alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Grand Prix Belgie 1951

Grand Prix Belgie 1951 (oficiálně Formula 1 Rolex Belgian Grand Prix 2022) se jela na okruhu Circuit de Spa-Francorchamps v Belgii dne 17. červen 1951. Závod byl třetím v pořadí v sezóně 1951 šampionátu Formule 1.

Kvalifikace

Závod

Nejrychlejší kolo 

 Juan Manuel Fangio, Alfa Romeo, 4:22.1

Nestartovali 

 Princ Bira - Maserati 4CLT/48
 Jose Froilan Gonzalez - Maserati 4CLT/48
 Reg Parnell - Ferrari 375
 Louis Chiron - Maserati 4CLT/48 (startoval s vozem Talbot)

Vedení v závodě 

 1. - 2. kolo - Luigi Villoresi
 3.- 14. kolo - Giuseppe Farina
 15. - Juan Manuel Fangio
 16.- 36. kolo - Giuseppe Farina

Reference 

Grand Prix Belgie
Formule 1 v roce 1951
Sport v Belgii v roce 1951
Espoo

Espoo (švédsky Esbo) je se svými 297 132 obyvateli 2. největší město Finska. Nachází se na jižním pobřeží Finska, u Finského zálivu. Spolu s městy Helsinki a Vantaa, se kterými sousedí, a městečkem Kauniainen, které obklopuje, tvoří helsinské souměstí Velké Helsinky. Město se rozkládá na 528 km², z čehož 216 km² jsou vodní plochy. Ve městě žije asi 300 000 lidí (v roce 2022), čímž se ve velikosti ve Finsku řadí na druhé místo za Helsinky a před Tampere, které co do počtu obyvatel předběhlo na začátku roku 1991. Espoo náleží do provincie Uusimaa.

Další informace 
Espoo má na město poměrně hodně lesů. V severní části Espoo je několik větších jezer, celkem má Espoo 73 jezer o rozloze nejméně jednoho hektaru.

Oblast Espoo je obydlena již nejméně 8 000 let. Prehistorické osídlení je známé z doby kamenné a starší doby kovové. Nejstarší historická zmínka o Espoo je z roku 1431. Espoo se v roce 1963 stalo městysem a v roce 1972 městem.

Nejstarší částí města je Vanha-Espoo. Ve městě sídlí Helsinská technická univerzita. Přemístilo se sem také vrchní ředitelství firmy Nokia. Na území města též leží národní park Nuuksio.

Dne 25. února 1991 zde byla dojednána tzv. Espooská konvence – mezinárodní dohoda o posuzování vlivů na životní prostředí (v platnost vstoupila 10. září 1997).

V Espoo se 17. října 1979 narodil známý automobilový závodník a mistr světa ve Formuli 1 z roku 2007 Kimi Räikkönen, který zde má vlastní dům, kam v době dovolené jezdí.

V Espoo se také narodili někteří z členů skupiny Lordi, která v roce 2006 vyhrála soutěž Eurovision Song Contest a díky tomu se stala známou.

Reference

Externí odkazy 
 
 Espoo – Oficiální stránky města 
 Helsinská technická univerzita  

 
Přístavní města ve Finsku
Města ve Finsku
Přístavní města Baltského moře
Uusimaa
Velké Helsinky
Souvislý graf

Souvislý graf je takový (neorientovaný) graf, v němž platí, že pro každé dva vrcholy x, y existuje sled z x do y.

Pro orientované grafy se zavádí dva „druhy“ souvislosti:
 slabá souvislost — graf je slabě souvislý, pokud jeho symetrizace je souvislý graf;
 silná souvislost — graf je silně souvislý, pokud pro každé dva vrcholy x, y existuje cesta z x do y i z y do x.

Řezy 
Vrcholový řez (též separátor) grafu G = (V, E) je taková množina , že graf  není souvislý. Obdobně se definuje hranový řez. Vrcholová (resp. hranová) souvislost grafu je velikost minimálního vrcholového (resp. hranového) řezu. Graf je vrcholově (hranově) k-souvislý, pokud jeho příslušná souvislost je rovna nebo větší než k.

Vlastnosti souvislých grafů 
 Každý souvislý graf G obsahuje vrchol v s vlastností, že G – v (tzn. z grafu G odstraníme jeden konkrétní vrchol v) je souvislý graf
 V souvislém grafu je m ≥ n – 1 (kde m je počet hran a n je počet vrcholů)
 Jsou-li stupně všech vrcholů alespoň n/2 (kde n je počet vrcholů), pak je graf souvislý

Příklady 
 nesouvislý graf má vrcholovou i hranovou souvislost 0
 souvislý graf je (z definice) 1-souvislý
 úplný graf  je maximálně souvislý, jeho hranová souvislost je n - 1
 každý strom je minimálně souvislý, jeho hranová souvislost je 1

Související články 
 Silně souvislá komponenta

Grafové pojmy
Typy grafů
Kniha Micheáš

Kniha Micheáš (zkratka Mi,  מיכה Micha) je starozákonní prorockou knihou. Tradicí je kniha připisována izraelskému prorokovi Micheášovi, který působil ve stejné době, jako Izajáš a Ozeáš. Kniha má povzbudit v dobách bojů s asyrskou velmocí, vyjadřuje hrozby i zaslíbení a naději v příchod Mesiáše.

Biblická kritika nicméně ukázala, že text knihy je složen z mnoha vrstev, které pocházejí z rozmezí 8. až 3. stol. př. n. l.

Odkazy

Reference

Související články 
 Biblický kánon

Literatura 
 HOBLÍK, Jiří. Proroci, jejich slova a jejich svět. Praha: Vyšehrad, 2009. 520 s. .

Externí odkazy 
 
 
 Český ekumenický překlad

Micheáš
Knihy z 8. století př. n. l.
Logo

Logo (z řeckého logos = slovo, řeč, zákon, pojem…) je módní slangový výraz používaný v českém jazykovém prostředí jen krátké období od poloviny 90. let 20. století. Není z něho zřejmé, zda jde o logotyp (písmovou značku) nebo nerozlišující laické označení jednoduchého grafického symbolu nebo kombinované grafické značky.

Teorie komunikace rozlišuje prvky zastupující jedinečné a obecné jevy. Ve verbální komunikaci to jsou vlastní jména a další slova.

Ve vizuální komunikaci jsou jedinečné jevy zastupovány grafickými symboly (samotný graf. prvek bez písma), logotypy (graficky upravené písmo) nebo jejich kombinací - grafickými značkami. Svébytnými oblastmi jedinečných jevů jsou historické erby nebo komerční značky.

Obecné jevy jsou ve vizuální komunikaci zastupovány figurami, znaky a symboly. Figura je grafická struktura, která ve vědomí diváka nabývá významu prostřednictvím podobnosti s realitou. Znak je struktura nepodobající se realitě, význam nabývá prostřednictvím společenské konvence. Symbol je figura nebo znak s druhotným významem. (Sémiotika pracuje s termínem "znak" v jiných souvislostech.)

Odkazy 


Reference

Související články 
 logotyp
 ochranná známka

Externí odkazy 
 
 
 Vlastnosti dobrého loga (obsáhlý článek)
 Otevřená databáze log firem (logobox.cz)
 Úřad průmyslového vlastnictví

Symboly
Logotyp

Logotyp je písmová nebo slovní značka, graficky znázorněný název společnosti, firmy, výrobku, značky apod.

Obvykle je použitý charakteristický řez (font) písma (často výtvarně upravený, aby se odlišil a též proto, že neupravené logotypy, tvořené pouze prostým textem, nejsou předmětem copyrightu).

Pokud je logotyp důsledně používán (ve spojení s dalšími propagačními prvky), může se stát důležitou součástí propagačního stylu firmy, tzv. Corporate identity.
 
Původně výraz logotyp znamenal v typografii dvě nebo více písmen (znaků) na jednom odlitku pro urychlení ruční sazby; patří mezi ně tedy i ligatury.

Související články 
 Logo
 Ochranná známka
 Brand (obchod)

Externí odkazy 
 
 Úřad pro průmyslové vlastnictví
 Databáze logotypů

Symboly
Typografie
Muslim (rozcestník)

Pojem muslim označuje člena jedné ze dvou různých skupin lidí, označení se liší v psané formě velikostí počátečního písmene:

 muslim – člověk vyznávající islám
 Muslim – pojmenování etnického Bosňáka

Externí odkazy
Tořič

Tořič (Ophrys) je rozsáhlý rod jednoděložných rostlin z čeledi vstavačovitých. Existuje přibližně čtyřicet botanických druhů a mnoho přírodních mezidruhových kříženců. Latinské rodové jméno je odvozeno z řeckého slova ophrys, což v překladu znamená obočí, povýšenost nebo pýchu a značí tak výjimečné postavení rodu mezi evropskými orchidejemi. Označení Ophrys poprvé použil pro označení rostliny v prvním století našeho letopočtu Plinius Starší ve své encyklopedii Naturalis historia.

Rozšíření 
Tořiče jsou terestrické orchideje rostoucí ve střední a jižní Evropě, severní Africe a Malé Asii. Na území České republiky lze nalézt tořič čmelákovitý Holubyho, tořič hmyzonosný a tořič včelonosný.

Opylení 
Tořiče svými květy napodobují vzhled samiček svých hmyzích opylovačů. Samečci konkrétního druhu se líhnou první a svými pokusy o páření přenášejí pylové brylky.

Literatura

Externí odkazy 
 
 

Vstavačovité
Flóra Česka
Flóra jihovýchodní Evropy
Flóra jihozápadní Asie
Flóra jihozápadní Evropy
Flóra Kavkazu
Flóra Makaronésie
Flóra severní Afriky
Flóra severní Evropy
Flóra Střední Asie
Flóra střední Evropy
Flóra východní Evropy
Fialová

Fialová (od Viola, fialka) je barva na okraji barevného spektra mezi modrou a neviditelnou ultrafialovou (UV). Její vlnová délka je zhruba 380–450 nm.

Z hlediska skládání barev je to pak kterákoli z barev mezi červenou a modrou. Fialová s větším podílem červené je purpurová a magenta, naopak větší podíl modré má indigo nebo ultramarín.

V minulosti byla fialová nebo purpurová barva považována za velmi vzácnou. Jejich barvivo mělo vyšší cenu než zlato. Fialová barva byla připravována z malých mořských plžů v Libanonu, jejichž těla obsahují látky sloužících ke tvorbě barviva. Ke vzniku jednoho gramu fialové barvy, je potřeba více než 10 000 hlemýžďů.

Použití a symbolika 

V západních církvích je fialová liturgickou barvou pro advent, postní dobu a některé další příležitosti. Fialová je také barva biskupů a arcibiskupů,

Fialovým trojúhelníkem byli v nacistických koncentračních táborech označováni Svědkové Jehovovi.

Jediné dvě státní vlajky, na kterých je použita fialová barva (a to ještě ve velmi malém množství) jsou vlajky dominická a nikaragujská.

Využití 
 V barevném značení odporů znamená fialová barva číslici 7 nebo toleranci ±0.1 %.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Barvy
A priori

A priori nebo také apriori je latinské spojení (doslova z předchozího), které znamená „předem“ nebo „předchůdný“. Odtud pak také apriorní, předchůdný, autoritativní. V běžné řeči se užívá například pro apriorní úsudky, které člověk dělá dříve, než se s posuzovanou věcí seznámí. Opak je a posteriori: zpětně, dodatečně, až na základě zkušenosti.

Filosofie 
Ve filosofii tento pojem označuje poznání, které může člověk mít bez zkušenosti, tedy před ní. Opakem takového poznání je poznání a posteriori, které vyžaduje před úsudkem zkušenost.

Mezi apriorní disciplíny pak patří např. matematika, logika a praxeologie (obecná věda o lidském chování, jejíž součástí je např. ekonomie). Výroky typu „2 + 2 = 4“ jsou považovány za apriorní, protože vycházejí z pouhé reflexe. Přírodní a sociální vědy jsou naopak považovány za aposteriorní. Výroky typu „obloha je obvykle modrá“ patří k aposteriornímu poznání.

Gnozeologické tázání 
Jednou ze základních otázek gnozeologie je, zda existuje nějaké syntetické poznání a priori. Racionalismus tvrdí, že ano, avšak empirismus takové poznání popírá a tvrdí, že veškeré lidské poznání vychází z vnější zkušenosti.

Současné užití pojmu pochází od Immanuela Kanta, který k rozlišení mezi syntetickými a analytickými větami přidal rozlišení mezi apriorním a aposteriorním poznáním. Apriorní výroky jsou podle něho nutně pravdivé, kdežto výroky aposteriorní jsou kontingentní, neboť záleží na vnějších podmínkách, které se mohou měnit.

Související články 
 A posteriori
 Transcendentální idealismus
 Immanuel Kant
 Gnozeologie

Externí odkazy 
 

Epistemologie
Immanuel Kant
Latinská slova a fráze
Analytický soud

Analytický soud (analytický výrok, analytická věta) je takový výrok (či věta), jehož pravdivost či nepravdivost plyne apriori z analýzy použitých pojmů bez jakéhokoli empirického zkoumání. Tak soud „tělesa jsou rozprostraněná“ je nutně vždy pravdivý, protože představa rozprostraněnosti je už obsažena v pojmu tělesa. Opakem je soud syntetický, například „všechny labutě jsou bílé“, který vyžaduje ověření na všech labutích (a ukáže se tak jako nepravdivý). Rozlišení zavedl Immanuel Kant a hrálo pak významnou roli i v analytické filosofii a v logice.

Kantova transcendentální filosofie 
Úkolem transcendentální filosofie není podle Kanta zkoumat to, jak se věci mají, nýbrž zkoumat podmínky pravdivého poznání. Analytické soudy jsou a priori, tedy bez dalšího zkoumání stavu věcí, pravdivé nebo nepravdivé, což plyne z prosté analýzy pojmů. Ovšem analytický soud je v důsledku toho tautologický, čili nerozšiřuje poznání a může je pouze objasnit. Kant proto také mluví o „vysvětlujících soudech“.

Na druhé straně syntetické soudy sice mohou poznání rozšířit, jejich pravdivost či nepravdivost se však obvykle musí rozhodovat zkušeností, smyslovým poznáním, které není jisté. Jednou z hlavních otázek Kantovy filosofie poznání byla tudíž otázka, jak jsou syntetické soudy a priori možné. Kant byl přesvědčen, že takové soudy jsou možné například v matematickém důkazu.

Analytická filosofie 
Filosofie Vídeňského kruhu dostala později název „analytická filosofie“ proto, že viděla úlohu filosofie právě v analytických soudech; syntetické soudy příslušejí jednotlivým vědám. Soudy či věty, jež nejsou ani analytické ani ověřitelné zkušeností, nemají smysl. Tento postoj je ovšem sporný proto, že samo tvrzení, že všechny smysluplné soudy a věty musí být buď empirické nebo analytické, není ani analytické ani empirické. O jeho pravdivosti tedy nelze rozhodnout.

Roku 1951 uveřejnil americký logik a filosof Willard Van Orman Quine článek „Dvě dogmata empirismu“, kde celé rozlišení na analytické a syntetické soudy zpochybnil a prohlásil za neudržitelné dogma. Hlavní problém je v tom, že přísně vzato neumíme rozlišit, co je a co není v pojmech zahrnuto, pokud to nejsou pojmy matematické, logické nebo administrativní, a tedy přesně definované. Tak je v pojmu trojúhelníku jistě zahrnuto, že má tři vrcholy, nebo v pojmu plátce daně, že má jistý příjem, ale je například v pojmu havran zahrnuto, že je černý? V běžné řeči asi ano, logicky však nikoli. Quinovu argumentaci většina odborníků přijímá, rozlišení se však jako heuristická pomůcka dále používá.

Odkazy

Reference

Související články 
 A priori
 Syntetický soud
 Transcendentální filozofie
 Immanuel Kant

Externí odkazy 
  Stanford Encyclopedia of Philosophy, heslo Distinction analytic/synthetic

Logika
Sémantika
Epistemologie
Filozofie jazyka
Immanuel Kant
Syntetický soud

Syntetický soud (syntetický výrok, syntetická věta) je takový výrok (či věta), jehož predikát není obsažen v podmětu. Predikát zde vypovídá o podmětu něco nového, co není obsahem jeho definice, a rozšiřuje tak poznání. Příkladem syntetické věty je výrok:
„Dinosauři vymřeli.“
Opakem je analytický soud, kde predikát naopak vyplývá z vlastností podmětu.

Kantova filosofie 
Analytické soudy se vyznačují tím, že jsou logicky nutné a naprosto obecné. Protože syntetický soud neplyne nutně z definice podmětu, vzniká obvykle indukcí a je patrně založen na nějaké zkušenosti. Většina syntetických soudů patří proto podle Kanta mezi soudy a posteriori (následné) a může být také klamná. Důležitým bodem Kantovy filosofie je otázka, zda existují také syntetické soudy a priori, které podle něho tvoří obsah "čistého rozumu". Kant se domníval, že jsou to například soudy matematické a logické, které neplynou ze zkušenosti a přitom nejsou pouze dedukcí z pojmu.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Ottův slovník naučný nové doby, heslo Immanuel Kant. Sv. 5, str. 367
 H. J. Störig, Malé dějiny filosofie. Praha: Zvon 1996

Související články 
Analytický soud
Transcendentální filozofie
Immanuel Kant
A priori
A posteriori

Logika
Sémantika
Epistemologie
Filozofie jazyka
Immanuel Kant
A posteriori

A posteriori je latinské spojení („z pozdějšího“), které označuje poznání získané „ze zkušenosti“, tedy empirické poznání. Protikladem je poznání a priori (apriorní) získané bez zkušenosti, dedukcí. 

Přírodní a společenské vědy založené na pozorování jsou označovány za aposteriorní disciplíny, na rozdíl od matematiky, logiky a praxeologie, které jsou označovány za odvětví apriorní. Avšak aplikace matematiky a logiky mohou být v exaktních vědách chápány jako apriorní i aposteriorní: Matematicky nebo logicky formulované (reprezentované) hypotézy mohou předpovídat výskyt objektů a průběh procesů a aposteriorní datová verifikace hypotézy potvrzuje její platnost, vždy však v určité oblasti její platnosti, tj. v rozsahu hodnot veličin a parametrů v hypotéze se vyskytujících. Příkladem kombinace apriorních a aposteriorních kroků je fyzika částic, kde apriorní hypotéza specifikuje, na co má být experiment zaměřen, a poté výsledek experimentu hypotézu ověřuje, vyvrací nebo nerozhodne, nedá potřebnou odpověď. Významnou roli ve vědě hraje rovněž apriorní a aposteriorní pravděpodobnost (vizte článek podmíněná pravděpodobnost).

Aposteriorní poznání zahrnuje tedy veškeré zkušenostní poznání člověka. Názor, že aposteriorní poznání je jediné, jehož kladnou pravdivostní hodnotu lze dotvrdit, zastával zvláště v 17. století empirismus.

Související články 
 A priori
 Empirismus
 Transcendentální idealismus
 Gnozeologie

Epistemologie
Antiochijská škola

Antiochijská škola je označení pro skupinu církevních Otců, raných křesťanských teologů a exegetů ze syrské oblasti z 5.–6. století, jejímž centrem bylo město Antiochie. Hlavními představiteli této teologické a především exegetické školy byli např. Diodor z Tarsu, Jan Zlatoústý nebo Theodor z Mopsuestie.

Základní rysy školy 

Tato exegetická škola se vyznačovala svou opozicí vůči škole alexandrijské. Zatímco alexandrijská škola kladla při exegezi velký důraz na alegorii a obrazný výklad Bible, aniochijští otcové se drželi následujících postupů: 

 Odmítali Órigenovu alegorii a alegorezi a vraceli se k původnímu, slovnímu významu textu. Vraceli tak hodnotu dějinám spásy, jak jsou popsány především ve Starém zákonu. 

 Proroctví nejsou míněna čistě jako předpovědi Kristova příchodu a novozákonních pravd, ale jsou „omezena“ na svou dobu; proroci sami znali jen ten význam svých proroctví, jaký jejich slova měla pro jejich dobu. Přesto mohou starozákonní proroctví odkazovat na Nový zákon jako typy, jejichž pravda se v plné míře nachází v Kristu. 

 Při výkladu textu kladli důraz spíše než na odhalování abstraktních pravd na příklady. Písmo je velkou „sbírkou příkladů“, které jsou nám ukázány, abychom se podle nich mohli řídit. Jsou tedy mimo jiné velkou morální příručkou, a to jak Starý, tak Nový zákon.

Příklad exegeze antiochijské a alexandrijské školy

Jako názorný příklad rozdílu pojetí exegeze může sloužit výklad kázání proroka Jonáše. Zatímco pro Teodora z Mopsuestie (Antiochie) je to výzva k obrácení Ninivanů a je na nich, aby se vzpamatovali a zřeli svého špatného jednání, pro Cyrila Alexandrijského se jedná o ukázku síly a moci Božího slova, které obrací pohany k Bohu. Patrný je zcela jiný aspekt kladený při výkladu téhož textu.

Odkazy

Související články 
 Alexandrijská škola
Biblická exegeze
Vantaa

Vantaa (švédsky Vanda) je město v jižním Finsku. Spolu s Helsinkami a Espoo, se kterými sousedí, a Kauniainen tvoří Velké Helsinky.

Město se rozkládá na 242,66 km², z čehož 2,03 km² jsou vodní plochy. Ve městě žije 215 813 lidí, čímž se ve velikosti ve Finsku řadí na čtvrté místo za Tampere a před Oulu.

Na území Vanty se nachází hlavní helsinské letiště.

Ve Vantaa se narodilo pár významných osobností, mezi ně patří i finský violoncellista a skladatel Eicca Toppinen, a také bývalý pilot F1 Mika Häkkinen, dvojnásobný mistr světa z roku 1998 a 1999.

Partnerská města

Reference

Externí odkazy 
 

 
Uusimaa
Města ve Finsku
Velké Helsinky
Golgiho aparát

Golgiho aparát (resp. Golgiho komplex, především u rostlinné buňky také diktyozom) je soustava buněčných váčků, které slouží k transportu a úpravě bílkovin. Představuje součást endomembránového systému většiny eukaryotických buněk; chybí např. u parazitického prvoka Giardia lamblia.

Jméno dostala tato organela podle italského anatoma Camilla Golgiho, který jej nalezl a popsal v nervových buňkách (rok 1898).

Funkce 
Soustava Golgiho aparátu slouží k transportu, přechovávání a úpravě (tzn. posttranslační modifikaci, tzn. modifikaci až po translaci) proteinů. K těmto posttranslačním úpravám bílkovin patří např. proteolytické štěpení částí bílkovin (často nutné k jejich správné funkci), navazování a odstraňování nebílkovinných (zejména cukerných) složek, syntéza polysacharidů a imunoglobulinů a tvorba váčků využívaných při exocytóze. V Golgiho komplexu vzniká také materiál pro tvorbu buněčné stěny.

Na výstupu z Golgiho aparátu jsou produkty opět zabaleny do váčků a zpravidla „odeslány“ na místo určení do konkrétního místa buňky.

Rozdíly ve stavbě 
V rostlinných buňkách se často vyskytuje tzv. disperzní Golgiho aparát. Jednotlivé diktyozómy jsou malé a jsou rozptýleny po celé buňce, takže tento typ GK není zjistitelný pod světelným mikroskopem.

Naproti tomu v typických živočišných buňkách jsou diktyozómy větší a jsou nahloučeny vedle sebe, zpravidla poblíž jádra a hladkého endoplazmatického retikula. Diktyozómy jsou navzájem popropojované a zpravidla na straně přivrácené k jádru neustále přijímají váčky odštěpené od ER a intenzívně odštěpují váčky naplněné různými buněčnými sekrety.

Odkazy

Reference

Související články 
 Organela

Externí odkazy 
 

Eukaryotická buňka
Vezikulární transport
Organely
Krtek

Krtek je české jméno pro 13 rodů malých savců, hmyzožravců z čeledi krtkovitých (Talpidae). Nářečně se krtkovi také říká krtice, krt nebo kret.

Význam a popis 
Jejich nejznámějším zástupcem je krtek obecný, žijící i na území ČR. Toto zvířátko inspirovalo výtvarníka Zdeňka Milera k vytvoření animované postavičky Krtečka (resp. Krtka).

Krtci žijí v podzemních chodbách, které si vyhrabávají velkými a silnými předními tlapami. Na povrchu se dobře neorientují, protože jsou prakticky slepí. Krtek se živí zejména bezobratlými živočichy, které vyhledává pomocí svého skvělého sluchu a čichu. Především pojídá žížaly, které loví ve svých chodbách.

Systém krtků 
 rod: Condylura
 krtek hvězdonosý (Condylura cristata)
 rod: Euroscaptor
 Euroscaptor mizura
 Euroscaptor parvidens
 krtek dlouhonosý (Euroscaptor longirostris)
 krtek jihočínský (Euroscaptor grandis)
 krtek Klossův (Euroscaptor klossi)
 krtek východní (Euroscaptor micrura)
 rod: Nesoscaptor
 Nesoscaptor uchidai
 rod: Neurotrichus
 krtek rejskovitý (Neurotrichus gibbsii)
 rod: Parascalops
 krtek bělohlavý (Parascalops breweri)
 rod: Parascaptor
 krtek asámský (Parascaptor leucura)
 rod: Scalopus
 krtek východoamerický (Scalopus aquaticus)
 rod: Scapanulus
 krtek čínský (Scapanulus oweni)
 rod: Scapanus 
 krtek pobřežní (Scapanus orarius)
 krtek širokostopý (Scapanus latimanus)
 krtek západoamerický (Scapanus townsendii)
 rod: Scaptochirus
 krtek lesklý (Scaptochirus moschatus)
 rod: Scaptonyx
 krtek dlouhoocasý (Scaptonyx fusicaudus)
 rod: Talpa
 krtek anatolský (Talpa levantis)
 krtek balkánský (Talpa stankovici)
 krtek iberský (Talpa occidentalis)
 krtek kavkazský (Talpa caucasica)
 krtek obecný (Talpa europaea)
 krtek perský (Talpa streeti)
 krtek římský (Talpa romana)
 krtek sibiřský (Talpa altaica)
 krtek slepý (Talpa caeca)
 rod: Urotrichus
 krtek horský (Urotrichus pilirostris)
 krtek japonský (Urotrichus talpoides)

Reference

Literatura 
 Gabriele Sansalone, Silvia Castiglione, Pasquale Raia, Michael Archer, Blake Dickson, Suzanne Hand, Paolo Piras, Antonio Profico and Stephen Wroe (2020). Decoupling Functional and Morphological Convergence, the Study Case of Fossorial Mammalia. Frontiers in Earth Science, 8: 112. doi: https://doi.org/10.3389/feart.2020.00112

Externí odkazy 
 
 

Krtkovití
Swing

Slovo swing má několik významů:

Swing (tanec) – rodina tanců
Swing (hudba) – hudební styl
Swing (rytmus) – hudební rytmus nebo technika hry
Swing (Java) – knihovna pro grafické uživatelské rozhraní jazyka Java
Swing (sex) – návštěva společenského klubu se vzájemnou výměnou sexuálních partnerů
Swing (kryptoměna) – kryptoměna

Externí odkazy
Maraton

Maraton, česky také Maratón, jiných jazycích Maratone, je odvozen od řeckého názvu Marathón a může označovat:

 město v Řecku – Marathónviz též bitva u Marathónu
 atletickou olympijskou disciplínu – maratonský běhviz též půlmaraton, ultramaraton též označení dlouhých a vytrvalostně náročných akcí sportovního i jiného charakteru

v kultuře
Maratón (film) – československý film z roku 1968, režie Ivo Novák
Maraton lásky – britský film z roku 2007
Maratónec, v anglickém originále Marathon Man – americký film z roku 1976
Marathón (album), album skupiny Olympic (1978)

Externí odkazy
Marathón

Marathón (řecky Μαραθών, novořecky Μαραθώνας Marathónas) je město v Řecku. Nachází se na východním pobřeží poloostrova Attika a žije v něm asi 33 423 obyvatel. Marathón znamená v překladu fenyklové pole. Obec je známá slavným vítězstvím Athéňanů nad Peršany v roce 490 př. n. l. a maratónským během v délce 42 km a 195 m. Z města pocházel též sofista Héródés Attikos.

Historie 
Historie Marathónu sice nezačíná řecko-perskými válkami, ale je to období, kdy se Marathón proslavil (více viz bitva u Marathónu). Pomoc Athéňanů maloasijským Řekům při povstání proti perské nadvládě vedla k odvetě. V roce 490 př. n. l. poslala mocná Perská říše svou armádu proti Athéňanům a vylodila se v blízké zátoce u Marathónu. V čele Peršanů stáli Dátis a Artafernés, převaha jejich armády byla obrovská (20 000 až 30 000 vojáků). Velitelem Athéňanů byl Kallimachos a Miltiadés, jejich armáda čítala přibližně 9 000 athénských a asi 1 000 platajských vojáků. Byl vyslán posel o pomoc i do Sparty, ale ti dorazili až po bitvě. Přesto zvítězili Athéňané, kteří ztratili pouhých 192 mužů. Útočníci ztratili 6 400 mužů. Bylo to jedno z nejslavnějších vítězství řeckých vojsk. Porážkou Peršanů Athéňané založili své mocenské postavení a uchránili řeckou kulturu před náporem východní despocie.

Maratónský běh 
Vítězství Řeků běžel oznámit do Athén řecký voják Thersippose nebo Euklea. Uběhl bez odpočinku trať 42 km 200 m. Na athénském náměstí zvolal: Zvítězili jsme! (Neníkékamen!). Poté klesl mrtev zcela vyčerpán nadlidským výkonem. Některé zdroje uvádějí jako běžce Feidippida, ten však běžel žádat o pomoc do Sparty přibližně 270 km.

Jako připomenutí slavného běhu vojáka do Athén a na základě uběhnuté vzdálenosti (cca 42 km) byla počátkem 20. století pojmenována nejdelší olympijská běžecká trať jako maratonský běh.

Památky 
Athéňané byli zpopelněni a společně pohřbeni v mohyle – kruhové nasypané návrší (tzv. Soros) o výšce 9–12 m, průměru 50 m a obvodu 185 m. V současnosti stojí před mohylou moderní kopie stély (památník ve tvaru podlouhlé vertikální desky) z 5. stol, jejíž originál je vystaven v Národním archeologickém muzeu v Athénách. Mohyla je velmi působivá, ale neznamená nic ve srovnání s vítězstvím, které symbolizuje. Z jejího vrcholu lze přehlédnout celé bojiště od zátoky na východě až po výšinu na západě, pod níž byl athénský tábor. Bojiště se rozprostíralo východně od silnice vedoucí z Nea Makri do dnešní obce Marathón, která leží asi 5 km severně od bojiště. Mohyla Platajských je blízko archeologického muzea, asi 3 km na západ. Peršané byli pohřbeni na severovýchodě v oblasti kolem kostelíka Panagía Mesosporítisissa, ale jejich hroby nejsou nijak označeny.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Řecko – průvodce do zahraničí, nakladatelství Olympia, 1993
 Slovník antické kultury, vydalo nakladatelství Svoboda, 1974

Související články 
 Maratonský běh
 Bitva u Marathónu

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální stránky města (řecky)

Města v Řecku
Starověká řecká sídla v Řecku
Sídla v Attice
Archeologické lokality v Řecku
U96

U96 je německý hudební projekt Alexe Christensena působící převážně v 90. letech 20. století. Proslavil se zejména techno/taneční verzí filmové melodie k filmu Ponorka.

Členové skupiny 
 Alberto Ingo Hauss (alias Bela Wycombe)
 Hajo Panarinfo
 Helmut Hoinkins
 Alex Christensen (alias AC 16, AC Beat, Alex C.)

Diskografie 
 Das Boot (1991)
 Replugged (1993)
 Club Bizarre (1995)
 Heaven (1996)
 Best of 1991–2001 (2000)
 Out of Wilhelmsburg (2007)

Externí odkazy 
 U96 Official Page
 U96 Fan Page
 Diskografie U96
 Biografie U96

Německé techno skupiny
Hudební skupiny 1990–1999
Hudební skupiny 2000–2009
Hudební skupiny 2010–2019
Hudební skupiny založené v roce 1991
Lugdunum

Lugdunum, plným názvem Colonia Copia Claudia Augusta Lugdunum (nynější Lyon) byla důležitým římským městem v Galii. Město založil roku 43 př. n. l. Lucius Munatius Plancus jako hlavní město římské provincie Gallia Lugdunensis. Následujících 300 let bylo Lugdunum nejvýznamnějším městem severozápadní Evropy. Bylo založeno jako správní centrum Galie. Město se nacházelo na soutoku Rhôny a Saôny.

Dějiny města 
Ihned po založení se město stalo střediskem římské Galie a Germánie. Významu města výrazně přispívala císařská mincovna. Obyvatelstvo bylo rozsáhlé a různorodé. Roku 10 př. n. l. se zde narodil císař Claudius.

Poměrně záhy vznikla ve městě i komunita křesťanů, která se nevyhnula rozsáhlým pronásledováním, a to roku 177 a 202.

Po roce 250 a nepokojích na Rýnu ztratilo Lugdunum své výsadní postavení, které postoupilo Trevíru. Stalo se však později střediskem burgundského království.

Odkazy

Reference

Související články 
 Lyon
 Irenej z Lyonu

Externí odkazy 
 

Galie
Starověká římská sídla ve Francii
Lyon
Oppida
Kruh (rozcestník)

Kruh může být:

matematika a logika
 Kruh – geometrický útvar
 Definice kruhem – logický klam, ve kterém se definice zpětně odkazuje na pojem, který má sama vysvětlovat
 Důkaz kruhem

fyzika
 Kruhový pohyb 

chemie
 Posloupnost chemických vazeb vytvářející uzavřený řetězec, viz cyklické sloučeniny

nástroj
 Hrnčířský kruh

lesnictví
 Letokruh – přírůstek dřeva v průběhu jednoho vegetačního období

názvy lidských sídel
 Kruh (okres Semily) – obec v okrese Semily
 Kruh (Doksy) – část města Doksy v okrese Česká Lípa
 Kruh (Holubice) – součást obce Holubice v okrese Vyškov

hudba
 Kvintový kruh
 Kvartový kruh

literatura 
 Bloudění v kruhu – český román pro mládež z období druhé světové války
 Kruh (kniha) – hororový román japonského spisovatele Kodži Suzukiho
 Kruh (nakladatelství) – české vydavatelství a nakladatelství převážně regionálních titulů, které sídlilo v Hradci Králové

ekonomie
 kruhové vlastnictví – nedovolené či nedoporučované formy zacyklených vlastnických vztahů 

spolky
 Bílý kruh bezpečí

film a televize
 Kruh (film, 1959) – československý film z roku 1959
 Kruh (film, 1991) – československý televizní film z roku 1991
 Kruh (film, 2000) – íránský film z roku 2000
 Kruh (film, 2001) – český film z roku 2001
 Kruh (film, 2002) – americký film z roku 2002, remake japonského filmu Ring z roku 1998
 Kruh 2 – americký film z roku 2005, pokračování filmu Kruh z roku 2002
 Kruh (film, 2014) – švýcarský film z roku 2014
 Kruh (Star Trek: Stanice Deep Space Nine) – epizoda seriálu Star Trek: Stanice Deep Space Nine

sport 
 Olympijské kruhy – pět spojených kruhů, symbol Olympijských her
 Kruhy (sport) – tělocvičné a sportovní náčiní
 Cvičení na kruzích – gymnastická sportovní disciplína
 Kruh pro vhazování – prostor na hokejovém hřišti vymezující postavení hráčů při vhazovaní puku do hry 
 Kruh pro rozehrání – obdobně pak i v jiných sportech, např. ve fotbale a jiných kolektivních sportech
 Vrhačský kruh – kruhový prostor pro vrhače v lehké atletice, používá se pro vrhy diskem, koulí a kladivem
 Záchranný kruh – záchranářská pomůcka na vodu
 Plavecký kruh – plavecká pomůcka
 Kruh (pískovcový) – masivní vrtaná skoba s kroužkem – druh fixního jištění užívaný horolezci zejména na českých a saských pískovcích

vojenství
 Kruhová obrana – boj pěší jednotky zpravidla v úplném obklíčení

Související rozcestníky 
 Kolo (rozcestník)
 Kružnice (rozcestník)
 Okruh
 Disk
 Cyklus

Externí odkazy
Kateřina Emmons

Kateřina Emmons, rozená Kůrková (* 17. listopadu 1983 Plzeň), je bývalá česká sportovní střelkyně ze vzduchovky a malorážky, organizována v klubu Rapid Plzeň. Je trojnásobnou olympijskou medailistkou, mj. vítězkou v disciplíně střelba ze vzduchové pušky na olympijských hrách 2008 v Pekingu, vedle toho také mistryní světa a Evropy.

Kariéra 
V juniorském věku patřila do klubu Rapid Plzeň. V roce 2001 získala titul Talent roku. O rok později společně s Pavlou Habartouvou a Kateřinou Beranovou získaly titul juniorských mistryň Evropy v soutěži družstev ve vzduchové pušce. Vyrovnaly přitom tehdy platný světový rekord.

9. srpna 2008 vybojovala na Letních olympijských hrách v Pekingu zlatou medaili ve střelbě ze vzduchové pušky na 10 metrů, když dokázala porazit i domácí favoritku Tu Li, která skončila až pátá. V kvalifikaci přitom Emmons vytvořila nový olympijský rekord nastřelením maximálního počtu 400 bodů. Její celkový nástřel včetně finále, 503,5 bodu, se stal rovněž olympijským rekordem.

14. srpna 2008 získala stříbrnou olympijskou medaili ve střelbě ze sportovní malorážky na 3x20 ran díky poslední ráně 10.2, která ji posunula z průběžného čtvrtého až na druhé místo. Zlato patřilo domácí favoritce Tu Li.

28. července 2012 na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně skončila ve střelbě ze vzduchové pušky na 10 metrů na 4. místě.

V roce 2015 oznámila ukončení sportovní kariéry.

Rodina 
Je dcerou několikanásobného mistra světa ve střelbě z malorážky Petra Kůrky. Naopak není příbuzná s Janem Kůrkou, zlatým medailistou ve střelbě z malorážky z OH v Mexiku 1968. 30. června 2007 se v Plzni provdala za amerického střelce Matthewa Emmonse. Mají spolu čtyři děti, dceru Julii (* 2009), syna Martina Henryho (* 2013), dceru Emmu (* 2015) a dceru Gabrielu Maju.

Přehled sportovních úspěchů

Odkazy

Reference

Související články 
 Česko na letních olympijských hrách

Externí odkazy 
 http://www.katerina-emmons.cz 
  životopis na www.olympic.cz
 Profil na strelecky-portal.cz
 Profil na sportovci.cz
 Svatba střelců: Kůrková si vzala Emmonse
 Kateřina Emmons slavila v českém domě
 

České sportovní střelkyně
Olympijské vítězky ve sportovní střelbě
České olympijské vítězky
Čeští stříbrní olympijští medailisté
Čeští bronzoví olympijští medailisté
Stříbrní olympijští medailisté ve sportovní střelbě
Bronzoví olympijští medailisté ve sportovní střelbě
Mistryně světa ve sportovní střelbě
Akademické mistryně světa ve sportovní střelbě
Mistryně Evropy ve sportovní střelbě
Osobnosti na českých poštovních známkách
Střelec roku (Česko)
Sportovci z Plzně
Narození 17. listopadu
Narození v roce 1983
Narození v Plzni
Žijící lidé
Ženy
Polarizace

Polarizace označuje obvykle proces odlišování, rozrůzňování do vzájemně odlišných skupin. Výsledkem tohoto procesu bývá polarita.
Polarizace má více různých významů:
 polarizace (elektrodynamika) – vlastnost elektromagnetického vlnění, například světla
 polarizace – parametr rádiového vysílání potažmo typ a orientace antény (u pozemního vysílání zpravidla vertikální/horizontální)
 elektrická polarizace (též elektrostatická polarizace):
 elektrická polarizace jako fyzikální veličina
 elektrická polarizace jako vlastnost dielektrika nebo jev, jeden z projevů elektrizace
 magnetická polarizace:
 magnetická polarizace jako fyzikální veličina příbuzná magnetizaci
 magnetická polarizace či magnetizace jako jev nebo vlastnost magnetického materiálu
 polarizace vakua – kvantově fyzikální jev způsobující změny vazebné konstanty interakcí
 polarizace (politika) – vyhranění dvou či více odlišných názorů vůči sobě vzájemně v politice
 polarizace membrány – stav na buněčných membránách během tzv. klidového membránového potenciálu
 polarizace prostoru
 polarizace společnosti – proces, při němž dochází k rozkladu střední třídy ve společnosti, která se tak ze třívrstvé mění ve dvojvrstvou

Související články 
 Hyperpolarizace
 Depolarizace
 Repolarizace
 Hystereze

Externí odkazy
Třetí patro

Třetí patro je šestidílný československý televizní seriál z roku 1985. Režíroval ho Karel Smyczek, námět a scénář napsal Ivo Pelant, hlavní roli hrál Lukáš Vaculík.

Děj 
Martin Brázda ihned po skončení základní vojenské služby nastoupí jako mistr odborné výchovy na střední odborné učiliště. Místo slíbeného 1. ročníku dostane ale na starost rovnou třeťáky, kteří jsou věkem jen o něco málo mladší než Martin. Samozřejmě, že získat si v takovémto případě autoritu je velmi složité. Seriál ukazuje také vztahy mezi bažanty a mazáky na internátě učiliště.

Obsazení 
 Lukáš Vaculík jako Martin Brázda
 František Husák jako otec Brázda
 Jaromíra Mílová jako Hanka Tichá
 Miroslav Zounar jako otec Hanky, Mirek Tichý
 Marcela Martínková jako matka Hanky
 Jan Antonín Duchoslav jako Miky Kadlec
 Michal Suchánek jako Bouda
 Jiří Langmajer jako Jakub Sláma - Slamák
 Jan Potměšil jako Vojta Král
 Alice Chrtková jako Olina Bláhová
 David Novotný jako Michal
 František Němec jako ředitel učiliště Beran
 Markéta Fišerová jako vychovatelka Veronika Růžičková
 Jiří Hálek jako mistr Václav Mrkvička
 Blanka Bohdanová jako matka Slámová
 Josef Somr jako otec Josef Sláma
 Evelína Steimarová jako matka Kadlecová
 Michal Dlouhý
 Viktor Král
 Igor Chaun
 Daniel Landa jako učeň
 Filip Renč jako maturant

Seznam dílů 
 Civil
 Zeď
 Dopis
 Patent
 Hrdlička
 Mistr

Externí odkazy 
 
 

Československé dramatické televizní seriály
Televizní seriály Československé televize
Televizní seriály vysílané od roku 1986
Televizní seriály vysílané do roku 1986
Ionizovaný plyn

Ionizací plynu vzniká ionizovaný plyn. Pro ionizaci se některé molekuly plynu rozštěpí na elektron a kladný iont. Plamen nebo záření jsou ionizátory, které dodávají elektronům energii potřebnou k jejich odtržení. Elektron se může spojit s neutrální molekulou a vytvořit záporný iont.

Vzduch je vždy alespoň částečně ionizován účinkem kosmického záření a radioaktivity zemské kůry. Běžně vzniká v 1 cm³ vzduchu každou sekundu přibližně 10 kladných iontů a elektronů.

Elektrické vlastnosti ionizovaného plynu můžeme měřit pomocí ionizační komory. Je zhotovena jako deskový kondenzátor v kovovém krytu s okénkem, kterým do prostoru mezi deskami proniká ionizující záření. Při zvyšování napětí získáváme měřením odporu kondenzátoru voltampérovou charakteristiku výboje.

Formou ionizovaného plynu je plazma.

Plyny
Fyzika plazmatu
Nové Butovice (stanice metra)

Nové Butovice (zkratka NB) jsou stanice pražského metra na lince B, je západní konečnou úseku III. B.

Stanice byla pro veřejnost otevřena 26. října 1988 pod názvem Dukelská (navrhovaný název byl Vítězného února či Únorového vítezství) na počest 70. výročí založení ČSR. Nachází se na území Jihozápadního Města, na jeho východním okraji, mezi sídlištěm Nové Butovice a Jinonicemi.

Charakteristika stanice 

Stanice je hloubená, založená ve stavební jámě, jejíž svahy byly zajištěny kotvenou sítí, na níž byl později nanesen stříkaný beton. Nástupiště stanice je veliká hala bez sloupů, za stanicí se směrem na západ napojuje další úsek V.B a jsou tam i dvě odstavné koleje. Ty se používaly mezi lety 1988 až 1994, kdy Nové Butovice měly charakter konečné stanice. Včetně těchto kolejí je stanice dlouhá 592,7 m, hloubka založení pod zemí je pak 5,3 m.

Obklad stanice tvoří režné keramické desky. Na její vybudování v letech 1986–1988 bylo vynaloženo celkem 179,3 milionů Kčs.

Výstupy má stanice dva, vycházejí po pevném schodišti každý z jednoho konce nástupiště, v jeho ose a ústí do povrchových vestibulů. Ty jsou betonové, s prosklenými stěnami. V blízkosti se nacházejí stanoviště pro autobusovou dopravu. 10. března 2004 byla na části jednoho z pevných schodišť zprovozněna šikmá plošina pro imobilní osoby.

Okolní objekty 
 Office Park Nové Butovice
Budova Metronom
 Aspira Business Centre
Explora Business Center – Jupiter
Galerie Butovice
Czech Photo Centre

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Informace na stránkách Metroweb.cz
 Nové Butovice na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince B
Stodůlky (Praha 13)
Postaveno v Česku 1988
Doprava ve Stodůlkách
Stavby ve Stodůlkách
Rovinný graf

Rovinný graf (též planární graf) je graf, pro který existuje takové rovinné nakreslení, že se žádné dvě hrany nekříží.

Rovinné nakreslení 
Oblouk je podmnožina roviny tvaru , kde  je nějaké spojité a prosté (až na koncové body) zobrazení intervalu  do roviny. Body  a  se nazývají koncové body oblouku.

Rovinné nakreslení je pak zobrazení , které každému vrcholu  přiřazuje bod roviny  a hraně  přiřadí oblouk s koncovými body  a . Zobrazení je prosté (různým vrcholům odpovídají různé body roviny) a žádný bod  není nekoncovým bodem žádného oblouku. Graf spolu s takovýmto zobrazením nazveme topologický graf.

Topologický graf je rovinný, pokud libovolné dva oblouky odpovídající hranám  a  () mají společné nejvýše koncové body.

Stěna grafu 
Nechť  (kde  je množina všech bodů a všech oblouků nakreslení grafu). Nazveme ji souvislou, pokud pro  platí, že existuje oblouk  s koncovými body  a  takový, že . Oblouky příslušné hranám nějakého topologického grafu pak podle této relace souvislosti rozdělují rovinu na třídy ekvivalence, které se nazývají stěny grafu.

Charakterizace rovinných grafů

Kuratowského věta 
Graf G je rovinný právě tehdy, není-li žádný jeho podgraf izomorfní dělení grafu  ani . ( označuje úplný graf na pěti vrcholech,  pak úplný bipartitní graf.)

Eulerův vzorec 
Pro rovinné grafy také platí následující vzorec, je to ovšem pouze implikace:
Je-li  souvislý rovinný graf, pak , kde  je počet stěn nějakého rovinného nakreslení tohoto grafu.

Maximální počet hran 
Je-li  rovinný graf, pak platí, že . Neobsahuje-li navíc tento graf jako podgraf trojúhelník (tj. , úplný graf na 3 vrcholech), pak .

Z prvního tvrzení vyplývá důležitý fakt, a to, že každý rovinný graf má alespoň jeden vrchol stupně nejvýše 5.

Související články 
 Duální graf
 Barvení grafu

Externí odkazy 
 

 
Typy grafů
Roztyly (stanice metra)

Roztyly (zkratka RO) jsou stanice metra v Praze, nacházející se v Horních Roztylech (název zaniklé osady převzalo místní sídliště) na území Chodova, na sídlišti Jižní Město, na provozním úseku II.C trasy C. Pod názvem Primátora Vacka byla uvedena do provozu roku 1980. Pracovní název byl Spořilov. Původně byly Horní Roztyly včetně stanice metra na katastru Záběhlic, v roce 1987 bylo jejich území převedeno z katastrálního území Záběhlice do katastrálního území Chodov a novou hranicí se stala rychlostní komunikace 5. května, pražské pokračování dálnice D1.

Charakteristika stanice 
Stanice je hloubená, mělce založená ve stavební jámě. Je dlouhá 268,7 m (včetně elektrotechnických instalací), 6 m hluboko. Nástupiště je velká hala o šířce 9,96 m a výšce 3,45 m, která je obložená přírodními keramickými tvarovkami a není podpíraná sloupy. Z nástupiště vede jedno pevné schodiště k jedinému vestibulu. Ten je povrchový, ze tří stran prosklený. Na povrchu je umožněn přestup na autobusovou dopravu, je zde zajištěna obsluha přilehlého sídliště a lesoparku. Výstavba stanice na konci 70. let minulého století si vyžádala náklady ve výši 166 milionů Kčs.

V roce 2015 byla stanice bezbariérově zpřístupněna pomocí osobního výtahu a zároveň byla provedena rekonstrukce výstupu ze stanice.

Fotografie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Stránky o stanicích pražského metra – Stanice Roztyly (dříve Primátora Vacka) 
 Roztyly na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince C
metro
Postaveno v Česku 1980
Stavby na Chodově (Praha)
Sixto-klementina

Sixto-klementina je revize latinského překladu Starého a Nového zákona z let 1590/1592. Vulgáta, latinský překlad pořízený sv. Jeronýmem v 4. a 5. století, pro nové poznatky v oblasti začínající textové kritiky nevyhovoval, proto Tridentský koncil nařídil revizi textu a překladu. První revize byla vydána v roce 1590 papežem Sixtem V., další, novější vydání o dva roky později (1592) papežem Klementem VIII. Tento nový latinský překlad nahradil v katolické církvi Vulgátu a platil za nový a přesnější textus receptus.

Externí odkazy 
 

Překlady Bible
Antverpská polyglota

Antverpská polyglota (tj. vícejazyčné vydání bible) vyšla tiskem v letech 1569-1572. Podporoval ji španělský král Filip II., proto se jí někdy říká i Biblia regia (královská bible). Je jednou z mnoha polyglot vydaných v 16. století působením humanismu a zájmu o původní texty Bible.

Obsah 
Antverpská polyglota byla rozdělena do 8 svazků. První čtyři svazky obsahovaly Starý zákon; 5. svazek Nový zákon. Biblický text se nacházel v těchto verzích: původní hebrejský a řecký text; Vulgáta; Septuaginta; targúmy, každý s latinským překladem; Pešita (v hebrejském i syrském písmu a latinským překladem). Svazky 6 a 7 obsahovaly aparát a kritické poznámky, Paginův hebrejský slovník, syrsko-chaldejský slovník od Guy le Fèvre, syrskou gramatiku od Masia a řecký slovník a gramatiku od Aria Montana. Poslední svazek obsahoval původní text Starého a Nového zákona s latinským meziřádkovým překladem (Paginovým pro Starý zákon, Vulgátou pro Nový zákon).

Externí odkazy 
 

Překlady Bible
Grand Prix Francie 1951

Grand Prix Francie XXXVIII Grand Prix de l'ACF, XII Grand Prix d'Europe

 1. červenec 1951
 Okruh Reims
 77 kol x 7,816 km / 601,832 km
 11. Grand Prix
 5. vítězství pro Juana Manuela Fangia
 1. vítězství pro Luigi Fagioliho
 9. vítězství pro Alfu Romeo

Výsledky

Nejrychlejší kolo 

 Juan Manuel Fangio, Alfa Romeo, 2:27.8

Nekvalifikovali se 

 Piero Taruffi - Ferrari
 Princ Bira - Maserati

Alternativní jezdec 

 Brian Shawe Taylor – pro střídání s Reg Parnellem

Vedení v závodě 

 1-8 kolo Alberto Ascari
 9 kolo Juan Manuel Fangio
 10-44 kolo Giuseppe Farina
 45-50 kolo Alberto Ascari
 51-77 kolo Juan Manuel Fangio

Postavení na startu

Externí odkazy 
 

Grand Prix Francie
Sport ve Francii v roce 1951
Formule 1 v roce 1951
Komplutenská polyglota

Komplutenská polyglota (lat. polyglotta Complutensis) je polyglota (tj. vícejazyčné vydání Bible), která vyšla v letech 1513-1517 ve Španělsku; zveřejněna byla v roce 1520 se svolením papeže Lva X. Práci na knize inicioval a podporoval kardinál Francisco Jiménez de Cisneros, zpovědník královny Isabely Aragonské a zakladatel Univerzity v Alcale. Své jméno dostala podle města, kde vyšla - Alcalá de Henares, latinsky Complutum.

Komplutenská polyglota obsahovala hebrejský text Starého zákona (s vokalizací, ale bez přízvuků), targúm Onkelos k Pentateuchu, texty Vulgáty a Septuaginty a také latinský překlad jak targúmu, tak Septuaginty. Hebrejský text připravili Alphonso z Alcaly, Alphonso ze Zamory a Pavel Coronel, všechno Židé obrácení na křesťanskou víru.

Bylo to poprvé, co Septuaginta vyšla tiskem. Jako šestý díl byl připojen hebrejsko-aramejský slovník, později často vydávaný zvlášť.

Externí odkazy 
 

Překlady Bible
Toaleta

Toaleta může být:

původně lněná pokrývka stolku k odkládání šperků a líčidel
označení dámského pokojového stolku se zrcadlem a skříňkou k uložení toaletních potřeb
místnost sloužící k oblékání a úpravě zevnějšku
dámské společenské šaty, večerní róba
úprava zevnějšku (mytí, česání, oblékání)
WC, záchod

Externí odkazy