Gulag

Gulag (rusky: , ГУЛаг, Главное управление исправительно-трудовых лагерей, česky: Hlavní správa nápravně-pracovních táborů) byl jedním z oddělení lidového komisariátu vnitřních záležitostí (NKVD, ministerstva vnitra) Sovětského svazu řídící a spravující systém pracovních a koncentračních táborů SSSR, který začal být budován za Lenina (1919) na samém počátku Sovětského svazu a byl rozšířen za Stalinovy vlády.

Správa byla i s tábory samotnými oficiálně zrušena v lednu 1960, ve skutečnosti ovšem tábory (pod jiným jménem, většinou s méně krutým režimem a někdy i na jiných místech) existovaly až do konce komunistického režimu. Slovo gulag se posléze přeneseně používalo pro označení sítě táborů nebo i jednotlivých táborů pod správou této instituce.

Definice Gulagu 
Dle Rady Lidových komisařů SSSR () ze dne 7. dubna 1930 je „úkolem nápravně-pracovních táborů ochrana společnosti před sociálně zvláštně nebezpečnými zločinci prostřednictvím jejich izolace spojené se společensky prospěšnou prací“.

Princip gulagu 

Během celé existence SSSR vzniklo nejméně 476 táborových komplexů, v nichž byly sdruženy tisíce táborů. Na rozdíl od německých vyhlazovacích táborů Gulag představoval spíše tábory produkující otrockou práci, jeho hlavním úkolem byla těžba surovin a stavba náročných projektů (Bělomořsko-baltský kanál). Projekt pracovních táborů po celém severu země vypracoval v roce 1929 Naftalij Frenkel, který návrh osobně předložil Stalinovi a získal jeho souhlas.

Podmínky v různých táborech byly dost různorodé a měnily se i v čase. Vzhledem k relativní organizační volnosti a moci táborových velitelů (kterou jim NKVD poskytoval) záleželo na tom, kdo byl táborovým velitelem – zda racionálně a „liberálněji“ myslící velitel, nebo „krvelačný sadista“. Některá místa skutečně představovala tábory smrti, která přicházela zpravidla v důsledku nemoci, odepření lékařské péče, umrznutí, případně hladu. Vězni v táborech museli nezřídka pracovat až 16 hodin denně či dokonce více s minimem stravy, bez patřičného nářadí, bez zkušeností a za daných podmínek s nesplnitelnými normami. Kdo normu nesplnil, často nedostal svůj už tak hubený příděl jídla (nebo mu byl ještě zmenšen). Dozorci si leckdy beztrestně dělali s vězni, co chtěli (jedinou podmínkou bylo, aby příliš výrazně neklesla produkce). Často se pracovalo v mrazu bez patřičného oblečení. Existovalo ale i něco málo táborů, kde se žilo relativně dobře, např. pro některé klíčové vědce, kteří měli i v těchto podmínkách bádat.

Počet lidí v Gulagu 

Jen v období Stalinovy vlády (1929–1953) prošlo tábory gulagu nejméně 8 miliónů lidí. Někdy se k nim připočítávají i lidé žijící ve vyhnanství (minimálně 6 miliónů lidí), ti však nežili v táborech a jejich životní podmínky byly zpravidla lepší. Vrchol éry gulagu přišel na přelomu 40. a 50. let. Podle odhadů amerického historika R. Conquesta dosáhl počet lidí v táborech v roce 1948 asi 10 milionů a v roce 1952, těsně před Stalinovou smrtí, téměř 13 milionů. Na konci Stalinovy éry existovalo přibližně 200 táborů nucených prací, umístěných zejména na Sibiři, Dálném východě a v Arktidě.

Známí vězni 
 Andrej Alexejevič Amalrik, ruský spisovatel
 Anton Antonov-Ovsejenko, ruský historik a spisovatel
 Anna Barkovová, ruská básnířka a novinářka
 Menachem Begin, izraelský politik a premiér
 Bohumil Borecký, československý plukovník
 Margarete Buber-Neumann, německá levicová novinářka, vězeň nacistického i sovětského systému
 Vladimir Bukovskij, ruský neurofyziolog a spisovatel
 Konstantin Alexandrovič Čcheidze, česko-ruský spisovatel a filosof
 Julij Markovič Daniel, ruský spisovatel a překladatel
 Pjotr Dmitrijevič Dolgorukov, ruský politik
 Vladimir Dremljuga, ruský disident
 Mustafa Džemilev, vůdce krymských Tatarů
 Pavel Florenskij, ruský matematik, filosof a teolog
 Naftalij Aronovič Frenkel, ruský obchodník, vězeň i organizátor Gulagu
 Jevgenija Ginzburgová, ruská spisovatelka a disidentka
 Valentin Gluško, ruský konstruktér raketových motorů
 Lev Gumiljov, ruský historik a etnolog
 Anatolij Markovič Gurevič, sovětský špion
 Gustaw Herling-Grudziński, polský novinář a spisovatel
 Ryszard Kaczorowski, polský státník
 Lev Kopelev, ruský spisovatel a disident
 Sergej Koroljov, fyzik a konstruktér raket
 Merab Kostava, gruzínský disident
 Ján Košút, slovenský student
 Sergej Adamovič Kovaljov, biolog, obhájce lidských práv a politik
 Karel Kubánek, československý letec
 Osip Mandelštam, ruský básník
 Sergej Vladimirovič Marakujev, ruský emigrant v Praze, dědeček A. Kopřivové
 Anatolij Marčenko, ruský spisovatel a disident
 Polina Molotovová, manželka V. M. Molotova
 Jurij Fjodorovič Orlov, ruský fyzik a disident
 Konstantin Päts, estonský politik a prezident
 Vladimir Michajlovič Petljakov, ruský letecký konstruktér
 František Polák, český advokát, účastník I., II. i III. odboje
 Nikolaj Nikolajevič Polikarpov, ruský letecký konstruktér
 Karl Radek, revolucionář a komunistický politik
 Konstantin Konstantinovič Rokossovskij, sovětský maršál a polský politik
 Andrej Donatovič Siňavskij, ruský spisovatel a disident
 Josip Slipyj, ukrajinský arcibiskup a kardinál
 Dušan Slobodník , slovenský spisovatel
 Alexandr Solženicyn, spisovatel, nositel Nobelovy ceny
 Vasyl Stus, ukrajinský spisovatel
 Varlam Tichonovič Šalamov, ruský spisovatel
 Natan Šaransky, sovětský matematik, disident a izraelský politik
 Karlo Štajner, jugoslávský komunista a revolucionář
 Lev Sergejevič Těrmen, ruský vynálezce
 Andrej Nikolajevič Tupolev, letecký konstruktér
 Kārlis Ulmanis, lotyšský politik a prezident
 Sergej Vojcechovský, československý generál
 Raoul Wallenberg, švédský diplomat
 Lothar Wolleh, německý fotograf

Cizinci v Gulagu 

Gulag nebyl určen jen pro občany SSSR, ale ocitli se zde lidé mnoha dalších národností. Hned po rozdělení Polska mezi Sovětským svazem a hitlerovským Německem v roce 1939 docházelo k masovým deportacím Poláků, jež se ocitli na územích okupovaných Sovětským svazem, ale také představitelů dalších národů (Bělorusů a Ukrajinců), kteří de iure nebyli občany SSSR. Když Rudá armáda vytlačila z Maďarska vojska Třetí říše, započal transport představitelů elit i dalších práceschopných osob do Gulagů (zde již byla řada válečných zajatců). Z Budapešti byl do Gulagu odvlečen též švédský diplomat Raoul Wallenberg, který za války zachránil životy odhadem 100 000 Židů. Celkově bylo do Gulagů odvlečeno přibližně 300 000 Maďarů, přičemž polovina z nich se nevrátila zpět. Maďarská lidová republika však na navrátilce pohlížela krajně nedůvěřivě, a tak se stali cílem častých represí. Jako pravděpodobně poslední maďarský vězeň Gulagu se v roce 2000 vrátil (po 53 letech), původně válečný zajatec z druhé světové války, András Toma. Do gulagu se dostalo také mnoho z více než 4 000 Finů, zajatých během Zimní a pokračovací války se SSSR.
Mezi cizince v gulagu patřili i Čechoslováci jako například Sergej Vojcechovský, Jan Plovajko nebo Imrich Gablech.

Povědomí o gulagu 

Oproti obecnému povědomí se politici a novináři západu o systému sovětských pracovních táborů dozvěděli již na přelomu 20. a 30. let 20. století a otevřeně o něm psali. Obecnou veřejnost však tato fakta příliš nezaujala, navíc Sovětskému svazu se pomocí dovedných zastíracích manévrů a propagandistických tahů podařilo vzbudit dojem, že většinu pracovních táborů zrušil (ačkoliv ve skutečnosti počet táborů i vězňů strmě rostl). Nové podrobnější informace se svět začal dozvídat až v době Chruščovova tání koncem 50. let. Všeobecně známé se staly až po vydání děl ruského disidenta Alexandra Solženicyna.

Významné tábory 
 Magadan
 Norilsk
 Ozerlag
 Pečora
 Vorkuta
 Kolymské gulagy
 Solovecký tábor zvláštního určení

Díla inspirovaná Gulagem 

 Josef Martin Bauer, Kam až mě nohy donesou (česky Naše vojsko 1994, 2017; zfilmováno 2001 jako Bílé peklo) – příběh německého vojáka jako zajatce v sovětském pracovním lágru na Sibiří a jeho následného útěku
 Monika Zgustová, Oblečené k tanci na sněhu (Argo, 2020); autorka zachycuje autentická svědectví devíti „silných, vnímavých a statečných“ žen, které se dostaly do spárů jednoho z nejděsivějších totalitních režimů lidských dějin, a přece se nezlomily a dokázaly se vrátit do alespoň zčásti normálního života
 Fritz Blankenhorn, A nebylo návratu (česky Baronet 2004) – příběh německého zajatce v sovětském pracovním lágru
 Jan Demčík, Můj útěk do gulagu (1995, 2001) – podkarpatský Rusín, který byl po svém útěku do Sovětského svazu zatčen a poslán do gulagu
 Jevgenija Ginzburgová, Strmá cesta (česky Odeon 1992) – zatčeni mladé sovětské komunistky, obvinění a léta v Gulagu až po rehabilitaci
 Karel Goliath, Zápisky ze stalinských koncentráků: Výběr ze vzpomínek a studií (Köln – Index 1986, Ergo – 2018) – příběh českého právníka, historika a spisovatele, vězněného v gulagu v letech 1939 až 1955
 Gustaw Herling-Grudziński, Jiný svět (1951 v Anglii; česky Institut pro středoevropskou kulturu a politiku Praha 1994)
 Ján Košút, Cez červený očistec (Bratislava 1995, 2009)
 Jiří Svetozar Kupka, Krvavé jahody (2007, 2008, 2016) – smyšlený příběh Věry Sosnarové, kterou NKVD podle jejích slov odvlekla do gulagu
 Armand Maloumian, Synové Gulagu (česky 1990) – autentické zážitky z osobního prožití
 Jean Nicolas, Jedenáct let v ráji (1958 ve Francii, česky 2020) – vzpomínky francouzského katolického kněze, vězne Gulagu
 Boris Pasternak, Doktor Živago (1957 v Itálii; Bratislava 1969; česky Lidové nakladatelství 1990, Odeon 2003, 2011, 2019)
 Sławomir Rawicz, Dlouhá cesta (1956 v Londýně; česky Jota 2007, 2011; zfilmováno 2010 jako Útěk ze Sibiře) – o transportu do gulagu, tamních podmínkách a o útěku do Indie
 Alexandr Solženicyn, Jeden den Ivana Děnisoviče (1962 v SSSR; česky Svět sovětů 1963, 1965, Lidové nakladatelství 1991, Academia 2000, 2002, Leda 2011)
 Alexandr Solženicyn, Souostroví Gulag (1973 v zahraničí; česky 1990, 2011)
 Varlam Tichonovič Šalamov, Kolymské povídky (, G plus G 2011)
 Karlo Štajner, 7 000 dní na Sibiři (1971 Jugoslávie; česky Naše vojsko 1991, 2008, 2011)
 Guzel Šamilevna Jachinová, Zulejka otevírá oči (česky Prostor 2017)

Galerie

Odkazy

Reference

Literatura 
  – autorka byla za knihu v roce 2004 oceněna Pullitzerovou cenou
 BYSTROV, Vladimír. Průvodce říší zla, Academia 2007, 748 str., 
 
 
 SOLŽENICYN, Alexandr, Jeden den Ivana Děnisoviče (1962 v SSSR; česky 1963, 1991, 2001, 2011)
 SOLŽENICYN, Alexandr, Souostroví Gulag (1973 v zahraničí; česky 1990, Academia 2011)

Související články 
 Naftalij Aronovič Frenkel
 Raoul Wallenberg
 Nazinská tragedie

Externí odkazy 
 
  Ústav pamäti národa – seznam československých občanů odvlečených sověty do Gulagu
  Gulag.cz (Virtuální muzeum Gulag Online)
  Gulag, historie, mapy - Totalita.cz
  Mapa Gulagů
  Gulag Memorial. Mapa táborů, archiv dokumentů
  The Gulag Collection by former prisoner Nikolai Getman
  Tábory teroru, často pozapomínané, New York Times
  Ekonomie nucených prací: Sovětský Gulag 
  Gulag, album fotografií

 
Nucené práce
Věznění a internace
Politické represe v Sovětském svazu
Stalinismus
Ruská slova a fráze