alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Malakologie

Malakologie je nauka o měkkýších.

Část malakologie zaměřená pouze na schránky měkkýšů je konchologie. Část zaměřená pouze na hlavonožce je (anglicky) teuthology.

Malakologický výzkum zahrnuje také obory jako je taxonomie, ekologie a evoluční biologie.

Aplikovaná malakologie je zaměřena na medicínské a veterinární využití neboť měkkýši mohou přenášet různé nemoci, např. schitosomiázu. Aplikovaná malakologie v zemědělství se zaměřuje na ochranu před škodlivými plži a méně také chov měkkýšů jako potravy (chov ústřic, helikultura – chov hlemýždů).

Zachovalé schránky měkkýšů umožňují širší využití malakologie v archeologii k porozumění vývoje klimatu, vývoje oblasti v minulosti a využití lokality v minulosti. Výskyt fosilních, subfosilních i živých měkkýšů je využíván také v ochraně přírody.

Malakologové 
Zoologové zajímající se o malakologii se nazývají malakologové.

 Jean Baptiste Louis d'Audibert de Férussac (1745–1815)
 André Étienne Justin Pascal Joseph François d'Audebert de Férussac (1786–1836)
 Johann Christoph Albers (1795–1857)
 Hermann Eduard Anton (1794–1872)
 Ludwig Heinrich Bojanus (1776–1827)
 Joachim Friedrich Bolten (1718–1796)
 Carl Chun (1852–1914)
 Stephan Clessin (1833–1911)
 Wilhelm Dunker (1809–1885)
 Georg von Frauenfeld (1807–1873)
 Siegfried Jaeckel (1892–1970)
 Wilhelm Kobelt (1840–1916)
 Karl Emil Lischke (1813–1886)
 Jules François Mabille
 Hermann von Maltzan (1843–1891)
 Eduard von Martens (1831–1904)
 Friedrich Paetel (1812–1888)
 Ludwig Georg Karl Pfeiffer (1805–1877)
 Rudolph Amandus Philippi (1808–1904)
 Hermann Rolle
 Peter Friedrich Röding (1767–1846)
 Heinrich Simroth (1851–1917)
 Johannes Thiele (1860–1935)
 Wilhelm Wenz (1886–1945)
 Siegfried Jaeckel (1892-1970)

Malokologové z České republiky 
Seznam českých malakologů 

 Vojen Ložek (1925–2020)
 Lucie Juřičková
 Michal Horsák
 Luboš Beran
 Dagmar Říhová
 Jitka Horáčková

Malakologické společnosti 
 American Malacological Union
 Stowarzyszenie Malakologów Polskich
 Société Belge de Malacologie
 Conchologists of America
 Nederlandse Malacologische Vereniging
 Eesti Malakoloogia Ühing
 European Quaternary Malacologists47
 Malacologica Bohemoslovaca
 Società Italiana di Malacologia
 Malacological Society of Australasia
 Malacological Society of London
 Western Society of Malacologists

Periodika 
 Basteria
 Fish & Shellfish Immunology
 Folia Malacologica
 Journal of Molluscan Studies
 Malacologica Bohemoslovaca – sborník o měkkýších kontinentální Evropy
 Vita Marina
 Journal of Medical and Applied Malacology

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 malakologové na wikiespecies

Zoologie
Měkkýši
Teplá Vltava

Teplá Vltava je řeka na Šumavě v Jihočeském kraji v Česku. Je považována za hlavní pramennou větev Vltavy. Délka řeky činí 54,3 km. Povodí má rozlohu 347,58 km², z čehož připadá 321,24 km² na Česko a 26,34 km² na Německo.

Průběh toku 
Pramení na východním svahu Černé hory (1 316 m n. m.) v nadmořské výšce 1 172 m a nazývá se také Černý potok. Pramen je znám jako chráněné území Pramen Vltavy. Prvních 5 km teče severním směrem, od soutoku s Kvildským potokem v Kvildě obrací nadlouho svůj tok k jihovýchodu a protéká vltavickou brázdou, poměrně širokým a mělkým podélným údolím tektonického původu mezi rovnoběžnými horskými hřbety. Od ústí Vydřího potoka v obci Borová Lada (890 m n. m.) nese říčka definitivně název Teplá Vltava; záhy přibírá Vltavský potok, známý též jako Malá Vltava, který pramení v Pláňském polesí ve výšce 1158 m n. m. Nedaleko zaniklé osady Polka na 409. říčním kilometru je voda z koryta svedena do dvoukilometrového pravobřežního náhonu MVE Polka. Do něj v umělé nádrži ústí i Polecký potok, přitékající od Jelení slati. U osady Račí zleva ústí Račí potok. Teplá Vltava dále protéká Horní Vltavicí a v Lenoře (756 m n. m.) přijímá vody Řasnice, zvané také Travnatá Vltava. Za Lenorou má řeka jen nepatrný spád a vytváří v ploché krajině rozsáhlé mokřady s mnoha meandry, souhrnně zvané Vltavský luh. Zde, uprostřed 1. zóny NP Šumava Mrtvý luh, se v nadmořské výšce 731 m u osady Chlum stéká se Studenou Vltavou, která pramení na druhé straně hranic v Bavorsku západně od obce Haidmühle pod německým jménem Altwasser nebo Kalte Moldau. Od soutoku obou hlavních pramenných toků Teplé a Studené Vltavy pak řeka nese jméno Vltava.

Větší přítoky 
Levý (L), pravý (P), říční kilometr Vltavy od pramene k ústí):

 Kvildský potok (L, řkm 424,1)
 Bučina (P, řkm 422,6)
 Vydří potok (L, řkm 416,8)
 Vltavský potok (Malá Vltava) (P, řkm 416,0)
 Račí potok (L, řkm 404,5)
 Kubohuťský potok (L, řkm 402,8)
 Kaplický potok (L, řkm 396,5)
 Řasnice (Travnatá Vltava) (P, řkm 394,3) – největší přítok
 Volarský potok (L, řkm 378,9)

Vodní režim 
Vybrané hlásné profily:

Využití 
Teplá Vltava je vodohospodářsky významný tok, pstruhová voda, vodácky využívaný úsek od Kvildy do Borových Lad 8 km, obtížnost WW III, od Borových Lad do Horní Vltavice 16 km, obtížnost WW II, od Horní Vltavice do začátku kilometráže 14 km, obtížnost WW I, od zač. kilometráže do ústí Studené Vltavy 17 km, obtížnost ZWB.

Odkazy

Reference

Související články 
 Studená Vltava
 Povodí Vltavy
 Vltava

Externí odkazy 
 
 Hlásné profily
 Povodí Vltavy 
 Kilometráž Vltavy (vodácká)
 VÚV T.G.Masaryka – Oddělení GIS – Charakteristiky toků a povodí ČR (Vltava, Teplá Vltava)
 Základní charakteristiky toku Teplá Vltava a jeho povodí (databáze DIBAVOD)
  – Autor: Pavel Žilka; Datum: 2. 7. 2012; Délka videa: 0:55
  – Autor: Mojmír Churavý; Datum: 4. 8. 2020; Délka videa: 0:11

Řeky v okrese Prachatice
Řeky na Šumavě
Teplá Vltava
 
Kvilda
Nové Hutě
Borová Lada
Horní Vltavice
Lenora
Volary
Nová Pec
Temelínec

Temelínec je zaniklá ves, část obce Temelín, nalézající se na místě Jaderné elektrárny Temelín v jižních Čechách. V části obce je evidována jedna adresa, ale žádná ulice, PSČ je 373 01. V roce 2011 zde trvale nikdo nežil.

Temelínec (do roku 2008 Temelinec) je taky název katastrálního území o rozloze 3,747 km².

Historie 

Okolí Temelínce bylo osídleno již ve střední době bronzové. Rozsáhlé mohylové pohřebiště bylo v blízké lokalitě Hroby. Při záchranném průzkumu, provedeném v letech 1982 – 1985, byly prozkoumány 4 mohyly a 3 mohylovité útvary v lese Hájku u Temelínce. První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1372. Podle Chytilova adresáře z roku 2015 zde byl hostinec, kovář, obuvník, trafiku, truhlář a Hospodářské strojní družstvo pro Temelínec a okolí. V roce 1921 zde bylo 25 domů a žilo zde 137 obyvatel. V první světové válce padli 4 obyvatelé Temelínce, jejich jména jsou na pomníku padlých na bývalé křtěnovské návsi. Při stavbě Jaderné elektrárny Temelín byla ves zbourána; dochovala se pouze boží muka na jihozápadním okraji vsi.

Reference

Externí odkazy 
 
 Chytilův adresář
 Stručná stránka na zanikleobce.cz
 Stručná informace na MV ČR 
 Katastrální území Temelínec na stránkách uir.cz (Územně identifikační registr) 

Místní části Temelína
Zaniklá sídla v okrese České Budějovice
Sídla v Táborské pahorkatině
Odboj

Odboj (též odbojové hnutí či odbojová akce) je forma boje proti moci vedená ozbrojenou či neozbrojenou formou s cílem destabilizovat či svrhnout moc a nastolit režim, který moci, proti níž je odboj veden, předcházel nebo režim nový.

Veden může být organizovanou či neorganizovanou ozbrojenou či neozbrojenou skupinou nebo skupinami nebo jednotlivci, a to jak v tzv. domácím prostředí (domácí odboj), tak ze zahraničí (zahraniční odboj). Mocí se rozumí představitelé vládnoucího režimu, okupační správy nebo správy instalované a podporované okupační mocí.

 Ozbrojenou formou se rozumí veškeré útoky proti představitelům okupační správy, okupačním jednotkám, objektům využívaným okupační mocí či okupační mocí považované za důležité, tj. atentáty, přepady, diverzní a sabotážní akce či organizování exilových ozbrojených skupin v zahraničí.
 Neozbrojenou formou se rozumí získávání zpravodajských informací, jejich zpracovávání a vyhodnocování, dále agitace využívající různých prostředků masové komunikace (letáky, rozhlasové vysílání, tzv. černá propaganda) a dále diplomatická aktivita vedená zpravidla v zahraničí příslušníky zahraničního odboje.

Reference

Související články 
 Stavovský odboj roku 1547
 České stavovské povstání
 První československý odboj – tzv. první odboj
 Československé legie
 Legie Čechů a Slováků
 Československý odboj (1939–1945) – tzv. druhý odboj
 Česká národní rada (odboj)
 Odboj během druhé světové války
 Československé pozemní jednotky na Západě 1939–1945
 Slezský odboj
 Německý odboj během druhé světové války
 Polský odboj během druhé světové války
 Židovský protinacistický odboj
 Československý protikomunistický odboj – tzv. třetí odboj
 Partyzánská válka

Externí odkazy 
 
 
 

 Zákon o protikomunistickém odboji by mohl platit v roce 2009 in epravo.cz

 
Politické dějiny
Elektrická tramvaj

Elektrická tramvaj je nejrozšířenější druh tramvaje. Pro svůj pohon používá elektrickou energii a je typickým představitelem závislé trakce. Napětí v napájecí síti elektrických tramvají se různí, jsou využívány hodnoty 600 V stejnosměrných (např. v Česku) nebo 750 V.

Historie 
V Čechách byla tramvajová doprava zavedena poprvé v Teplicích.

První elektrické tramvaje nepoužívaly trolej, ale třetí napájecí kolejnici. Po zavedení trolejového vedení se nejdříve používal lyrový a tyčový sběrač (tzv. kladka). Dnešní elektrické tramvaje přivádí do vozidla elektrickou energii pantografovým sběračem z troleje, který se objevil až později. Pro regulaci rychlosti, respektive výkonu, a kroutícího momentu trakčních elektromotorů se obvykle používá tyristorová regulace výkonu, jejím předchůdcem byla odporová regulace.

Odkazy

Související články 
 Městská hromadná doprava

Externí odkazy 
 

Tramvaje
Elektrická trakce
Vexilologie

Vexilologie je pomocná věda historická zabývající se historií a symbolikou vlajek, praporů a standart a pravidly navrhování nových státních vlajek. Úzce souvisí s vlajkovou etiketou, pravidly o užívání a používání vlajek.

Název dostala koncem 50. let 20. století. Odlišnost vlajek, praporů a erbů, si však údajně mnozí badatelé uvědomovali již ve dvacátých a třicátých letech 20. století a napsali o nich hodně podnětných publikací. Mnohé údaje v nich obsažené byly upřesňovány, řada domněnek však stále platí. Název vědy vznikl z latinského slova vexillum jako zdrobnělina od slova velum (plachta), a to k označení kusu látky upevněné na krátké tyči a zavěšené na žerdi za speciálním účelem, tedy vlajky.

Slovo vexilologie poprvé použil dr. Whitney Smith v říjnu 1958 ve svém článku Flags of the Arab World. V Československu se termín vexillologie (tehdy ještě se dvěma l) objevil ve studii, kterou napsal Ing. Josef Česák a publikoval ji v knize Josefa Pavla Kroumana Sbíráme odznaky (Praha, 1969).

V České republice 

V České republice působí Česká vexilologická společnost, která vznikla v roce 1972 a od roku 1993 je členem FIAV (Fédération Internationale des Associations Vexillologiques). Společnost od svého vzniku vydává čtvrtletní zpravodaj Vexilologie (). Dále v Česku působí například World Vexillological Research Institute založený v roce 1992, člen FIAV od roku 1993. WVRI vydává čtvrtletník Flaggen, Wappen und Siegel (ISSN 0948-3748) informující o vlajkách, znacích a pečetích.

Po roce 1990 zažila vexilologie v Česku velký rozmach v souvislosti s možností obcí požádat o udělení vlastní vlajky (dříve praporu). V této souvislosti vznikl v roce 1998 při Poslanecké sněmovně Parlamentu České republiky Podvýbor pro heraldiku a vexilologii, který doporučuje ke schválení obecní symboly. Ty eviduje v Česku od roku 2005 Registr komunálních symbolů (REKOS), spravovaný parlamentem.

Světový vexilologický den 
Světový vexilologický den, v Česku nazývaný i Světový den vlajek () nebo zkráceně Vexiday, který byl stanoven na 1. října, je věnován vlajkám a jejich studiu (vexilologii). Datum bylo stanoveno podle data v roce 1961, kdy vyšlo první číslo The Flag Bulletinu – prvního odborného časopisu věnovaného vlajkám.

Tento den by se neměl zaměňovat s Dnem vlajky (), který se slaví v různých státech v jiném dni a je věnován národní vlajce. Např. Argentina slaví Den vlajky 20. června, Austrálie 3. září, Honduras 1. září, Kanada 15. února, USA 14. června atd. (pro Česko navrhla ČVS, aby se den vlajky slavil 30. března, v den zavedení československé vlajky v roce 1920).

Odkazy

Reference

Související články 
 Vexilologické názvosloví
 Vlajková etiketa
 Heraldika

Externí odkazy 
 
 Oficiální stránky České vexilologické společnosti  
 Středisko vexilologických informací  
 Česká vexilologická společnost
 Vexilolognet – server o vlajkách

 
Pomocné vědy historické
Anton Myrer

Anton Olmstead Myrer (3. listopadu 1922, Worcester – 19. ledna 1996, Saugerties) byl americký spisovatel.

Vystudoval Boston Latin School. Za druhé světové války, v roce 1942 vstoupil do americké námořní pěchoty a bojoval tři roky v Pacifiku. Účastnil se bitvy o ostrov Guam, kde byl zraněn. Podílel se i na obsazení ostatních Mariánských ostrovů. Z armády odešel v roce 1946 v hodnosti desátníka. Po válce vystudoval Harvardovu univerzitu. Konec života strávil v New Yorku, kde zemřel na leukémii.

Dílo 
Jeho dílo se zabývá životem Ameriky ve 30. letech 20. století, přechodem do druhé světové války a poté i válkou.

 Velká válka
 Zelená touha
 Poslední Yankee z Bostonu
 Poslední kabriolet – děj tohoto románu začíná ve Spojených státech na Harvardově univerzitě ve 40. letech 20. století, pokračuje ve válce i po ní. Dílo je jakousi kronikou tehdejší mládeže. Kniha popisuje životy spolužáků a přátel z Harvardovy univerzity, pohledem jednoho z nich. Nejprve je líčen bezstarostný studentský život, poté válka a nakonec i poválečné nadšení mírem a následné vystřízlivění studenou válkou. Jednotícím prvkem knihy je kabriolet přezdívaný Císařovna, původně patřící jednomu ze studentů. Tento kabriolet pak spojuje osudy jednotlivých hrdinů.
 Divoké pobřeží
 Jednou orel
 Tygr vyčkává

Odkazy

Související články 
 Americká literatura
 Druhá světová válka v literatuře

Externí odkazy 
 
 

Američtí romanopisci
Narození v roce 1922
Úmrtí v roce 1996
Narození ve Worcesteru (Massachusetts)
Muži
Zemřelí na leukemii
Jiří Paďour

Jiří Paďour (4. dubna 1943, Vraclav – 11. prosince 2015, Prachatice) byl kapucín a dvanáctý biskup českobudějovický.

Život 
Po základní škole nastoupil na učiliště se zaměřením mechanik počítacích strojů. Poté absolvoval DAMU (1966), obor herectví.  V následujících letech získal angažmá v Divadle Na zábradlí. Roku 1970 se rozhodl nastoupit na Cyrilometodějskou bohosloveckou fakultu v Litoměřicích. Na kněze byl vysvěcen v roce 1975, následující dva roky (než ztratil státní souhlas) působil jako kněz v Mariánských Lázních a okolí. Dne 4. října 1978 vstoupil tajně do řádu kapucínů (věčné sliby složil 10. prosince 1983). V letech 1978–1979 pracoval na sekretariátu Františka Tomáška, na zásah komunistické moci musel odejít.

Dvakrát za sebou byl zvolen provinciálem řádu (1991, 1994). Dne 3. prosince 1996 jej papež Jan Pavel II. jmenoval titulárním biskupem ausuccurénským a pomocným biskupem pražským. Biskupské svěcení obdržel 11. ledna 1997. Dne 23. února 2001 byl jmenován biskupem koadjutorem českobudějovické diecéze k biskupovi Antonínu Liškovi, vedení diecéze převzal 25. září 2002.

Dne 1. března 2014 papež František přijal jeho rezignaci ze zdravotních důvodů. Jiřímu Paďourovi byl ponechán titul emeritního biskupa českobudějovického.

Zemřel v hospici sv. Jana Nepomuka Neumanna v Prachaticích v pátek 11. prosince 2015 zaopatřen svátostmi.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Absolventi DAMU 1949–2017. Praha: Divadelní fakulta Akademie múzických umění v Praze, 2018. 157 s.

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální stránky diecéze
 O Bibli I., O Bibli II. — katecheze biskupa Jiřího Paďoura (audio)
 biskup Jiří Paďour — všechna videa a audia na TV-MIS.cz
 Rozhovor s J. Paďourem pro HN (21. 12. 2007)
 Oficiální stránky katolické církve v ČR

Čeští kapucíni
Českobudějovičtí biskupové
Pomocní biskupové pražské arcidiecéze
Českobudějovičtí pomocní biskupové
Narození v roce 1943
Narození 4. dubna
Narození ve Vraclavi
Úmrtí v roce 2015
Úmrtí 11. prosince
Úmrtí v Prachaticích
Pohřbení na hřbitově sv. Otýlie
Muži
Džammú

Džammú (anglicky Jammu, urdsky جموں, Jamūn, paňdžábsky ਜੰਮ, Jammū) je část indického státu Džammú a Kašmír, nacházející se jižně od hřebene pohoří Pir Panjal, které ji odděluje od Kašmírského údolí.

Oblast Džammú je tvořena okresy Jammu (Džammú), Kathua, Doda, Udhampur, Rajouri, Poonch. Na celkové rozloze 26 293 km² žije 4 389 000 obyvatel (rok 2001; hustota 167 obyvatel na km²). Větší část z nich (66%) jsou hinduisté, čímž se Džammú liší od převážně muslimského Kašmíru a převážně buddhistického Ladákhu. Nejrozšířenějším jazykem je dogri, blízce příbuzné sousední paňdžábštině.

Džammú je se zbytkem Indie dobře spojeno rychlíkovou železnicí i silnicemi. Tím se liší od Kašmíru a Ladákhu, které jsou přístupné pouze přes vysokohorské průsmyky. Jejich údolí se totiž otvírají směrem ven z Indie, přes uzavřenou pákistánskou hranici.

Odkazy

Související články 
 Okres Jammu (Džammú)
 Město Jammu (Džammú)

Externí odkazy 
 

Kašmír
Braniborská brána

Braniborská brána,  Brandenburger Tor, patří k nejznámějším pamětihodnostem Berlína a k jeho významným symbolům. Braniborská brána stojí v centru města na rozhraní dvou známých a velkých tříd: na západ od ní počíná Straße des 17. Juni (Ulice 17. června), na východ od brány pak pokračuje historická třída Unter den Linden (Pod lípami). S touto stavební památkou je spojeno mnoho historických událostí města.

Architektura 
Braniborská brána je 26 metrů vysoká, 65,5 metrů široká a 11 metrů dlouhá (hluboká) stavba z pískovce ve stylu raného klasicismu. Svým vzhledem silně připomíná propylaje athénské Akropolis. Má pět průjezdů, střední je poněkud širší nežli čtyři postranní, po obou stranách se nacházejí malé haly.

Bránu tvoří 15 metrů vysoké sloupy v jónsko-dórském stylu s průměrem 1,75 metrů u paty. Stavba je zdobena ornamenty a reliéfy, které zobrazují mimo jiné různé výjevy ze života Herkulova, boha Marta a bohyně Minervy. Brána je korunována 5 metrů vysokou sochou kvadrigy (čtyřspřeží), představující okřídlenou bohyni vítězství, která vjíždí do města na čtyřmi koňmi taženém voze.

Dějiny 

Braniborská brána byla zřízena roku 1734 jako celní brána v opevnění Berlína. Mezi roky 1788 a 1791 ji pruský král Fridrich Vilém II. nechal přestavět v dnešním stylu raného klasicismu, práce provedl architekt Carl Gotthard Langhans. Roku 1793 dostala brána kvadrigu, zhotovenou Johannem Gottfriedem Schadowem.

Tato socha představovala okřídlenou bohyni míru Eirene; roku 1806 byla Napoleonem dopravena do Paříže, ale již roku 1814 byla převezena zpět do Berlína. Při její restauraci byl původní věnec z dubového listí nahrazen novým symbolem, totiž železným křížem, čímž byla Schadowova bohyně míru Eirene nově definována jako bohyně vítězství Viktorie.

Původně směl Braniborskou bránou projíždět pouze německý císař. Dne 30. ledna 1933 byla brána svědkem velkého průvodu nacistické NSDAP, která slavila převzetí moci v Německu. Ke konci druhé světové války, kdy zde sovětské jednotky vyvěsily rudou vlajku, byla brána silně poškozena dělostřelbou německé armády (v tu dobu již ovšem existoval sádrový obtisk sochy). Během padesátých let 20. století byla Braniborská brána poprvé rekonstruována (za spolupráce NDR a SRN), přičemž byl železný kříž a orel odstraněn (jako symboly pruského militarismu).

Během existence berlínské zdi se brána nacházela v hraničním pásu a nebyla přístupná. Historicky vešel ve známost proslov presidenta USA Reagana, který zde při návštěvě Západního Berlína 1987 pronesl známou výzvu, adresovanou tehdejšímu prvnímu tajemníkovi KSSS Gorbačovovi: „Mr. Gorbachev, open this gate! Mr. Gorbachev, tear down this wall!“ („Pane Gorbačove: otevřte tuto bránu! Pane Gorbačove: strhněte tuto zeď!“)

Brána dnes 
Po sjednocení Berlína a Německa byla jak socha kvadrigy, tak i brána samotná znovu restaurována v původní podobě. Brána zdobí – jako symbol rozdělení a sjednocení města i země – lícovou stranu německého vydání mincí eura. Každoročně se zde během silvestrovské noci konají velká oslavná shromáždění s ohňostrojem.

Odkazy

Externí odkazy 
 
 
 

Stavby v Berlíně
Historické věže a brány
Klasicistní stavby v Německu
Durmitor

Durmitor je pohoří, které se nachází na severu Černé Hory, u hranic s Bosnou a Hercegovinou. Je součástí Dinárských hor. Nejvyšším vrcholem Durmitoru je Bobotov kuk (2 523 m). Krajina je zde pustá, roste zde převážně tráva a kleč, potom také různé druhy mechů. Celá oblast je tvořena vápencem, stejně jako celé jaderské pobřeží Chorvatska a Bosny.

Geologie 
Pohoří se z geologického hlediska skládá ze silně zvrásněných druhohorních vápenců, které jsou značně poznamenány činností dávných ledovců a tektonikou. Mezi četné krasové jevy zde patří závrty, jeskyně, propasti.

Vrcholy 
V pohoří se nachází 48 vrcholů nad 2000 metrů nad mořem, ty nejvyšší jsou:

 Bobotov Kuk 2,522 m
 Bezimeni Vrh 2,487 m
 Šljeme 2,455 m
 Istočni Vrh Šljemena 2,445 m
 Soa / Đevojka 2,440 m
 Milošev Tok 2,426 m
 Bandijerna 2,409 m
 Rbatina 2,401 m
 Lučin Vrh 2,396 m
 Prutaš 2,393 m
 Minin Bogaz 2,387 m
 Planinica 2,330 m
 Kobilja Glava 2,321 m
 Savin Kuk 2,313 m
 Šupljika 2,310 m

Jezera 
V pohoří se dochovalo 18 ledovcových jezer. Místní jim říkají Gorske Oči neboli "horské oči" a významně přispívají k výjimečnosti parku:

 Černé jezero (Crno jezero)
 Veliko Škrčko Lake
 Malo Škrčko Lake
 Zeleni Vir
 Jablan Lake
 Valovito Lake
 Vir u Lokvicama
 Srablje Lake
 Modro Lake
 Suva Lokva
 Zminje Lake
 Barno Lake
 Pošćensko Lake
 Zabojsko Lake
 Vražje Lake
 Riblje Lake
 Zminčko Lake
 Sušičko Lake

Národní park 
Centrální část pohoří s hlubokými kaňony řek Tara, Draga a Sušica byla roku 1952 prohlášena národním parkem. Od roku 1980 je Národní park Durmitor zapsán na Seznam světového přírodního dědictví UNESCO.

Osídlení 
V horách je pouze několik malých vesnic, kde se daří toliko pastevcům. Pohoří má i svůj historický význam – v letech 1942–1943 se zde ukrývali jugoslávští partyzáni a Josip Broz Tito.

Turismus 
Významným turistickým střediskem pro letní i zimní sporty je malé městečko Žabljak. Letní sezóna trvá od července do září.

Reference

Externí odkazy 
 
 Fotografie a informace pro cestovatele
 Durmitor na Summitpost.org 
 Fotogalerie z Durmitoru
 Informace a fotky z Durmitoru
 Fotogalerie - lyžování a snowboarding v Durmitoru 

 
Světové dědictví (Černá Hora)
Národní parky v Černé Hoře
Pohoří v Černé Hoře
Pohoří v Dinárských horách
Stupeň ohrožení (biologie)

Stupeň ohrožení hodnotí šanci na přežití jednotlivých biologických taxonů. Při zařazování do kategorie se bere v potaz mnoho faktorů, nejen počet přeživších kusů, ale také přírůstky a úbytky v populaci během času, známé hrozby, možnosti odchovu v zajetí a tak dále.

U běžných druhů (SE) není žádné bezprostřední nebezpečí ohrožující přežití druhu. Příklady jsou např. člověk, kočka, pes.

Ohrožené druhy jsou v červených seznamech. Seznam vyhynulých druhů se nazývá černý seznam.

Globální ohroženost podle červeného seznamu IUCN 
Přehled stupňů ohrožení podle IUCN 3.1 z roku 2001 rozděluje všechny známé druhy do následujících kategorií:

Starší kategorie ohroženosti podle IUCN z roku 1994 

Starší seznam IUCN z roku 1994 měl jenom jednu kategorii nižší riziko LR (lower risk), ale rozdělenou do třech podkategorií:
 téměř ohrožený – Near Threatened (LR/nt)
 málo dotčený – Least Concern (LR/lc)
 závislý na ochraně – Conservation Dependent (LR/cd)

V novém seznamu IUCN z roku 2001 se kategorie téměř ohrožený a málo dotčený osamostatnily. Kategorie závislý na ochraně byla zahrnuta pod kategorii téměř ohrožený.

Národní hodnocení stupně ohrožení – červené seznamy

Česko 

V červených seznamech se v Česku používají kategorie: vyhynulý (A1), nezvěstný (A2), nejasný (A3), kriticky ohrožený (C1), silně ohrožený (C2), ohrožený (C3) a vyžadující další pozornost (C4).

Podle zákona o ochraně přírody krajiny 114/1992 Sb. rozlišuje vyhláška 395/1992 Sb. ve znění vyhlášky 175/2006 Sb. druhy kriticky ohrožené, silně ohrožené a ohrožené.

Austrálie 
Zde situaci upravuje Environment Protection and Biodiversity Conservation Act 1999.

Německo 
Kategorie stupně ohrožení používané v Německu:
 0: vyhynulý (ausgestorben oder verschollen)
 1: kriticky ohrožený (vom Aussterben bedroht)
 2: silně ohrožený (stark gefährdet)
 3: ohrožený (gefährdet)
 4: téměř ohrožený (potenziell gefährdet)
 R: mimořádně vzácný (extrem selten)
 G: předpokládané ohrožení (Gefährdung anzunehmen)
 D: chybí údaje (Daten mangelhaft)
 V: předběžně na seznamu (Vorwarnliste)
 +: regionálně více ohrožený (regional stärker gefährdet)
 −: regionálně slaběji ohrožený (regional schwächer gefährdet)

Viz také Spolkové nařízení o ochraně druhů Bundesartenschutzverordnung.

Spojené státy americké 
Na základě zákona The Endangered Species Act je vytvořen seznam ohrožených druhů Endangered Species List.

Související články 
 Vymírání

Externí odkazy 
 
 Červený seznam IUCN 

 
Ochrana životního prostředí
8. století př. n. l.

Osmé století před naším letopočtem začalo v roce 800 př. n. l. a skončilo v roce 701 př. n. l. Bylo to období největšího rozmachu Novoasyrské říše, jejímž hlavním městem se stalo Ninive. V Egyptě panovala třetí přechodná doba. Na Apeninském poloostrově vzkvétala civilizace Etrusků. Ve střední Evropě končila doba bronzová a začínala doba železná. Na jihoamerickém kontinentu vznikla paracaská kultura.

Události 
 do osmého století př. n. l. je datován vznik prvních upanišad
 asi působil nejznámější řecký básník Homér
 narodil se druhý nejznámější řecký básník Hésiodos
 8. července 776 př. n. l. se konaly první doložené antické olympijské hry
 15. června 763 př. n. l. nastalo zatmění Slunce
 21. dubna 753 př. n. l. podle legendy Romulus založil město Řím
 Ve druhé polovině století probíhala hlavní vlna řecké kolonizace
 V roce 722 př. n. l. dobyli Asyřané Izraelské království
 V Číně začalo roku 722 př. n. l. období Jar a podzimů
 Roku 713 př. n. l. římský král Numa Pompilius prodloužil desetiměsíční římský rok o dva měsíce: o XI. měsíc nazvaný Januarius a XII. měsíc – Februarius

Reference

Externí odkazy 
 

 
Staletí
587 př. n. l.

Století: 7. století př. n. l. – 6. století př. n. l. – 5. století př. n. l.

Roky: 592 591 590 589 588 – 587 př. n. l. – 586 585 584 583 582

Události 
 červen – babylonský král Nabukadnezar II. dobývá Jeruzalém; zaniká judské království. Začíná tzv. babylonské zajetí (vročení nejisté, alternativní rok: 586 př. n. l.).
v Malé Asii bojují Lýdové s Kimmerii.
v Řecku války mezi pevninskými městskými státy.
v Athénách vydává Solón zákony.
počátky mincovnictví na Předním východě.

Hlava státu
Médská říše:
Kyaxarés II. (Uvachštra)

Persis:
Kambýsés I.

Egypt:
Haibre (26. dynastie)

Novobabylonská říše:
Nabukadnezar II.

87
Parlament

Parlament je zákonodárný sbor volených či nevolených zástupců příslušné administrativní územní jednotky, ať už je to stát, svazek států, nebo spolková země státu. Původní význam tohoto slova ve francouzštině je mluvení, rozprávka, rozhovor (, mluvit). Význam zákonodárný (zastupitelský) sbor dostal parlament až v anglickém prostředí.

Jeho moc a vliv se odvíjí od politického uspořádání či režimu, v demokraciích má zákonodárnou moc, může mít důležitou roli při tvorbě nebo rozpuštění vlády, má vyšetřovací a intervenční právo. Může však mít pouze formální, poradní funkci. Parlament rozhoduje v hlasování, pro některá (důležitá) usnesení nestačí prostá nadpoloviční většina, ale většina kvalifikovaná.

Historie 

Podobná zákonodárná shromáždění zástupců jsou známa z celé historie i z celého světa. Vyvinuly se jako praktická náhrada všeobecného shromáždění obce, jako jsou známé ze starořeckých měst i poradních shromáždění např. kočovných kmenů. Jiným známým starověkým předchůdcem byl římský senát.

V 18. a 19. století vznikly parlamenty dvoukomorové:
 v konstitučních monarchiích vycházejí z doplnění panské moci mocí zástupců měšťanstva, později občanů:
 komora (označovaná taky jako dolní) – například poslanecká sněmovna, volena lidmi (občany)
 komora (označovaná také jako horní) – například panská sněmovna, většinou zastoupena šlechtou
 ve spolkových, federativních, demokraciích vyvažují zájmy celého státu a jeho částí:
 1. komora – státy federace jsou zde zastoupeny podle počtu obyvatel (sněmovna reprezentantů, lidová sněmovna, národní rada)
 2. komora – státy federace jsou zde zastoupeny rovným dílem, nezávisle na počtu obyvatel, případně alespoň podle principu degresivní proporcionality (spolková rada, senát, zemská sněmovna)
 v parlamentních republikách často vykonávají hlavní moc:
 komora – označována jako dolní komora – volená lidmi většinou na základě poměrného systému (například Poslanecká sněmovna)
 komora – označována jako horní komora – volená lidmi většinou na základě většinového systému (například Senát)
Dodnes existují i jednokomorové parlamenty, používané zejména v malých zemích (například Národní rada Slovenské republiky).

Související články 
 Parlament České republiky
 Bikameralismus
 Unikameralismus
 Kongres Spojených států amerických

Externí odkazy 
 
 
 
 

Zákonodárné sbory
Westminsterský systém
Parlamentní procedury
586 př. n. l.



Události 
 červen – babylonský král Nabukadnezar II. dobývá Jeruzalém; zaniká judské království. Začíná tzv. babylonské zajetí (vročení nejisté, alternativní rok: 587 př. n. l.).
 Začíná Nabukadnezarovo obléhání Týru.

Hlava státu
Médská říše:
Kyaxarés II. (Uvachštra)

Persis:
Kambýsés I.

Egypt:
Haibre (26. dynastie)

Novobabylonská říše:
Nabukadnezar II.

86
Roch z Montpellieru

Svatý Roch z Montpellieru (okolo 1348, Montpellier – 15./16. srpna 1376/9, Voghera) je francouzský katolický světec, uctívaný jako patron proti moru.

Život 
Podle legendy pocházel ze zámožné rodiny z jihofrancouzského města Montpellier. Poté, co mu zemřeli rodiče, rozdal svůj majetek chudým a vypravil se jako prostý poutník do Říma. Během své cesty údajně řadu lidí zázračně uzdravil od moru, nakonec se však sám v Piacenze morem nakazil. Uchýlil se do ústraní za město, aby tam bez pomoci a sám zemřel, ale přidal se k němu jakýsi pes, který nemocnému Rochovi přinášel jídlo. Roch se překvapivě uzdravil a vrátil do svého rodného města. Tam, nikým nepoznán, byl uvržen do žaláře jako cizí vyzvědač. Roch se svou totožností nikomu nesvěřil, a tak vyšla najevo teprve poté, co pro něj po pětiletém věznění přišla smrt.

Kult 
Již v 15. století se svatý Roch těšil velké oblibě a byly mu, podobně jako svatému Šebestiánovi, adresovány přímluvy za uzdravení nemocných při morových epidemiích. Střediskem jeho kultu se staly Benátky, kam byly Rochovy ostatky přeneseny. Rochova popularita byla velká zejména v Itálii, Francii a Německu. Rochův svátek připadá na 16. srpna.

Ikonografie 
Svatý Roch bývá znázorňován jako mladý zarostlý muž v poutnickém odění (široký klobouk a hůl), který si vykasává oděv na noze, takže jsou patrné praskající morové vředy na jeho stehně. Doprovází jej pes, který někdy olizuje hnis, vytékající z vředu na noze. Velmi častým protějškem svatého Rocha v sousoších či obrazech je svatý Šebestián.

Odkazy

Související články 
 Kostel svatého Rocha
 Seznam světců a mučedníků katolické církve

Externí odkazy 
 
 Kaple sv. Rocha v Ramzové

Římskokatoličtí svatí
Francouzští svatí
Středověcí světci
Poutníci do Říma
Osoby s nejistým datem narození
Narození ve 13. století
Narození v Montpellieru
Úmrtí 16. srpna
Úmrtí v roce 1327
Úmrtí v Montpellieru
Muži
Samaří

Samaří ( שומרון Šomron,  Σεβαστη Sebasté) bylo město v Samařsku v dnešním Izraeli, v oblasti palestinské autonomie na západním břehu Jordánu, asi 10 km severozápadně od moderního města Náblus (ve starověku Sichem). Podle tohoto města a kraje se také nazývá nábožensko-etnická skupina Samaritánů, kteří zde vznikli.

Historie 
Město založil izraelský král Omrí (886–875 př. n. l.) a učinil z něj hlavní město „severního“ Izraelského království, místo dřívějšího města Tirza. Bylo dobyto a zničeno v roce 722 př. n. l. asyrským králem Salmanassarem V. a následně král Sargon II. odvedl bohatší obyvatele do Asýrie a nahradil je mezopotámskými přistěhovalci. Ti sice časem patrně přijali izraelské náboženství a Tóru, ovšem s jistými odlišnostmi. Samaritánský Pentateuch je psán zvláštním písmem a text se často shoduje s odchylkami řeckého překladu (Septuaginta). Centrem samařské bohoslužby se stala blízká hora Gerizim, kde podle izraelských pověstí měl Abrahám obětovat syna Izáka. Tím patrně začalo napětí až nepřátelství mezi Samařany a judskými Židy. Město se stalo centrem asyrské a posléze babylonské provincie Samerina. Za perské vlády (od konce 6. do konce 4. století př. n. l.) bylo Samaří sídlem rodu Sanballatovců, správců na území bývalého Judska a Izraele. Když se Izraelité v 6. století př. n. l. začali vracet z babylonského zajetí, Samařané také nabízeli pomoc při obnově jeruzalémského chrámu, byli však odmítnuti. Město dobyl Alexandr Veliký a roku 107 př. n. l. je zbořil Hasmoneovec Jan Hyrkán. První starověký římský císař Augustus je věnoval králi Herodovi, který je obnovil a rozšířil a k poctě Augustově nazval Sebasté (řecká podoba jména Augustus). Když však roku 72 založil císař Vespasianus v sousedství město Flavia Neapolis, ztratila Samarie-Sebasté význam a v byzantské době byla definitivně opuštěna.

Pamětihodnosti 
Z dávné izraelské minulosti se zachovaly zbytky hradeb, které zbudoval syn a nástupce krále Omrího Achab a palác o rozměrech 24 x 27 m. Z helénské a římské doby se zachovaly impozantní zbytky divadla a baziliky, sloupořadí na foru a našly se i zajímavé plastiky ze slonoviny. Křižácký chrám sv. Jana ze 12. století slouží jako mešita a uctívá se v něm hrob sv. Jana Křtitele.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Ottův slovník naučný, heslo Samaria. Sv. 22, str. 572
 A. Novotný, Biblický slovník. Praha: Kalich 1950. Heslo Samaří.

Související články 
 Samařsko
 Dějiny Izraele

Externí odkazy 
 
  Samaria (Sebaste): vykopávky 

Národní parky v Izraeli
Biblická místa
Starověké dějiny Židů
Lugalbanda

Lugalbanda byl legendární vládce Uruku.

Podle sumerského královského seznamu bývá řazen do první urucké dynastie a vládl 1200 let.
Zdá se být pravděpodobné, že jde o reálného vládce, který byl později pravděpodobně zbožněn, nejsou o tom sice přímé doklady, ale jeho jméno se objevuje s determinativem bůh.

Rodinné poměry 
 Otec: Enmerkar
 Matka: bohyně Uraš
 Manželka: bohyně Ninsuna
 Děti: Gilgameš

V literatuře 
Jsou známy dva mýty ve kterých Lugalbanda vystupuje, které dříve pravděpodobně tvořily jeden celek o zhruba 900 verších.
 Lugalbanda v temných horách (též Putující hrdina Lugalbanda, někdy i Lugalbanda a hora Churrum). Král Enmerkar vytáhne do boje proti Arattě (není známo proč), v půli cestě Lugalbanda ochrne a nemůže pokračovat, ani se vrátit do Uruku, vojáci ho odnesou do jeskyně, kde mu nechají jídlo a táhnou dál. Lugalbanda po několika (více než dvou) dnech procitne, vyleze s jeskyně a vidí Inannu (Večernice), Uta (slunce) a Nanna (měsíc), začne se k nim modlit. Utu mu pošle rostlinu a vodu života, Lugalbanda to sní a uzdraví se. Poté si rozdělá oheň (křesáním křemenů), chytne zubra a divokou kozu, zvířata spoutá, ale již nemá sílu je zabít. Ve snu se mu zjevil nějaký bůh (neví se jaký), poradí mu, aby zabil a vyvrhl chycená zvířata, v hadí jámě udělal úlitbu krve a jejich srdce pak obětoval Utuovi. Lugalbanda to učiní a poté začne péci ulovená zvířata, vůně masa přiláká bohy (An, Enlil, Enki, Ninchursanga) a jedí s ním. Mýtus končí v okamžiku, kdy bohové opouštějí hostinu a s Lugalbandou zůstávají pouze dobří démoni. Zdá se být nepravděpodobné, že toto byl skutečně konec.
 Lugalbanda a Enmerkar (též Lugalbanda II., nebo Epos o Lugalbandovi). Poté, co Lugalbanda procitne v jeskyni, zjistí, že neví, kde je, proto jde k hoře Zabu, kde hnízdí Anzu. Jeho hnízdo je na stromě na vrcholku hory, když tam vyleze, najde zde hladová mláďata, která nakrmí. Když se pak Anzu a jeho žena (orlové) vrátí, schová se, oni ho najdou, a za to, že se jim postaral o mláďata, mu nabízí nejprve nesmrtelnost, bohatství, bezstarostný život, atp. Lugalbanda to odmítne a přeje si být silný a rychlý, aby se mohl vrátit do Uruku. Anzu mu to splní, ale napřed ho požádá, aby o setkání s ním a o svých schopnostech nikomu neříkal. Poté se Lugalbanda dostane ke svým vojákům. Ti rok neúspěšně obléhají Arattu, a protože jim nepřítel odřízne ústupové cesty, rozhodne se Enmerkar vyslat posla do Uruku, který by požádal Inannu o pomoc. Poslem se přes varování dobrovolně stane Lugalbanda, schopný urazit neuvěřitelnou vzdálenost přes sedm pohoří během jediného dne. Inanna odpoví podobenstvím s návodem, jak uchvátit moc nad Arattou a jejími zdroji.

Související články 
 Sumersko-akkadská mytologie
 Sumersko-akkadská literatura
 Sumer

Externí odkazy 
 

Lugalbanda
Lugalbanda
Muži
Iškur

Iškur je sumerský bůh hromovládce ztotožňovaný s akkadským bohem Adadem a dalšími semitskými bohy bouře.

V severních oblastech Mezopotámie byl ctěn jako dárce blahodárného deště, zatímco v jižních oblastech byl kladen důraz spíše na jeho destruktivní aspekty a byl spojován s válkou. Kromě toho byl spojován také s věštěním a spravedlností. Společně s Šamašem byl nazýván „pánem modliteb a věšteb“ a byl vzýván při haruspiciích a jako svědek při právních sporech.

Jako jeho otec je zpravidla označován nebeský bůh Anu, v některých případech zas Enlil. Jeho matka je zmíněna pouze jednou, v starobabylónské modlitbě kde je nazýván synem bohyně země Uraš. Jeho manželkou je sumerská Medimša a akkadská Šala.

Nejstarší zmínky o Iškurovi pocházejí z poloviny 3. tisíciletí př. n. l. kdy byl uctíván v sumerských městech Lagaš, Adab a Karkar. Přibližně v téže době byl semitský Hadda, tedy Adad, uctíván jako významné božstvo v Eble a Mari. V době vzniku Akkadské říše na konci 3. tisíciletí př. n. l. pravděpodobně došlo k synkrezi Iškura a Adaba.

Reference 

Sumerská mytologie
Sumersko-akkadští bohové
Bohové bouře
Ultramontanismus

Pojem ultramontanismus (lat. ultra montes, za horami, myšleno Alpami) označuje politiku podpory těch „za horami“ (Alpami), tj. papeže v domácí politice evropských států, zvláště v 19. století. V užším slova smyslu znamená ultramontanismus souhlas s nadřazeností papežské autority nad místními autoritami jak světskými, tak duchovními (tj. diecézními biskupy).

Historie 
Pojem pochází ze středověkého úzu, kdy se obecně označovali papežové neitalského původu papa ultramontano. Slovo znovu ožilo během protestantské reformace. Severoevropští panovníci postupně začali pokládat papeže za cizí mocnost, zvláště v případech, kdy se papež vměšoval do časných záležitostí ve prospěch té či oné strany. Ve Francii byli pojmem ultramontánní označováni ti, kdo podporovali nauku římské církve a nadřazenost papeže nad místní vládou (v protikladu vůči galikanismu). Původní konotace pojmu měla urážet ty, kteří zájmy cizího státu upřednostňovali před zájmy vlastního národa. V 18. století tento pojem v německy mluvících zemích získal nový význam vlivem konfliktů mezi církví a státem v josefínské době – zde znamená prostě ty, kdo hájí zájmy církve.

Výhrady 
Proti ultramontanismu se na několika místech svých dokumentů ohradil 1. vatikánský koncil (1870). Přesto je tento koncil považován za vítězství ultramontanismu kvůli vyhlášení dogmatu o papežské neomylnosti. Následně pojem za francouzské třetí republiky označuje pejorativně politické snahy, které hájí vliv římskokatolické církve na vládní politiku (v protikladu k laicismu). V bismarckovském Německu ultramontánství představuje opozici, proti které se staví kulturní boj (Kulturkampf).

Podle Reného Rémonda představuje ultramontanismus celou jednu etapu dějin katolické církve – tak jako se katolictví v 16. století znovu definovalo v reakci na reformaci, přeskupilo se znovu po Velké francouzské revoluci jako opozice k moderní společnosti vzešlé z revolučních ideálů. Tento systém nabízel globální vizi uspořádání světa a obsahoval odpovědi na všechny problémy lidského údělu a života a společnosti, stejně jako třeba liberalismus nebo marxismus. Zaštítění, získané prvním vatikánským koncilem, ztratil ultramontanismus na Druhém vatikánském koncilu.

Odkazy

Reference

Související články 
 Papež

Dějiny křesťanství
Novověk
224



Události 
 28. dubna – v bitvě na planině Óhrmazdakán poráží Sásánovec Ardašír vojsko parthského krále Artabana IV.; vznik novoperské říše

Úmrtí 
 Artabanos IV.

Hlavy států 
 Papež – Urban I. (222–230) + Hippolytus, vzdoropapež (217–235)
 Římská říše – Alexander Severus (222–235)
 Perská říše – Ardašír I.? (224/226–240/241)
 Parthská říše – Vologaisés VI. (207/208–227/228), Artabanos IV. (213–224)
 Kušánská říše – Vásudéva I. (190–230)
 Japonsko (region Jamataikoku) – královna Himiko (175–248)

Externí odkazy 
 

3. století
Lilú

Lilú (sumersky, Lulila, Kisikil-lilla, akkadsky Lilú, Lilítu, Ardat-Lilí), pozdější semitská Lilith. V sumersko-akkadské mytologii se jedná o skupinu tří démonů, vyskytujících se v různých zaříkáváních a mýtech. Tito démoni (přízraky, větrný muž a žena) nemají žádné individuální projevy, žijí ve stepi a za tmy napadají člověka.

Obdoba těchto démonů se vyskytuje téměř ve všech mytologiích (např. v Bibli pod jménem Lilith, což se překládá jako upír, démon, sýček apod., ve středověku byli populární Inkub a Sukub).

Související články 
 Sumersko-akkadská mytologie
 Lilith
 
Sumersko-akkadští démoni
9. století př. n. l.

9. století př. n. l. začalo rokem 900 př. n. l. a skončilo rokem 801 př. n. l.

Přehled 
V Africe Féničané zakládají Kartágo, ve Střední Evropě začíná doba železná.

Události 
 854 nebo 853 př. n. l. – Asyrský král Salmanassar III. svádí u Karkaru (někdy Qarqaru) na řece Orontu bitvu s „koalicí 12 syrských králů“ pod vedením damašského krále Ben Hadada. Koalice se účastnili kromě syrských (tj. především kenaánských – Izraele, Fénicie a další) králů i Egypt a Kilíkie. Krvavá bitva dopadla nerozhodně.
 841 př. n. l. – počátek historického datování v Číně podle čínského historika Sma Čchiena
 814 nebo 813 př. n. l. – založeno Kartágo

Hlava státu 
Asyrská říše:
 Adad-nárárí II. (asi 911 – 891 př. n. l.)
 Tukultí-Ninurta II. (asi 891 – 884 př. n. l.)
 Aššurnasirpal II. (asi 884 – 858 př. n. l.)
 Salmanassar III. (asi 858 – 824 př. n. l.)
 Šamši-Adad V. (asi 824 – 811 př. n. l.)
 Adadnirári III. (asi 811 – 783 př. n. l.)

Judské království:
 Ása (asi 910 – 870 př. n. l.)
 Jóšafat (asi 870 – 850 př. n. l.)
 Jóram (asi 850 – 840 př. n. l.)
 Achazjáš (asi 840 př. n. l.)
 Atalja (asi 840 – 836 př. n. l.)
 Jóaš (asi 836 – 798 př. n. l.)

Izraelské království:
 Baeša (asi 909 či 900 – 886 či 877 př. n. l.)
 Éla
 Zimrí
 Omrí
 Achab
 Achazjáš
 Jóram
 Jehú
 Jóachaz

Egypt:
 Osorkon I. (925/924 – cca 889 př. n. l.)
 Šešonk II. (cca 889 př. n. l.)
 Takelot I. (cca 889 př. n. l. – 874 př. n. l.)
 Osorkon II. (cca 874 př. n. l. – 837 př. n. l.)
 Harsieset (cca 870 př. n. l. – 860 př. n. l.)
 Takelot II. (cca 850 př. n. l. – př. n. l.)
 Šešonk III. (cca 825 př. n. l. – 773 př. n. l.)

Babylonie
 Šamaš-Mudammiq (941–899 př. n. l.)
 Nabu-Šumi-Iškun (899–888 př. n. l.)
 Nabu-Šumi-Ukín I. (888–882 př. n. l.)
 Nabu-Apal-Iddin (882–852 př. n. l.)
 Marduk-Zakir-Šumi I. (852–826 př. n. l.)
 Marduk-Balassu-Iqbi (826–813 př. n. l.)
 Baba-Achché-Iddina (813–810 př. n. l.)
 Adad-Šum-Ibai (okolo 800 př. n. l.)
 Marduk-Bel-Zeri (okolo 800 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

 
Staletí
10. století př. n. l.

10. století př. n. l. začalo rokem 1000 př. n. l. a skončilo rokem 901 př. n. l.

Přehled 
Na Blízkém východě začala doba železná, v Řecku trvalo temné období. V Mezopotámii se formovala Novoasyrská říše. Ve Střední Evropě probíhala kultura popelnicových polí.

Události 
 kolem roku 990 př. n. l. – Izrael válčí s Amónci
 kolem roku 960 př. n. l. – král Šalamoun nechal vystavět Šalamounův chrám ve městě Jeruzalém na Chrámové hoře
 kolem roku 960 př. n. l. – Šešonk I. se stal prvním egyptským faraonem 22. dynastie
 kolem roku 930 př. n. l. – po Šalomounově smrti dochází k rozdělení jednotného Izraele na Izraelské království a Judské království

Hlava státu 
Izrael:
 David (asi 1000–970 př. n. l.)
 Šalomoun (asi 970–930 př. n. l.)

Izraelské království:
 Jarobeám I. (asi 930–910 př. n. l.)
 Nádab (kolem roku 910 či 901 910 př. n. l.)
 Baeša (asi 909 či 900–886 či 877 př. n. l.)

Judské království:
 Rechabeám (asi 930–914 př. n. l.)
 Abijáš (kolem roku 912 př. n. l.)
 Ása (asi 910–870 př. n. l.)

Egypt:
 Pasbachaenniut I. (1044/1043 – 994/993 př. n. l.)
 Amenemope (996/995 – 985/984 př. n. l.)
 Osorkon (985/984 – 979/978 př. n. l.)
 Siamon (979/978 – 960/959 př. n. l.)
 Pasbachaenniut II. (960/959 – 946/945 př. n. l.)
 Šešonk I. (946/945 – 925/924 př. n. l.)
 Osorkon I. (925/924 – cca 889 př. n. l.)

Asýrie
 Aššur-rabi II. (1012–972 př. n. l.)
 Aššur-réša-iši II. (971–967 př. n. l.)
 Tiglatpilesar II. (966–935 př. n. l.)
 Aššur-dán II. (934–912 př. n. l.)
 Adad-nirári II. (911–891 př. n. l.)

Babylonie:
 Ninurta-Kudurruš-Ušur (987–985 př. n. l.)
 Širikti-Šukamunu (985–984 př. n. l.)
 Mar-Bíti-Apla-Ušur (984–977 př. n. l.)
 Nabú-Mukin-Apli (977–942 př. n. l.)
 Ninurta-Kudurri-Ušur (942–941 př. n. l.)
 Mar Biti Ahhe Iddina (941 př. n. l.)
 Šamaš-Mudammiq (941–899 př. n. l.)

11. století př. n. l. – 10. století př. n. l. – 9. století př. n. l.

Externí odkazy 
 

 
Staletí
7. století př. n. l.

Sedmé století před naším letopočtem začalo v roce 700 př. n. l. a skončilo v roce 601 př. n. l. Bylo to období, kdy na Apeninském poloostrově vzkvétala civilizace Etrusků. Pokračovala druhá vlna řecké kolonizace v oblasti Středomoří i v oblasti Černého moře.

Události 
 Rozkvět etruské civilizace v Itálii.
 Řekové kolonizují západní Středomoří, dostávají se do jižní Itálie, na Sicílii a do jižní Francie.
 Vznikly první mince.

Vědy a umění 
 Pravděpodobný vznik eposu Odysseia
 Rozkvět kovolijectví a kovotepectví ve střední Evropě s prokazatelnými středomořskými kulturními vlivy.
 Solné doly v rakouském Hallstattu.
 V Číně napsána Kniha historie o vládě dynastie Čou

Externí odkazy 
 

 
Staletí
Ladak

Ladak nebo Ladákh (ladacky a tibetsky , wylie La-dwags, výslovnost "Ladak";  urdsky , Ladāx, hindsky , Laddākh, anglicky Ladakh) je od roku 2019 indickým svazovým teritoriem. Do té doby byl  součástí státu Jammú a Kašmír, který je od roku 1947 předmětem územního sporu mezi Indií, Pákistánem a Čínou. Ladak hraničí na východě s Tibetem, na jihu s indickým státem Himáčalpradéš, na západě s teritoriem Džammú a Kašmír a Baltistánem na severu skrze Karákóramský průsmyk se Sin-ťiangem. Rozkládá se od Siačenského ledovce v pohoří Karákóram na severu k vrcholkům Himálaje na jihu. Východní část Ladaku se je tvořen neobydlenou náhorní plošinou Aksai Čin, která je od roku 1962 pod kontrolou Číny.

Oblast Ladaku je tvořena okresy Kargil a Leh, jejím správním střediskem je Léh. Okres Leh zahrnuje údolí řek Indus, Šajók a Nubra. Se zbytkem Indie je Ladákh spojen vysokohorskými průsmyky (nejvyšší z nich je Taglang La, 5340 m), které jsou ale v zimě po několik měsíců uzavřené – dvě silnice jej spojují se Šrínagarem na západě a Manálí na jihu (stát Himáčalpradéš). Pak už zbývá jen letecká cesta, ovšem malé letiště v Léh je za špatného počasí také mimo provoz.

Obyvatelstvo
Ladak je nejméně osídlenou oblastí Indie. Větší část obyvatel Ladaku se hlásí k islámu, který převažuje v okrese Kargil, zatímco v okrese Leh převažuje tibetský buddhismus. Hlavní náboženské proudy v oblasti jsou islám (hlavně Ší'itský) (46 %), tibetský buddhismus (40 %), hinduismus (12 %) a ostatní vyznání (2 %). Kulturně a historicky je Ladak spojen s Tibetem.

Zajímavosti 
V Ladaku působí misionáři evangelické církve Moravských bratrů.

K Ladaku se váže příběh Nikolaje Notoviče (*1858) o objevu Ježíšových rukopisů v tamějším klášteře Hemis.

Reference

Externí odkazy 
 
 Článek v Českých novinách

 
Teritoria v Indii
Moravští bratři