také fytoakumulace je jednou z metod fytoremediace, metod používaných při odstranění znečištění prostředí. Princip fytoextrakce spočívá na schopnosti vybraných rostlin vysetých na kontaminované ploše přijímat a akumulovat některé znečišťující látky v organismu během vegetace. Po nahromadění znečišťující látky v rostlině jsou rostliny sklizeny. Biomasa je dále zpracována tepelně, mikrobiálně nebo chemicky.

Metoda je používána pro odstranění těžkých kovů. Druhy rostlin, jež jsou schopné akumulovat cizorodé látky ve vysoké koncentraci se nazývají hyperakumulátory. Hyperakumulátorem těžkých kovů je podle dostupných informací například penízek modravý (Noccaea caerulescens) z rodu brukvovitých. Hyperakumulátory lze využít i pro tzv fytomining.

Reference 
 Vaněk,T., Soudek,P., Tykva,R., Kališová,I.: Možnosti využití fytoremediace pro odstranění kontaminace způsobené toxickými kovy a radionuklidy

Bioremediace
Index biologické stability

Index biologické stability je velmi jednoduchý, avšak zdlouhavý test biologické stability, založený na úbytku hmotnosti měřených materiálů v simulovaných podmínkách substrátů v květináči. Známé množství substrátu se vloží do plastového květináče a překryje se černou plastovou fólií, v průběhu pokusu se udržuje substrát stejně vlhký přídavkem vody. Každý měsíc se provádí vážení substrátů vysušených do konstantní vlhkosti. Ztráta hmotnosti organické hmoty se vyjadřuje v procentech a slouží jako ukazatel stability. Pokus trvá 120 dní.

Zajímavým zjištěním publikovaným v práci Lemaire (1997) je, že rašelina je méně stabilní než faremní komposty (viz tabulka 4).

Tabulka 4: Některé materiály a jejich index biologické stability dle Lemaire (1997)

Literatura 
 LEMAIRE, F.: The problem of the biostability in organic substrates, Proceedings of the international symposium on groving media and plant nutrition in horticulture, No. 450, 63 – 69; 1997

Kompostování
Index klíčivosti semen

Index klíčivosti semen (IK), nebo též biozkouška, je jednoduchý, ale přesto kvalitní test, který se používá jako zkouška zralosti kompostu. Množství vyklíčených semen klíčících ve vodním výluhu ze sledovaného kompostu se srovná s nulovou variantou, tedy semeny klíčícími v destilované vodě.

Tato metoda je velmi jednoduchá, ale přesto dobře použitelná. Dá se říci, že odráží účinky kompostů na klíčící rostliny při jeho aplikaci na pole, což je z hlediska zemědělské praxe důležité. Hodnotí tedy zejména, zda kompost (či jiný sledovaný materiál) vykazuje k rostlinám fytotoxicitu

Dle Vleeschauwera et al. (1981) jsou hlavní příčinou fytotoxicity nízkomolekulární organické kyseliny, hlavně kyselina octová, dále fenolické kyseliny a vysoký obsah amonného iontu.

Velikost fytotoxicity měřená reakcí citlivé rostliny (řeřicha setá) je přímým odrazem obsahu fytotoxických meziproduktů a umožňuje kvalitativní ohodnocení intenzity a trvání rozkladu stanovením hodnoty indexu klíčivosti (IK), jehož vysoká hodnota je ukazatelem nepřítomnosti toxických meziproduktů. Index klíčivosti se vyjadřuje v procentech kontroly, kterou je destilovaná voda. Posouzení zralosti kompostů dle této metody shrnuje tabulka 1.

Tabulka 1: Hodnocení zralosti kompostů (Reichová et al. 1996)

Literatura 
 VLEESCHAUWER et al. 1981 in: REICHLOVÁ, E., VÁŇA, J., JANOVSKÝ, J.: Hodnocení testů zralosti kompostu, Rostlinná výroba, vol. 42, No. 2, 1996, CS 
 REICHLOVÁ, E., VÁŇA, J., JANOVSKÝ, J.: Hodnocení testů zralosti kompostu, Rostlinná výroba, vol. 42, No. 2, 1996, CS 

Kompostování
Dopplerův jev

Dopplerův jev popisuje změnu frekvence a vlnové délky přijímaného oproti vysílanému vlnění, způsobenou nenulovou vzájemnou rychlostí vysílače a přijímače.

Jev byl poprvé popsán Christianem Dopplerem v roce 1842 v monografii Über das farbige Licht der Doppelsterne und einige andere Gestirne des Himmels.

Vztahy pro jednorozměrný případ

Klasický (nerelativistický, akustický) Dopplerův jev 

Jestliže se zdroj vysílající signál s frekvencí f0 pohybuje směrem k přijímači (pozorovateli), pak stojící pozorovatel jej přijímá s frekvencí f:

 ,

Jestliže se zdroj vysílající signál s frekvencí f0 pohybuje směrem od přijímače (pozorovatele), pak stojící pozorovatel jej přijímá s frekvencí f:

 ,

kde v je rychlost vln v dané látce a vs,r relativní radiální rychlost zdroje vůči pozorovateli (kladná rychlost znamená vzdalování, záporná přibližování).

Pro stacionární zdroj a pohyblivý přijímač je situace obdobná.
 ,
kde  je rychlost přijímače a pro přibližující se přijímač je kladná, pro vzdalující se je pak záporná.

Relativistický (světelný) Dopplerův jev 

Pokud se pozorovatel i zdroj pohybují rychlostmi řádově srovnatelnými s rychlostí světla, je třeba při výpočtu započíst i efekty dilatace času podle speciální teorie relativity.
 
V nejjednodušším případě, pokud se zdroj a pozorovatel od sebe pohybují po jedné přímce rychlostí , liší se pozorovaná frekvence  od frekvence zdroje  podle vztahu:

Pro rychlosti o několik řádů menší než rychlost světla je ale rozdíl předpovědi podle obou modelů zanedbatelný.

Příklady a využití 
Dopplerův jev lze pozorovat i v běžném životě – jeho projevem je např. změna (snížení) vnímané výšky tónů vydávaných sirénou na vozidle projíždějícím okolo pozorovatele. Stejný efekt zažívá pozorovatel ve vlaku při projíždění přes zavřený přejezd se zvukovou signalizací.

Dopplerova jevu využívá řada měřicích přístrojů a zařízení, např. radary pro měření rychlosti vozidel nebo lékařské sonografy.

V astronomii se Dopplerův jev projevuje posuvem spektrálních čar vyzařovaných vesmírnými tělesy; pokud se tato tělesa vzdalují od Země, lze pozorovat takzvaný rudý posuv. Při vyšších rychlostech se však projevuje i dilatace času, je proto třeba brát v úvahu relativistický Dopplerův jev.

Externí odkazy 
 

Periodické děje
Optika
Akustika
Týnecký potok

Týnecký potok je drobný vodní tok v povodí dolní Vltavy. Nachází se na území okresu Kladno ve středních Čechách. Pramení na západním okraji kladenského předměstí Švermov v bezprostředním sousedství vinařické věznice v nadmořské výšce 338 m, odtud míří beze všech výraznějších zákrutů východoseverovýchodním, později východním směrem. Na průtoku švermovskou zástavbou je částečně kanalizován. Ve střední části běh potoka ve větší či menší vzdálenosti sleduje silnice, na horních hranách údolí po levici i po pravici jsou patrné někdejší důlní haldy. Nad Brandýskem na potoce leží několik malých rybníků (dnes Vodní park Čabárna; oblíbené výletní místo Kladeňanů). Za Brandýskem údolí Týneckého potoka napříč překonává dálnici D7 a z pravé strany do údolí zvolna začíná sestupovat železniční trať 093 z Kladna do Kralup nad Vltavou. Následující zhruba 2,5km úsek pod Brodeckým mlýnem je od civilizace nejodtažitější - lidskou přítomnost připomíná jen traktorová cesta lukami na dně údolí a zmíněný provoz vlaků v pravé stráni. Svahy lemují drobné hájky. Zástavba na levém břehu se objevuje teprve u osady Týnec, napravo se po stráni vinou valy starobylého hradiště Budeč. Těsně za Týncem následuje osada Mozolín, potok zde napájí několik rybníčků, podtéká zmíněnou souběžnou železniční trať, která mezitím sestoupila až k němu, a, aniž by opustil zastavěnou oblast, vstupuje do vsi Zákolany, kde se odbývají poslední metry jeho cesty. Stačí ještě podejít silniční mostek a v blízkosti zákolanské návsi, za zády pomníku Antonína Zápotockého, se v nadmořské výšce 229 m zleva vlévá do Zákolanského potoka, který jeho vody unáší dále do Vltavy.

Poté, co bylo v souvislosti se zastavením těžby uhlí na dole Ronna koncem 90. let 20. století ukončeno odčerpávání důlních vod do potoka, se průtok Týneckého potoka znatelně snížil, což mělo nepříznivý vliv na jeho čistotu. Vybudování čistíren odpadních vod pro městskou část Švermov a obec Brandýsek (včetně napojení obce Cvrčovice) na počátku 21. století však přispělo k opětovnému zlepšení čistoty vody na středním a dolním toku.

Externí odkazy 
 

Potoky v Pražské plošině
Potoky v okrese Kladno
Povodí Zákolanského potoka
Potoky v Kladně
Kalich

Slovo Kalich má několik významů:

 Kalich (nádoba) – antická nádoba na víno, v křesťanské liturgii nádoba k proměňování vína, též symbol husitství
 Kalich (botanika) – část květu
 Kalich (houby) – část houby
 Kalich (figura) – obecná umělá heraldická figura
Kalich (rybník) – rybník v Kamenici nad Lipou, pojmenovaný dle zde uskutečněné husitské bitvy u Kamenice
 Kalich (České středohoří) – vrch v Českém středohoří poblíž Litoměřic
 Kalich (hrad) – na něm stojící Žižkův hrad, kulturní památka
 Kalich (Besedice) – skalní bludiště na území Besedic v obci Koberovy v okrese Jablonec na Nisou, místo úkrytu pronásledovaných Českých bratří v době protireformace
 Dům Kalich – městský dům v Litoměřicích, na jehož střeše se nachází vyhlídková terasa ve tvaru kalicha (jedná se o výrazný symbol tohoto města)
 Kalich (nakladatelství) – evangelické nakladatelství
 Divadlo Kalich – pražské divadlo
 Kalich aréna – litoměřické sportoviště, zimní stadion

Podobné názvy 
 Kališník

Externí odkazy
Dřetovický potok

Dřetovický potok je potok v povodí dolní Vltavy. Protéká územím okresu Kladno ve středních Čechách. Je dlouhý 10,3 kilometru a jeho povodí měří 30,1 km².

Průběh toku 
Dřetovický potok pramení na Kladně v nadmořské výšce 334 metrů, protéká městskými částmi Dubí a Vrapice. Protože potok odvodňuje značnou část města s vysokým podílem zastavěných ploch, má na nejhořejším toku v Dubí značně kolísavý průtok a je, zejména s ohledem na případné přívalové dešťové srážky, silně regulován. Pod Dubím se při potoce nachází mechanicko-chemická čistírna odpadních vod Kladno-Dubí, přes niž jsou vypouštěny průmyslové odpadní vody z průmyslové zóny Kladno-východ. 

Počínaje tímto místem je průtok vody celoročně dostatečný a potok po celý následující zbytek svého běhu udržuje zhruba východní až severovýchodní směr a jeho údolí sleduje silnice II/101, spojující Kladno a Kralupy nad Vltavou. Ve střední části Vrapic se údolí Dřetovického potoka nakrátko mezi zalesněnými stráněmi zužuje. Zde potok překonává architektonicky oceňovaná lávka pro pěší z roku 2019. Potok se tu prořezává prvohorními vrstvami a po levé straně údolí obnažuje hlavní kladenskou uhelnou sloj. Právě tento výchoz sloje stál u počátků dobývání kamenného uhlí na Kladensku ve druhé polovině 18. století.

Pod Vrapicemi na samém východním okraji města je při potoce situována hlavní městská mechanicko biologická čistírna odpadních vod Kladno-Vrapice. Dále potok plyne pod severním úpatím Buštěhradské haldy, skrze rybník, protéká obcí Stehelčeves, na jejímž dolním konci zleva míjí nenápadný pahorek s pozůstatky pravěkého hradiště Homolka řivnáčské kultury a vzápětí podchází dálnici D7, za níž následují další dva rybníky. Na návrší po pravé straně se nad vodami vypíná kostelík svatého Václava a to už potok vstupuje do Dřetovic, obce, od které odvozuje své jméno. Pod Dřetovicemi následuje asi dva a půl kilometru dlouhý úsek přírodnějšího charakteru, kdy potok plyne neširokým údolím, lemovaným drobnými hájky. V závěru tohoto údolíčka potok přemosťuje železniční trať 121 Hostivice–Podlešín. Těsně za tímto mostem ústí Dřetovický potok zleva do Zákolanského potoka u Kovár, naproti PP Kovárské stráně, ve výšce 234 metrů.

Vodní režim 
Průměrný roční průtok vody činí 0,07 m³/s.

Využití 
U Stehelčevsi a Dřetovic napájí potok několik rybníků.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Potoky v Pražské plošině
Potoky v okrese Kladno
Povodí Zákolanského potoka
Dřetovice
Potoky v Kladně
Vinařická hora

Vinařická hora (413 m) je kopec jeden kilometr severně od Vinařic v okrese Kladno. Zatímco na východní straně vrchol jen nevýrazně vystupuje z rozsáhlé plošiny zvané Rovina, směrem k západu a severu svahy spadají zhruba o 140 m do údolí Knovízského potoka. Vinařická hora je pozůstatkem třetihorního stratovulkánu. Opuštěné lomy, v nichž probíhala těžba od 19. století do osmdesátých let 20. století, odkrývají pohledy na střídavě uložené vrstvy čediče, vyvrženého popela a utuhlé lávy, které tvoří těleso sopky. Severní, západní a jižní úbočí vrchu je chráněno jaké přírodní památka.

Přírodní poměry 
Geomorfologicky spadá Vinařická hora do celku Pražská plošina, podcelku Kladenská tabule, okrsku Slánská tabule a podokrsku Libušínská tabule, jejíž je samostatnou geomorfologickou částí.

Během sopečné aktivity v oligocénu a miocénu vznikla v místě dnešní Vinařické hory puklina hluboká asi 700 m orientovaná v severojižním směru, do které pak napadaly povrchové horniny. Když v minulém století štoly nedalekého kamenouhelného dolu Mayrau zasáhly hluboko pod horu, byly objeveny geologické kuriozity – přirozenou cestou zkoksované uhlí v místech, kde žhavé magma kdysi přišlo do styku s uhelnou slojí, a zmíněné povrchové horniny.

Ochrana přírody 
Západní část Vinařické hory o rozloze 69 ha je od roku 1985 chráněnou přírodní památkou; byla zde zřízena naučná stezka. Účelem přírodní památky je ochrana vrcholu sopky s ohroženými teplomilnými společenstvími. Rozmanitost geologického podloží má za následek přítomnost rozličných typů vegetace, včetně např. vřesovišť. Vyskytuje se zde např. bělozářka liliovitá, čičorka pochvatá, zlatovlásek obecný, hořeček nahořklý, jeřáb muk aj., z běžných druhů patří k dominantním dřevinám javor babyka a hloh obecný.

Turistika 
Z vrcholu se nabízí daleký kruhový výhled do kraje. Za dobré viditelnosti lze spatřit např. Krušné hory, Říp a četné vrcholy Českého středohoří (Milešovku, Lovoš, Hazmburk), na jihovýchodě pak mimo jiné Ládví a Žižkovský vysílač.

Galerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Vznik Vinařické hory na anamici České geologické služby
 Pozůstatky sopečné činnosti na území ČR
 Geologická fotogalerie Vinařické hory (zejména historické snímky z let 1954–1957)
 Geologické informace
 Vinařická hora na stezky.info
 Vinařická hora na stezky.online

Přírodní památky v okrese Kladno
Chráněná území v Pražské plošině
Chráněná území v Česku vyhlášená roku 1985
Hory a kopce v okrese Kladno
Hory a kopce v Pražské plošině
Kopce pod 1000 metrů v Česku
Sopky v Česku
Geologické lokality ve Středočeském kraji
Lomy v okrese Kladno
Části geomorfologických jednotek v Česku
Vinařice (okres Kladno)
Kasimov

Kasimov (, ), historicky Xankirmän (rusky Хан-Кермень, tatarsky Ханкирмән) a poté do roku 1376 Goroděc Meščorskij (rusky Городец-Мещёрский) a později do roku 1471 Novyj Nizovoj Gorod (rusky Новый Низовой Город), je město v centrální oblasti Ruska, 262 km východně od Moskvy, v Rjazaňské oblasti, na levém břehu řeky Oky, sloužící jako administrativní centrum Kasimovského okresu.

Historie 
První zaznamenaným osídlením byl finský kmen Meščerů, později asimilovaný Rusy a Tatary.

Město bylo založeno v roce 1152 vládcem Vladimirsko-Suzdalského knížectví Jurijem zvaným Dolgorukij jako Groděc, později Goroděc Meščorskij. V roce 1376 bylo město zničeno tatarsko-mongolskými útočníky v odvetném úderu za napadení Zlaté hordy, brzy však vyrostlo nedaleko ruin město nové, zvané Novyj Nizovoj. Po Bitvě u Suzdalu roku 1445, v níž byl zajat velkokníže Vasil II., byly meščorské země dány Olugu Muhammedovi (tatarsky Oluğ Möxämmät), chánu Kazaňského chanátu, jako výkupné za život knížete. V roce 1452 dal velkokníže Vasil II. Moskevský toto město kazaňskému princi kasimského chána, který sloužil Velké hordě jako přijímatel darů, posléze však vstoupil do ruských služeb. Podle jiných zdrojů Kasím (tatarsky Qasím) a jeho bratr Josif uprchli z Kazaně, jakmile ztratili naději na trůn ve prospěch jejich bratra Mahmúda (tatarsky Mäxmüd). Po roce 1471 bylo město známo jako Qasím. Zůstalo hlavním městem Kasimovského chanátu až do roku 1681, kdy byl tento stát pohlcen Ruskem.

V 15. století se zde znovu usadila skupina Tatarů a od té doby je město známo jako tatarský Qasím. Mluvili mišarským dialektem smíšeným se středním kazaňským dialektem tatarského jazyka.

Od 13. století se Kasimov stal v tomto regionu jedním z center islámu. Byl částí Mišarské jurty, části Zlaté hordy.

V 17. století bylo město rozděleno do tří částí:
 Staré město (rusky: Старый Посад, tatarsky: İske Bistä) a Tatarské město (rusky: Татарская слобода, tatarsky: Tatar Bistäse), ovládané chánem Kasímského chanátu a tatarskými šlechtici;
 Jamské město (rusky: Ямская слобода) s ruským obyvatelstvem, ovládané Moskvou;
 město Marfin (rusky: Марфина слобода, tatarsky: Marfin Bistäse) – část města, ovládaná Kasimovskými vojvody, tj. ruskými gubernátory.

Počet obyvatel 
 1910 – 17 000
 2000 – 38 000
 2010 – 33 494

Tatarsky mluvící populace Kasimova:
 1910 – 2 000
 2000 – 500
 2010 – 330

Historické budovy 
 Kamenná mešita (1467)
 Mauzoleum chána Šachghaliho (tatarsky: Şahğäli) (1555)
 Mauzoleum kasímského chána Afghána Muhammeda (tatarsky: Äfğan Möxämmäd) (1658)
 Ruské ortodoxní kostely:
 Kostel Zjevení Páně (rusky: Богоявленская церковь) ze 17. století
 Kostel svatého Mikuláše (rusky: Никольская церковь) ze 17. století
 Kostel svaté Trojice (rusky: Троицкая церковь) ze 17. století
 Katedrála Nanebevzetí (rusky: Вознесенский собор) z 19. století

Odkazy

Poznámky

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 https://web.archive.org/web/20051020022750/http://kasimov.ru/ – webové stránky města (rusky – informace, mapy, fotografie, fórum)
 fotografie města (rusky)
 web o Tatarech

Města ve Rjazaňské oblasti
Zlatý kruh Ruska
Byzantion

Byzantion (starořecky Βυζάντιον, latinsky Byzantium) je název původní antické osady umístěné na Thráckém Bosporu, průlivu mezi Černým a Marmarským mořem. Na stejném místě se dnes rozkládá turecký Istanbul.

Byzantion bylo založeno dórskými kolonizátory z řecké Megary roku 667 př. n. l. Díky své strategické poloze kontrolovalo veškerý obchod s Černomořím, stejně jako obchod mezi Evropou a Asií uskutečňovaný v tomto prostoru.

Byzantia se dotkly události řecko-perských válek, perský král Dareios I. Byzantion obsadil, ale roku 478 př. n. l. bylo osvobozeno řeckou armádou a stalo se spojencem Atén. Během peloponéské války Byzantion spojenectví s Aténami ukončilo, roku 355 př. n. l. definitivně. V roce 340 př. n. l. (339 př. n. l.) město odolalo útoku krále Filipa II. Makedonského a i v pozdější době zůstalo nezávislé. Během makedonských válek se Byzantion připojilo k Římské říši.

V roce 196 n. l. bylo město pobořeno při střetnutí mezi Septimiem Severem a Pescenniem Nigrem. V následujících letech bylo postupně obnovováno. Poloha města zaujala císaře Konstantina Velikého, který roku 330 Byzantion přebudoval a přejmenoval na Konstantinopol. Město se vedle samotného Říma stalo hlavním městem římské říše (též jako Nova Roma), od konce 4. století pak hlavním městem východořímské říše (označované také jako Byzantská říše, tj. odvozenina od jména Byzantion).

Související články 
 Dějiny Řecka

Externí odkazy 
 

Starověká řecká sídla v Turecku
Starověká římská sídla v Turecku
Starověké řecké městské státy
Dějiny Istanbulu
Konvertor (informatika)

Konvertor neboli převaděč je počítačový program, který podle zadaného algoritmu převádí vstupní informaci do jiné podoby. Zvláštním případem programového převaděče může být převaděč jazykový nazývaný zpravidla výstižněji překladač. Časté využití mají programové převaděče v rutinách (krátké podprogramy, které jsou součástí větších programů), kde například zajišťují kompatibilitu vstupních či výstupních dat s daty zpracovanými jinými programy (zajišťují např. úspěšné načtení textu uloženého v jiném kódování; princip bývá označován např. jako importní filtr).

Příklad 
Příkladem rutiny, kterou lze označit jako programový převaděč, je JavaScript určený pro převod textu s diakritikou do textu bez diakritiky:

 <html>
 <head>
  <title>Java Script ze stránky - www.jaknaweb.com</title>
  <script language="JavaScript">
   <!--
   sdiak = "áäčďéěíĺľňóô öŕšťúů üýřžÁÄČĎÉĚÍĹĽŇÓÔ ÖŔŠŤÚŮ ÜÝŘŽ";
   bdiak = "aacdeeillnoo orstuu uyrzAACDEEILLNOO ORSTUU UYRZ";
   function bezdiak(form)
   {
     tx = "";
     txt = form.txt.value;
     for(p = 0; p < txt.length; p++)
     {
       if (sdiak.indexOf(txt.charAt(p)) != -1)
       {
         tx += bdiak.charAt(sdiak.indexOf(txt.charAt(p)));
       }
       else tx += txt.charAt(p);
     }
     form.txt.value = tx;
   }
   // -->
  </script>
 </head>
 <body>
  <form>
   <textarea name="txt" rows="8" cols="25">
    Do tohoto políčka je možné zadat jakýkoliv
    textík a po kliknutí na tlačítko 
    Odstraň diakritiku všechny háčky
    a čárky zmizí. </textarea>
   <p>
   <input type="button" value="Odstraň
    diakritiku" onClick="bezdiak(form);">
  </form>
 </body>
 </html>

Informatika
Převaděč (právo)

Jako převaděč se v právu označuje člověk, který zpravidla za úplatu doprovází jiné osoby při nelegální cestě přes tzv. zelenou hranici, čili přes státní hranici v prostoru mimo hraniční přechod. Jeho úkolem je využít znalosti terénu a případně i činnosti ostrahy hranic k úspěšnému převedení osoby nebo skupiny osob z území jednoho státu přes hraniční pásmo do vnitrozemí druhého státu, aniž by si toho všimla pohraniční policie kterékoliv z obou zemí.

Taková činnost je v České republice v rozporu se zákonem. Trestní zákoník ji v § 340 definuje jako trestný čin:

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Trestní právo
Organizovaní zločinci
Státní hranice
Speciální angličtina

Speciální angličtina je zjednodušená forma anglického jazyka, kterou používá americká rozhlasová stanice Hlas Ameriky při vysílání denních zpráv.

Zprávy se čtou pomalu a používá se omezené množství anglických slov a jednoduchá gramatika.

Tímto způsobem mohou získat i posluchači, pro které není angličtina mateřský jazyk, dobrý zdroj zpráv a informací. Speciální angličtina pomáhá posluchačům s malou slovní zásobou zlepšovat svou angličtinu. V některých zemích (například Čína) je speciální angličtina stále populárnější u studentů-začátečníků.

Speciální angličtina byla ve vysílání poprvé použita 19. října 1959.

Související články 
 Basic English

Externí odkazy 

 Oficiální stránka VOA Special English
 Slovník speciální angličtiny

Angličtina
Klas

Klas (spica) je jednoduché květenství s přímým vřetenem, na němž v úžlabí listenů přisedají květy. Typologicky je vlastně obdobné hroznovitým květenstvím, rozdíl je ve zkrácených či chybějících květních stopkách, čímž květy přisedají přímo na vřeteno.
Toto květenství je běžné mezi druhy z čeledi lipnicovité – trávy.

Zástupci 
 Jitrocel (např. Jitrocel kopinatý)
 Prstnatec májový
 Pšenice (nepravý klas – složený)
 Žito
 Ječmen
 Bojínek (např. Bojínek luční)

Odkazy

Literatura 
 Reisenauer R. et al.: CO JE CO? (1) Příručka pro každý den. Pressfoto – vydavatelství ČTK, Praha, 1982

Související články 
 Klásek
 Lichoklas

Externí odkazy 
 
 
 

Květenství
Klásek

Klásek (lat. spicula, angl. „spikelet“) je druh květenství. Je to krátký chudokvětý klas. Klásek se vyskytuje např. u rostlin z čeledí lipnicovité (Poaceae) a šáchorovité (Cyperaceae). Klásky mohou být jednotlivé (např. bahnička (Eleocharis), ale mnohem častěji jsou sdruženy v složeném (někdy i vícenásobně složeném) květenství – jedná se pak o klas klásků nebo o latu klásků. Lata klásků může být někdy hodně stažena a připomíná klas, pak se často používá termín lichoklas (klásků) či kružel klásků, hrozen klásků atd. U rostlin čeledi lipnicovité se listeny na bázi klásku nazývají plevy, listence pluchy, vnější okvětní lístky kvítků srůstají v plušky, vnitřní jsou přeměněny v plenky (lodiculae). Jiní autoři však považují pluchy také za listen a plušky nikoli za přeměněné okvětí, ale za listénce, např.  . U rostlin z čeledi šáchorovité (Cyperaceae) se termín pleva používá pro blanité listeny podpírající jednotlivé květy.

Literatura 
 REISENAUER, Roman et al. Co je co?: příručka pro každý den. 1. díl. 2., přeprac. a dopl. vyd. Praha: Pressfoto, 1982. 714 s.
 Slovník spisovné češtiny pro školu a veřejnost: s Dodatkem Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy České republiky. 2., opr. a dopl. vyd. Praha: Academia, 1994. 647 s. .

Související článek 
 Klas

Externí odkazy 
 
 

Morfologie rostlin
Květenství
Kompostárenská technologie

Kompostárenská technologie je postup výroby kompostů z odpadů zahrnující úpravu odpadů, homogenizaci, aeraci (termíny a způsob překopávek, intenzitu a způsob nucené ventilace), fermentaci (minimální teplotu a dobu jejího udržení, celkovou dobu zrání, z toho zdržení ve fermentoru, režim fermentoru, úpravu vlhkosti) a úpravu hotového výrobku (separaci nežádoucích hmot, zrnitostní úpravu aj.).

Související články 

Kompostoviště
Kompostování
Kompost
Komunitní kompostování
Domácí kompostování

Kompostování
Kompostování

Kompostování je biologická metoda využívání bioodpadu (BRO), kterou se za kontrolovaných podmínek aerobních procesů (tj. za přístupu vzduchu) a činností mikroorganismů přeměňuje bioodpad (BRO) na kompost.

Při kompostování hraje důležitou roli surovinová skladba, přesněji poměr uhlíku a dusíku (C:N), dostatečné množství strukturního materiálu, které dovolí přístup kyslíku, přítomnost mikroorganizmů a vhodná vlhkost kompostu.

V cizojazyčné literatuře se můžeme setkat s pojmem suché anaerobní kompostování (dry anaerobic composting): jedná se o zvláštní způsob výroby bioplynu (anaerobní digesci) technologií podobnou kompostování. Výsledný produkt se po procesu kompostuje aerobně a vzniká kompost.

Rozdělení 
Dle velikosti a způsobu kompostování rozeznáváme tři základní způsoby kompostování:
 Domácí kompostování
 Komunitní kompostování
Při domovním a komunitním kompostování je aerace zajišťována převážně přírodními fyzikálními pochody – difuzí a konvekcí, doporučuje se však provádět také manuální překopávání například vidlemi či lopatou minimálně jednou za půl roku.

 Průmyslové kompostování
Při průmyslovém (komunálním) kompostování se bioodpad zpracovává v centrálních kompostárnách, aerace je ve větší míře realizována mechanizovaným překopáváním pomocí překopávačů. Aeraci lze také zajistit nucenou aerací, kdy je výměna vzduchu do kompostovaného materiálu zabezpečena vháněním či odsáváním vzduchu.

Fáze vzniku kompostu 

Kompostování má 3 fáze:
 Termofilní fáze
V této fázi dochází k zahřátí kompostu na teplotu 50-70 °C (optimum), pH klesá pod vlivem tvorby organických kyselin (octová, mravenčí, propanová, máselná). Zpočátku dochází k rozkladu snadno rozložitelných látek, jako jsou cukry, škroby, bílkoviny, lipidy, dále pokračuje rozklad hůře rozložitelných látek (celulóza, dřevovina). Je nutné zajistit dostatečnou aeraci (provzdušnění), například přehazováním.
 Fáze přeměny (mezofilní) 
Teplota klesá na 40 až 45 °C. Při pohledu již nelze rozeznat původní složky kompostu. Činností žížal a dalších drobných živočichů se kompost homogenizuje a vzniká drobtovitá struktura.
 Fáze dozrávání
Teplota blízká okolí, pH opět stoupá, kompost získává konečný vzhled.

Kompostovatelný odpad 
Kompostovatelný odpad je biologicky rozložitelný odpad, z něhož vznikne během procesu kompostování kompost odpovídající některé ze tříd jakosti definovaných ve vyhlášce o biologických metodách zpracování biologicky rozložitelných odpadů. Lehce rozložitelné látky jsou látky, u kterých probíhá proces mineralizace a humifikace krátkou dobu nebo je možno je aplikovat i přímo (zejména zemědělské odpady, hnůj, rašelina aj.).

Odkazy

Reference

Literatura 
 Vojtěch Singer: Moderní metody ekologického kompostování, Brno 2008

Související články 
 Kompostárna
 Kompostoviště
 Kompost
 Kompostárenská technologie
 Komunitní kompostování
 Domácí kompostování

Externí odkazy 
 Přehled zpracovatelů biologicky rozložitelného odpadu = kompostáren
 Renesance kompostování
 Bioodpad se kompostovat nebude, ale bude končit dál na skládkách?

 
Odpady
Zahradnictví
Kompostoviště

V malotonážním kompostárenství se často technologie výroby kompostů uskutečňuje přímo na zemědělské půdě. V takovém případě nejde o schválené zařízení na zpracování odpadů kompostováním, jako jsou vodohospodářsky zajištěné stabilní kompostárny.

Kompostovištěm se rozumí dočasné zřízení ambulantní zakládky kompostů s kapacitou do 3500 t na jednu zakládku a její provozování po dobu fermentace a po dobu nezbytného skladování kompostu před expedicí nebo až do doby aplikace na dotčený nebo sousední pozemek se zemědělskou půdou.

Ve zranitelných oblastech (§33 zákona 254/2001 Sb. ve znění zákona 20/2004 Sb. o vodách) je kompostoviště na zemědělské půdě přípustné pouze v případě, že nedojde ke znečištění ani k ohrožení jakosti povrchových ani podzemních vod, a to nejdéle po dobu 9 měsíců. Umístění kompostoviště na stejném místě je možné opakovat nejdříve po čtyřech letech kultivace půdy v rámci obhospodařování pozemku. 

V kompostovišti na zemědělské půdě kvalita kterékoliv suroviny (odpadů – včetně vhodných kalů: 02 03 05, 02 04 03, 02 05 09, 02 06 03, 02 07 05, 03 03 11, 04 01 07, 19 08 12, 19 08 14, 20 03 04) použité do zakládky nebude přesahovat u těžkých kovů (Ni, Cd, Pb, Cr, As, Hg) 3-násobek, u mikrobiogenních prvků (Zn, Cu, Mo) 5-násobek požadavku na výrobek (vyhláška č. 401/2001 Sb. Příloha č. 1, tabulka 2), infekčnost odpadu bude v kategorii II. podle vyhlášky č. 382/2001 Sb. (pokud bude novela, pak ve znění pozdějších předpisů).

Související články 

 Kompost
 Kompostování
 Kompostárenská technologie
 Komunitní kompostování
 Domácí kompostování

Kompostování
Komunitní kompostování

Komunitní kompostování je kompostování, na kterém se podílí skupina lidí (komunita, domovní blok, zahrádkářská kolonie ) s cílem využít svůj vlastní bioodpad a získaný kompost využít co nejblíže místa vzniku. Způsob komunitního kompostování je upraven novelou zákona o odpadech (Zákon 314/2006 Sb., kterým je novelizován zákon č. 185/2001 Sb., o odpadech). 

Komunitní kompostování může provozovat několik domácností žijících v sousedství (obr. 1), kolektiv zaměstnanců podniku (obr. 2), škola apod. Úspěšně se komunitní kompostování rozvíjí např. ve Velké Británii díky aktivitám Komunitní kompostovací sítě nebo ve Švýcarsku.

Komunitní kompostéry jsou vhodným zařízením pro místa, kde kompostování probíhá na veřejném prostranství. Uzavřený kompostér by měl být zabezpečen proti potkanům a jiným hlodavcům, jenž by mohli proniknout k odpadu. Kompostér by měl být umístěn na zastíněném místě blízko obytných budov, přibližně však ve stejných podmínkách, jako nádoby s odpadem, kvůli případným pachům.

Výhody a nevýhody 
Výhodou pro členy komunity využívající společné zařízení je snížení nákladů na pořízení jednotlivých částí zařízení. Nevýhodou je jejich společné vlastnění a rozdělení nákladů na údržbu. Účastníci projektu získávají zdarma kompost pro svoji potřebu. Pro obec se snižují náklady na svoz a likvidaci části odpadu.

Velkou výhodou je komunitní kompostování pro skládkování odpadu, protože organické složky komunitního odpadu mohou změnami objemu během skládkování narušovat těsnost skládky a následně způsobit únik toxických výluhů do spodní vody. Omezení bioodpadů tak nejen sníží náklady za svoz a likvidaci odpadu, ale mimo jiné učiní nakládání s odpady bezpečnějším.

Komunitní kompostování v Česku 
Obce, které mají v úmyslu provozovat systém komunitního kompostování jsou povinny vydat obecně závaznou vyhlášku. Tou je stanoven systém komunitního kompostování a způsob využití zeleného kompostu.  Tam, kde doposud není zaveden systém odděleného sběru bioodpadu v obcích si komunitní kompostování mohou zřídit sami občané svépomocí. Rovněž tak mohou postupovat firmy a organizace pro kompostování odpadu, který sami produkují.

Zařízení pro kompostování 
Jsou používány automatické kompostéry, dřevěné kompostéry, plastové kompostéry. Zařízení může mít podobu vedle sebe stojících boxů, které mají perforované (děrované) dno pro odvod zbytkové vody a lepší odvětrání. Je doporučeno aby zařízení, nádoba používaná pro kompostování měla šířku nejvýše 2m a výšku 1,5 m.

Při plnění kompostu výhradně odpady z domácnosti, může jeden kompostér o objemu cca 0,8 m3 být využíván přibližně 20-30 domácnostmi. Dohlížet na kompostování a organizovat jej by měla odpovědná osoba. Je třeba sledovat a udržovat optimální skladbu kompostu a jeho vlhkost či dostatečné provzdušnění kompostu.

Reference

Externí odkazy 
 Ekolist.cz: Komunitní kompostování - zkušenosti z praxe a tipy pro začátečníky

Kompostování
Komunity
Chronogram

Chronogram (zápis času, z řeckého χρόνος chronos (čas), γράμμα gramma (písmeno)) je obvykle latinský nápis, v němž číselný součet všech zvýrazněných písmen, která jsou také symbolem římských číslic, dává letopočet vročení, které se vztahuje k osobě, věci nebo události, o níž se nápis zmiňuje.

Popis 
Chronogram je text s některými písmeny, odpovídajícími římským číslicím, graficky zvýrazněnými — větším typem, zlatou barvou apod. — takže i na pohled se chronogram hned pozná. Na jejich pořadí ale nezáleží. Pokud by se tedy vyskytla například kombinace IV, nepočítá se jako 4, nýbrž jako 1 + 5 = 6. Případně, písmena lze jednoznačně převést na kýžené římské číslo seřazením v pořadí M, D, C, L, X, V, I.

Číslici V (pět) zastupuje jak souhláska v, tak samohláska u (které nerozlišoval ani starověký pravopis).

Čím je chronogram kratší, tím je cennější. Často mívá i podobu verše, nejčastěji hexametru nebo elegického disticha (takový chronogram se pak označuje jako chronostichon, resp. chronodistichon). Někdy byl autor přinucen použít tvaru odchylného od mluvnické normy nebo uměle utvořeného; musel však být srozumitelný.

Příklady 
V Praze na Karlově mostě je na soše sv. Judy Tadeáše chronogram s datem 1708:
 DeVoto ChrIstI aMICo
 Oddanému Kristovu příteli
  
 M..........1000
 D...........500
 CC..........200
 V.............5
 III...........3
 ———————————————
 MDCCVIII = 1708

Kartuš nad vchodem do Lužického semináře s datem 1726:
 Deo et apostoLorVM prInCIpI LVsatIae pIetas ereXIt
 Bohu a knížeti apoštolů postavila zbožnost Lužice

Nápis na kamenném kříži v Bílanech u Kroměříže s datem 1831:
 CrVX haeC IesV ChrIstI CIVItatIs aCCoLas ChoLerae Monet.
 Kříž tento Ježíše Krista občanům města připomíná choleru.

Český nápis s chronostichem na kamenném kříži v Kroměříži na ulici Skopalíkova s datem 1892:
 PozDraVen bVD sVatý křIžI Na tobě pněL KrIstVs Pán PoLehC zDe žIVota tIžI CestoV k nebI V stáLý stan.
 V českém textu autor nahradil „U“ za „V“ a za slovo „Podlehl“ použil slovo „PoLehC“

Na domě „U Kamenného sloupu“ v Praze 1, Úvoz 24 je velmi úsporný chronogram s datem 1706:
 LapIDea CoLVMna
 Kamenný sloup

Chronogramy na slunečních hodinách v klášteře v Milevsku:

 BELGRADI CAESA EST LVNA PER EVGENIVM
 U Bělehradu byl poražen půlměsíc od Evžena

Připomínka vítězství Evžena Savojského v bitvě u Bělehradu roku 1717.

 POST QNQAGNTA ANNOS ET TBTERATO O ASTRA VITORE GEONE LAON NA
 Před padesáti lety opustil půlměsíc Rakousko po vítězství Gideona Laudona. 

Text chronogramu z roku 1839, roku padesátého výročí dobytí Bělehradu v roce 1789 Laudonem.

Galerie

Odkazy

Poznámky

Reference

Související články 
 Chronogramy na sloupu Nejsvětější Trojice v Olomouci
 Chronogramy v nápisech na zvonech
 Římské číslice

Externí odkazy 
 
 
 
 Chronogram → letopočet – program v HTML/JavaScript; jazyky: hu, en, de).
 Fotografie chronogramů
 Příklady moderních chronogramů

Lingvistické hry
Básnické formy
Chronologie
Datum
Řecká slova a fráze
Osmanská dynastie

Osmané vládli v Osmanské říši od roku 1281 do roku 1923. Faktickým zakladatelem dynastie byl Osman I. V roce 1383 se Murad I. jako první panovník Osmanské říše prohlásil za sultána. Od roku 1517 se sultánští panovníci označovali také za chalífy.

Chánové

Bejové 
 Osman I. (1288–1326), který dal své jméno dynastií
 Orhan I. (1326–1359)

Sultáni 
 Murad I. (1359–1389), od 1383 sultán
 Bajezid I. (1389–1402)

Osmanské interregnum v letech 1402–1413, kdy probíhal mezi Bajezidovými syny boj o následnictví.

 Mehmed I. (1413–1421)
 Murad II. (1421–1451)
 Mehmed II. (1451–1481)
 Bajezid II. (1481–1512)

Sultáni a chalífové 
 Selim I. (Selim Hrozný) (1512–1520), od 1517 chalífa
 Sulejman I. (Sulejman Nádherný, Sulejman Zákonodárce) (1520–1566)
 Selim II. (1566–1574)
 Murad III. (1574–1595)
 Mehmed III. (1595–1603)
 Ahmed I. (1603–1617)
 Mustafa I. (1617–1618)
 Osman II. (1618–1622)
 Mustafa I. (1622–1623)
 Murad IV. (1623–1640)
 Ibrahim I. (1640–1648)
 Mehmed IV. (1648–1687)
 Sulejman II. (1687–1691)
 Ahmed II. (1691–1695)
 Mustafa II. (1695–1703)
 Ahmed III. (1703–1730)
 Mahmud I. (1730–1754)
 Osman III. (1754–1757)
 Mustafa III. (1757–1774)
 Abdulhamid I. (1774–1789)
 Selim III. (1789–1807)
 Mustafa IV. (1807–1808)
 Mahmud II. (1808–1839)
 Abdulmecid (1839–1861)
 Abdulaziz (1861–1876)
 Murad V. (1876)
 Abdulhamid II. (1876–1909)
 Mehmed V. (1909–1918)
 Mehmed VI. (1918–1922), poslední sultán
 Abdulmecid II. (1922–1924), pouze chalífa

Hlavy dynastie Osmanů po roce 1924 
 Abdulmecid II. (1926–1944)
 Ahmed IV. Nihad (1944–1954)
 Osman IV. Fuad (1954–1973)
 Mehmed Abdulaziz II. (1973–1977)
 Ali Vâsib (1977–1983)
 Mehmed VII. Orhan (1983–1994)
 Ertugrul Osman (1994–2009)
 Bayezid III. Osman (2009–2017)
 Dündar Ali Osman (2017–2021)
 Harun Osmanoğlu (2021–současnost)

Související články 
 Kmen Amudža
 Osmanská říše
 Rodina Osmanoğlu

Externí odkazy 
 

 
Turecké šlechtické rody
Chalífové
Seznamy lidí
Bývalé panovnické rody
Osobnosti Osmanské říše
Rodiny v Osmanské říši
Mikuláš Dzurinda

Mikuláš Dzurinda (* 4. února 1955 Spišský Štvrtok) je slovenský politik, předseda strany Modrí, Most-Híd. V minulosti působil jako předseda vlády Slovenska (1998–2006) a jako ministr zahraničních věcí Slovenské republiky (2010–2012).

Život 
Mikuláš Dzurinda absolvoval Vysokou školu dopravy a spojů v Žilině, kde také získal titul kandidáta věd. Pracoval ve Výzkumném ústavu dopravním, později na oblastním ředitelství Československých státních drah.

Do politiky vstoupil v roce 1990 jako jeden ze zakládajících členů KDH (Kresťanskodemokratické hnutie). Po volbách se stal náměstkem ministra dopravy a pošt SR, ve volbách v roce 1992 se stal poslancem Slovenské národní rady. V roce 1994 byl slovenským ministrem dopravy, pošt a veřejných prací. Po volbách v roce 1994 se stal opozičním poslancem. V roce 1997 se KDH stalo členem opozičního koaličního sdružení Slovenská demokratická koalícia, Dzurinda se 4. července 1998 stal jejím předsedou a po vítězných volbách také poprvé předsedou vlády SR (od 30. října 1998). V lednu 2000 pak založil novou stranu, SDKÚ, ve které se také stal předsedou. Po volbách v roce 2002 sestavil s koaličními partnery KDH, SMK a ANO novou středopravicovou vládu SR. Premiérem SR byl do 4. července 2006, kdy jej vystřídal Robert Fico.

Mikuláš Dzurinda často sportuje, pravidelně se účastní maratonských běhů. Je ženatý, má dvě dcery.

V lednu 2023 oznámil vznik uskupení „Modrá koalícia“, ke kterému došlo přejmenováním strany SPOLU. Uvedl, že má ambici spojit obyvatele a osobnosti, kteří podporují spolupráci zemí v rámci Evropské unie a NATO. 28. února 2023 však spolupráci se stranou Modrá koalícia ukončil.

18. května 2023 založil stranu Modrí – Európske Slovensko. Strana se ještě v témže měsíci spojila se stranou Most-Híd 2023 a přejmenovala se na Modrí, Most-Híd. V parlamentních volbách v roce 2023 získala 0,26 % hlasů.

Politické funkce 
 1991 – náměstek ministra dopravy a pošt
 1992 – poslanec za KDH, člen výboru pro rozpočet a finance
 březen 1994 – říjen 1994 – ministr dopravy, pošt a veřejných prací
 1994–1998 – poslanec za KDH
 1998–2002 – poslanec za SDK (mandát neuplatnil)
 2002–2006 – poslanec za SDKÚ (mandát neuplatnil)
 1998–2006 – předseda vlády Slovenské republiky
 2006–2010 – poslanec za SDKÚ-DS, člen Zahraničního výboru NR SR
 2010–2012 – ministr zahraničních věcí Slovenské republiky ve vládě Ivety Radičové

Odkazy

Reference

Související články 
 První vláda Mikuláše Dzurindy
 Druhá vláda Mikuláše Dzurindy
 Slovenská demokratická a kresťanská únia – Demokratická strana
 Modrí, Most-Híd

Externí odkazy 
 
 

 Stránky Mikuláše Dzurindy na vládním serveru SR

Premiéři Slovenska
Poslanci Národní rady Slovenské republiky
Členové Křesťanskodemokratického hnutí
Členové SDKÚ
Narození v roce 1955
Narození ve Spišském Štvrtku
Žijící lidé
Slovenští politici
Muži
Ministři zahraničních věcí Slovenska
Narození 4. února
Předsedové slovenských politických stran
Držitelé čestných doktorátů Žilinské univerzity v Žilině
Otto

Otto je (obvykle německé) jméno, ale také příjmení.

 Otto von Habsburg (1912–2011) – rakouský korunní princ a politik
 Otto – franský majordomus v polovině 7. století
 Ottové z Losu – německo-český vladycký rod
 Jindřich Otta z Losu (1541–1621) – člen direktoria českých stavů v době stavovského povstání

příjmení osob
 Björn Otto (* 1977) – německý atlet
 Ernst Otto (1877–1959) – německý pedagog a vysokoškolský učitel
 Frei Paul Otto (1925–2015) – německý architekt a teoretik
 Heini Otto (* 1954) – nizozemský fotbalista
 Christoph Friedrich Otto (1783–1856) – německý zahradník a botanik
 Jan Otto (1841–1916) – český nakladatel, vydavatel Ottova slovníku naučného
 Joel Otto (* 1961) – americký hokejista
 Johan Otto von Spreckelsen (1929–1987) – dánský architekt
 Johann Otto (1885–1952) – německojazyčný římskokatolický kněz z českých zemí, sídelní kanovník litoměřické kapituly
 John E. Otto (1938–2020) – americký policista, ředitel FBI
 Kristin Ottová (* 1966) – východoněmecká plavkyně, šestinásobná olympijská vítězka
 Miranda Otto (* 1967) – australská herečka
 Nicolaus Otto (1832–1891) – vynálezce Ottova motoru
 Rudolf Otto (1869–1937) – německý teolog
 Rudolf Otto von Ottenfeld (1856–1913) – rakouský malíř a pedagog

jméno
 Otto von Bismarck – pruský ministerský předseda
 Otto Dix – německý malíř
 Otto Freundlich – německý sochař a malíř 
 Otto Hanzlíček (1911–1940) – československý vojenský letec 
 Otto Král (1904–1943) – odbojář během druhé světové války
 Otto M. Urban (* 1967) – historik umění, výtvarný kritik, kurátor, redaktor, vysokoškolský pedagog 
 Otto Šimánek – český herec, Pan Tau
 Otto Tomský – důstojník, ředitel a velitel Vojenských telegrafních dílen (VTD) v Praze, spoluautor československé vojenské radiové stanice TRD
 Otto Wichterle – český vědec a vynálezce

jiný význam
 Otto Mann – animovaná postava ze seriálu Simpsonovi
 Operace Otto – krycí název pro operaci připojení Rakouska k nacistickému Německu, tzv. Anšlus

viz též
 Ota
 Oto

Externí odkazy 
 

Rozcestníky - příjmení