alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
1250



Události 
 byla dovršena reconquista v Portugalsku.
 písemně doložena existence hradu Rožmberka s městečkem Rožmitálem

Vědy a umění 
 Albertus Magnus kolem tohoto roku poprvé izoloval elementární arsen.

Narození 
 8. dubna – Jan Tristan z Nevers, francouzský princ, hrabě z Nevers a z Valois, účastník křížových výprav († 3. srpna 1270)
 25. prosince – Jan IV. Laskaris, nikájský císař († okolo 1305)
 ? – Pietro d'Abano, italský lékař, filozof a astrolog († 1316)
 ? – Robert II. z Artois, hrabě z Artois († 1302)
 ? – Amicie z Courtenay, hraběnka z Artois († 1275) 
 ? – Markéta Burgundská, královna sicilská, neapolská a titulární královna jeruzalémská jako manželka Karla I. z Anjou († 4. září 1308)
 ? – Albert z Trapani, sicilský katolický kněz a světec († 7. srpna 1306)
 ? – Matylda Dánská, braniborsko-salzwedelská markraběnka († 1299/1300)
 ? – Giovanni Pisano, italský sochař a architekt († 1315)
 ? – Moše z Leónu, kastilský rabín († 1305)
 ? – Vilém ze Saint-Pathus, francouzský mnich a člen františkánského řádu († 1315)

Pravděpodobně narození 

 Fra Dolcino, italský náboženský vůdce († 1. června 1307) – druhou variantou je narození v roce 1260

Úmrtí

České země 

 29. prosince – Ctibor zvaný Moudrá hlava, český šlechtic a sudí (* ?) 
  ? – Slávek III. Hrabišic, osecký opat a pruský biskup (* ?)

Svět 
 2. února – Erik XI., švédský král (* 1216)
 8. února
Robert I. z Artois, francouzský princ (* 1216)
Radulf II. z Coucy, francouzský šlechtic a pán z Coucy, Marle a La Fère (* ?) 
Vilém II. Dlouhý meč, anglický šlechtic a hrabě ze Salisbury (* asi 1212) 
11. února – Vilém ze Sonnacu, velmistr řádu templářů a akvitánský šlechtic (* ?) 
29. března – Svatý Ludolf, premonstrát a biskup z Ratzenburgu, římskokatolický mučedník (* ?) 
6. dubna – Hugo XI. z Lusignanu, francouzský šlechtic a hrabě z Angoulême a La Marche (* 1221)
18. června – Tereza Portugalská, leónská královna (* 4. října 1175/1176) 
 22. června – Petr I., bretaňský vévoda (*1191)
25. července – Humbert V. z Beaujeu, francouzský konstábl a účastník křížových výprav (* 1198) 
 10. srpna – Erik IV., dánský král (* 1216)
 4. října – Heřman VI. Bádenský, rakouský vévoda (* asi 1225)
 13. prosince – Fridrich II., římský císař, král jeruzalémský (* 1194)
20. prosince – Filipa ze Champagne, dcera jeruzalémské královny Isabely (* 1197) 
 ? – Leonardo Fibonacci, italský matematik (* cca 1180)
 ? – Humbert V. z Beaujeu, pán z Beaujeu, účastník dvou křížových výprav (* 1198)
 ? – Alice ze Schaerbeeku, katolická světice (* 1204)
 ? – Marie z Ponthieu, francouzská šlechtična a hraběnka z Ponthieu a Aumale (* 1199) 
 ? – Sadok, dominikánský řeholník a římskokatolický svatý, mučedník (* ?)

Hlava státu 
 České království – Václav I.
 Svatá říše římská – Fridrich II. Štaufský – Konrád IV. – Vilém Holandský
 Papež – Inocenc IV.
 Anglické království – Jindřich III. Plantagenet
 Francouzské království – Ludvík IX.
 Polské knížectví – Boleslav V. Stydlivý
 Uherské království – Béla IV.
 Sicilské království – Fridrich I. » Konrád IV.
 Portugalské království – Alfons III.
 Latinské císařství – Balduin II.
 Nikájské císařství – Jan III. Dukas Vatatzés

Externí odkazy 
 

 
13. století
1251



Události 
 21. listopadu – Přemysl Otakar II. zvolen rakouským vévodou

Narození 
 Petr I. z Alenconu, syn francouzského krále Ludvíka IX. († 6. dubna 1283)
 Hódžó Tokimune, japonský samurajský velitel z rodu Hódžó († 1284)

Úmrtí 
Česko
 16. února – Přibyslav z Křižanova, moravský velmož (* ?)

Svět
 12. října – Jolanda Uherská, královna Aragonie, Mallorky a Valencie jako manželka Jakuba I. (* 1215)
 ? – Alice z Vergy, burgundská vévodkyně a regentka (* 1182)
 ? – Sakja Pandita, tibetský duchovní učitel a buddhistický učenec (* ? 1182)

Hlava státu 
 České království – Václav I.
 Svatá říše římská – Konrád IV. – Vilém II. Holandský
 Papež – Inocenc IV.
 Anglické království – Jindřich III. Plantagenet
 Francouzské království – Ludvík IX.
 Polské knížectví – Boleslav V. Stydlivý
 Uherské království – Béla IV.
 Portugalské království – Alfons III.
 Latinské císařství – Balduin II.
 Nikájské císařství – Jan III. Dukas Vatatzés
Kolínské arcibiskupství-kurfiřtství – Konrád z Hochstadenu
Pasovské biskupství – Berthold z Pietengau
Řezenské biskupství-knížectví – Albert I. z Pietengau
Saské vévodství – Albrecht I.

Externí odkazy 
 

 
13. století
1252



Události 
 11. února – svatba Přemysla Otakara II. s o třicet let starší dědičkou Rakous Markétou Babenberskou
 29. března – Řád německých rytířů získal darem Chomutov
 15. května – Inocenc IV. vydal papežskou bulu Ad extirpanda, která povolila inkvizici použití tortury při výslechu heretiků
 17. června – pražský biskup udělil řádový znak českým křížovníkům
 29. července – řád německých rytířů založil město Castrum Memele (Klaipėda)
 Václav I. podepsal listinu práv pro plaský klášter ve „villa Dobres“ (Dobříš)
 založen cisterciácký klášter u Žďáru nad Sázavou
 založen Monastir Morača
 první zmínka o obci Dobrá Voda ve ždárském okrese
 první zmínka o obci Hořepník v okrese Pelhřimov

Vědy a umění 
 Tomáš Akvinský začal studovat v Paříži

Narození 
 25. března – Konradin, vévoda švábský, král sicilský a titulární král jeruzalémský († 1268)
 Jindřich VI. Lucemburský, lucemburský hrabě († 5. června 1288)

Úmrtí 
 3. února – Svjatoslav Vsevolodovič, kníže novgorodský, jurjevský a vladimirsko-suzdalský (* 27. března 1196) 
6. dubna – Petr Veronský, italský dominikán a světec katolické církve (* 1205)
 30. května – Ferdinand III. Kastilský, král Leónu a Kastílie (* 1199)
 29. června – Abel Dánský, dánský král (* asi 1218)
 1. srpna – Giovanni Carpini, italský cestovatel a františkánský mnich (* ? 1182)
 26. listopadu – Blanka Kastilská, francouzská královna, jako manželka Ludvíka VIII., a regentka (* 1188)
 ? – Bohemund V. z Antiochie, vládce křižáckého Antiochijského knížectví a hrabě z Tripolisu (* ?)
 ? – Kateřina Sunesdotter, švédská královna jako manželka Erika XI. (* asi 1215)
 ? – Zdislava z Lemberka, česká šlechtična, zakladatelka špitálu a blahoslavená (* asi 1220)

Hlavy států 
 České království – Václav I.
 Svatá říše římská – Konrád IV. – Vilém Holandský
 Papež – Inocenc IV.
 Anglické království – Jindřich III. Plantagenet
 Francouzské království – Ludvík IX.
 Polské knížectví – Boleslav V. Stydlivý
 Uherské království – Béla IV.
 Portugalské království – Alfons III.
 Latinské císařství – Balduin II.
 Nikájské císařství – Jan III. Dukas Vatatzés

Externí odkazy 
 

 
13. století
Tok elektrické intenzity

Tok intenzity elektrického pole, též tok elektrické intenzity je fyzikální veličina, vyjadřující tok intenzity elektrického pole plochou. Plocha může být např. plocha průřezu vodiče, nebo plocha obklopující náboj, bez ohledu na množinové pojmy otevřenosti nebo uzavřenosti. Pokud uzavírající plocha neobsahuje elektrický náboj, je celkový tok (integrál toku) intenzity elektrického pole touto plochou roven nule, i když jsou v okolí plochy přítomné náboje. (Jednoduše řečeno, co do plochy vteče, to z ní také odteče.)

Značení 
 Značka: ΦE
 Jednotka: volt metr, zkratka: Vm
 Další jednotky: N·m2.C−1

Výpočet 
Tok intenzity elektrického pole uzavřenou plochou  je definován jako integrál
,
kde  je vektor elektrické intenzity,  je element plochy se směrem normály k ploše,  představuje skalární součin. Integrace probíhá přes uzavřenou plochu .

V případě plochy, která není hranicí nějaké části třírozměrného prostoru:
Tok intenzity elektrického pole plochou  je definován jako integrál
,
kde  je vektor elektrické intenzity,  je element plochy se směrem normály k ploše. Volba směru normály je v takovýchto případech libovolná.

Vlastnosti 
Znázorní-li se elektrické pole elektrickými siločarami tak, že hustota siločar odpovídá velikosti elektrické intenzity, pak tok elektrické intenzity vyjadřuje počet siločar procházejících uzavřenou plochou.

Není-li uvnitř uzavřené plochy žádné těleso s elektrickým nábojem, pak tok elektrické intenzity touto plochou je nulový (vektor elektrické intenzity, který vejde do plochy, z ní také vystoupí). Nachází-li se uvnitř plochy elektrický náboj, pak tok elektrické intenzity touto plochou je úměrný velikosti elektrického náboje, což vyjadřuje Gaussův zákon elektrostatiky.

Související články 
 Elektřina
 Gaussův zákon elektrostatiky
 Elektrický tok

Literatura

Reference 

Elektrostatika
Fyzikální veličiny
Turecká hymna

Hymna Turecka je píseň İstiklâl Marşı ().

Hymna je zároveň hymnou Severního Kypru (Severokyperské turecké republiky), nezávislého státu, který však není mezinárodně uznán. Sever ostrova Kypr je po turecké invazi pod vlivem Turecka.

Historie hymny 
Píseň İstiklâl Marşı byla schválena jako státní hymna v roce 1921. Tehdy byla vyhlášena soutěž na slova hymny a posuzovala se celkem 724 díla. Komise jednomyslně přijala báseň, kterou napsal básník Mehmet Akif Ersoy. Další soutěž byla vyhlášena na hudbu a konkursu se zúčastnilo 24 skladatelů. Komise, která měla možnost se sejít pouze jednou, v roce 1924, během války o nezávislost, přijala hudbu, kterou složil Ali Rıfat Çağatay. Po osmi letech však byla hudba změněna a nyní platí ta, kterou napsal dirigent prezidentského symfonického orchestru Zeki Üngör. Báseň má celkem 10 slok, ale zpívají se jen první dvě.

Text a český překlad

Odkazy

Související články 
 Turecká vlajka
 Státní znak Turecka
 Dějiny Turecka

Externí odkazy 
 

Turecko
Hymna
Hymna
Hymna
Hymna
Pozitron

Pozitron (neboli antielektron) je subatomární částice – antičástice elektronu.

Základní vlastnosti pozitronů 
 symbol: e+
 klidová hmotnost: m0 = 511 keV/c2 (9,109×10−31 kg), shodná s elektronem s relativní nejistotou < 8×10−9
 elektrický náboj: q = + e = + 1,602×10−19 C (kladný elementární náboj)
 spin: ½, pozitron je tedy fermion
 antičástice: elektron
 jedná se o stabilní částici
 Jedná se o elementární částici (lepton). Pozitron je řazen do tzv. 1. generace leptonů.

Historie objevu 
Existenci pozitronu poprvé předpověděl v roce 1928 Paul Dirac. V roce 1932 pozitron pozoroval Carl D. Anderson, který mu dal jméno. Anderson také navrhoval přejmenovat elektron na negatron, což se neujalo. K pozorování využil kosmické záření, dopadající do mlžné komory. Stopu pozitronu objevil na jednom ze 13000 snímků, které při pozorování zhotovil.

Pozitron byl patrně pozorován už dříve F. Joliot-Curiem, který jej ale na snímcích chybně vyhodnotil jako elektron, letící nezvyklým směrem (pozitrony v jeho aparatuře opsaly uzavřený kruh, takže z fotografií usoudil, že letí opačným směrem, což by odpovídalo elektronům).

Vznik a výskyt 
Pozitrony se běžně v pozemské přírodě nevyskytují, přestože vznikají při řadě procesů, krátce (za cca 10−10 až 10−7 s) po svém vzniku zaniknou při anihilaci s elektrony běžné hmoty. Pozitrony vznikají při β+ radioaktivním rozpadu, nebo interakcí hmoty s fotony γ s energií nad 1,022 MeV. Při tomto procesu vznikne pár elektron-pozitron. Pozitrony jsou také složkou kosmického záření, vznikají při rozpadech mionů a pionů, vzniklých při interakcích jiných částic s atmosférou Země.

Pozitron v beletrii 
Nejznámější užití pozitronu v beletrii je pozitronický mozek robotů v dílech Isaaca Asimova. Pozitrony zvolil pravděpodobně proto, že se jednalo o novinku, když začal psát sci-fi. Možná jako hold Asimovovi má ve světě Star Treku android Dat (jeho „bratr“ Lore a další podobní androidi soongovského typu) pozitronický mozek.

Reference

Související články 
 Elektron
 Neutrino
 Elektromagnetismus
 Leptonové číslo
 Pozitronová emisní tomografie

Externí odkazy 
 

Elementární částice
Leptony
Organizace africké jednoty

Organizace africké jednoty (OAJ), z angl. Organisation of African Unity (OAU), franc. Organisation de l'Unité Africaine (OUA), byla mezivládní organizace sdružující nezávislé africké země (a Západní Saharu). Organizace vznikla 25. května 1963, kdy byla 32 zakládajícími zeměmi v hlavním městě Etiopie Addis Abebě podepsána Charta OAJ. OAJ byla zrušena 9. července 2002 svým posledním předsedou Thabem Mbekim a nahrazena Africkou unií. V té době již měla 53 členů. Maroko vystoupilo 13. listopadu 1984 poté, co byla v roce 1982 do organizace připuštěna Saharská arabská demokratická republika.

Cílem OAJ bylo zajištění jednoty a vzájemné solidarity afrických zemí při zachování jejich suverenity a integrity a neovlivnitelnosti jejich vnitřních záležitostí. OAJ měla zastupovat africké země i na mezinárodní scéně a přispívat k odstranění kolonialismu z tohoto světadílu.

Původní záměr vybudování nadstátní organizace se silnými pravomocemi se nakonec neuskutečnil, význam OAJ se tak postupně zmenšoval. Přesto však organizace zaznamenala některé úspěchy, v roce 1964 např. prohlásila Afriku za bezjadernou zónu.

Charta OAJ obsahovala ustanovení týkající se zprostředkování míru, usmíření a arbitráže. 29. zasedání hlav států a vlád v Káhiře v roce 1993 navíc přijalo usnesení o vzniku Mechanismu prevence, usměrňování a řešení konfliktů, který měl zajišťovat plnění úkolů peace-building a peace-making. Reálné výsledky tyto iniciativy ovšem přinejmenším v době existence OAJ nepřinesly. Jednotky OAJ byly poprvé nasazeny v Čadu v roce 1981; vždy úzce spolupracovaly s mírovými sbory OSN. Přestože na počátku 90. let OAJ působilo i ve Rwandě, nepodařilo se jí nijak přispět k zamezení genocidy; v dubnu 1994, kdy byly rozpoutány masakry, OAJ ostatně již zcela nahradila mise OSN UNAMIR. Neschopnost OAJ účinně zasáhnout proti rýsujícím se hrozbám ovšem plně ilustrovalo její angažmá v Burundi, kde atentát na prezidenta Melchiora Ndadaye dne 22. října 1993 zavdal k rozpoutání obdobných masakrů mezi Hutuy a Tutsii, jaké zažila o půl roku později sousední Rwanda. 19. listopadu 1993 rozhodla OAJ o vyslání 5000 vojáků v rámci mise MIPROBU (Mission for the Protection and Reestablishment of Confidence in Burundi). Tento plánovaný kontingent byl nicméně vzápětí zredukován na 180 vojáků a 20 civilních zaměstnanců. OAJ byla nakonec schopná do Burundi vyslat 47 vojáků pozorovatelské mise MIOB (International Burundi Observer Mission) a to teprve v roce 1995.

Mezi orgány OAJ náležela Konference nejvyšších představitelů členských států, scházející se minimálně jednou do roka, dále Rada ministrů OAJ, složená z ministrů zahraničí členských zemí a scházející se dvakrát do roka, a Generální sekretariát OAJ, který byl umístěn v Addis Abebě. Pracovními jazyky OAJ se stala angličtina a francouzština.

Členské země

Odkazy

Reference

Související články 
 Brazzavillská skupina
 Rok Afriky

Externí odkazy 
 

Africká integrace
Zaniklé mezinárodní organizace
Africké mezivládní organizace
Organizace založené roku 1963
Organizace zaniklé roku 2002
Nevěstinec

Nevěstinec, vykřičený dům, veřejný dům, dům radosti, dům rozkoše, erotický klub, knižně lupanar, lupanár či lupanarium, hovorově často bordel či hampejz je budova používaná k poskytování zejména sexuálních služeb za úplatu, tedy k prostituci. Poskytuje prostitutkám (či prostitutům) místo k setkávání a provozování sexuálních praktik s klienty. V některých zemích jsou legální licencované nevěstince, jinde je prostituce zakázána a postihována, jinde podléhá pouze určitým regulacím a například masážní salony mohou sloužit tomuto účelu.

 Slovo nevěstinec nepochází přímo od slova nevěsta, nýbrž nevěstka, což je starší označení pro prodejnou ženu.
 Slovo „bordel“ přešlo do češtiny ze staré francouzštiny prostřednictvím němčiny. Původně to znamenalo „bouda z prken“, bordum (prkno) ale zase bylo germánského původu. Říkalo se tak veřejnému domu, nevěstinci. Z franštiny se přes ostatní románské jazyky toto slovo stalo mezinárodním pojmem. V české hovorové mluvě patří k hodně frekventovaným slovům; kromě nevěstince také pro označení nepořádku, neklidu, neladu, podvodu, zmatku, chaosu a nečistoty či špinavostí v tom nejširším slova smyslu.
 Starší označení lupanarium a jeho odvozeniny jsou přímým převzetím termínu, užívaného v latině (lupa v latině kromě významu vlčice ještě označuje prodejnou ženu, prostitutku).
 Jiné starší označení hampejz není příliš jasné, vykládá se ze středověké hornoněmčiny – hanenbiz (v současné němčině Hahnenbiss) znamená kohoutí kousnutí. To je interpretováno tak, že na středověkých nevěstincích býval obrázek kohouta kopulujícího se slepicí.

Obchodní modely 
Nevěstince jsou organizovány podle různých obchodních modelů.
 Někdy jsou osoby zadržovány bez možnosti odejít a nuceny k sexuálním službám pod hrozbou násilí a jiných trestů. Jejich podíl na vydělaných penězích je minimální nebo žádný. Tato forma řízení prostituce je považována za obchod s lidmi – organizovaný zločin. Objevuje se zejména (ačkoli ne výlučně) v zemích, kde je prostituce tvrdě postihována.
 Jinde jsou prostitutky či prostituti zaměstnáni. Dostávají stálý plat a podíl z peněz, které díky nim zákazník utratí.
 Další možností je, že peníze za sexuální služby dostává přímo prostitut(ka), která pak platí majiteli nevěstince za využívání prostor. Majitel je tak zcela mimo finanční transakce mezi prostitutkou a zákazníkem, což mu zajišťuje určitý právní odstup. Používá se proto v zemích, kde je prostituce zakázána.

Reference

Související články 
 hodinový hotel
 prostituce
 sexuální průmysl

Externí odkazy 
 
 

Prostituce
Sexuální průmysl
Sia-men

Sia-men (ZZ 厦门, TZ 廈門, pinyin Xiàmén; doslova „Brána Velkého domu“; dříve též podle místní výslovnosti známé pod jménem Amoy) je přístavní město při Tchajwanském průlivu v provincii Fu-ťien v jihovýchodní Číně.

Na ploše 1640 km² čítá coby druhé největší město provincie Fu-ťien  obyvatel. V minulých stoletích patřilo k nejdůležitějším přístavům Číny – od roku 1541 sem připlouvali Portugalci a další evropští obchodníci a přes Sia-men proudila většina obchodu s čínským čajem. Právě výslovnost jména pro tento nápoj ve zdejším nářečí jižní Min dala mnoha jazykům výraz pro čaj (např. anglicky tea, německy Tee). Sia-men bylo mezi pěticí přístavních měst, která podle Nankingské smlouvy z roku 1842 musela Čína otevřít zahraničnímu obchodu. V roce 1981 se pak stalo jednou z prvních nově zřízených zvláštních hospodářských zón. V září 2017 se zde uskutečnilo setkání lídrů zemí BRICS.

Pro svou evropskou architekturu, subtropické podnebí a uvolněnou atmosféru je město oblíbenou turistickou destinací. Místní Siamenská univerzita je jednou z nejlepších čínských vysokých škol a umisťuje se na nejvyšších příčkách v oblíbenosti mezi čínskými studenty. Její kampus, ležící v obvodě S’-ming, je považován za nejkrásnější v celé Číně.

V těsném sousedství, odděleno pouze 10 km úzkým průlivem, leží souostroví Ťin-men (Quemoy), pod správou Čínské republiky na Tchaj-wanu.

V severní části ostrova leží mezinárodní letiště Sia-men Kao-čchi, které se podle počtu ročně přepravených cestujících dlouhodobě pohybuje na začátku druhé desítky v rámci celé Čínské lidové republiky.

Administrativní členění 
Subprovinční město Sia-men se člení na šest celků okresní úrovně, a sice šest městských obvodů.

Slavné osobnosti 
 Šen Kua (1031–1095), všestranný čínský vědec
 Čeng Čcheng-kung (1624–1662), čínský státník a velitel
 Walter Houser Brattain (1902–1987), americký fyzik

Partnerská města

Reference

Externí odkazy 
 

 
Města ve Fu-ťienu
Subprovinční města
Správní členění Fu-ťienu
Nomenklatura

Nomenklatura (z latinského nomenclator - „jmenovatel“; ve starém Římě otrok, jenž svému pánu připomínal jména osob, které potkává – původně složenina slov nomen, „jméno“ a calare, „volat“) je systém pojmenování a zařazování (klasifikace) určitých objektů jakožto prvků dané kategorie.

Slova a výrazy
Taxon

Taxon neboli systematická jednotka neboli taxonomická jednotka je základním pojmem taxonomie, oboru, který se zabývá klasifikací prvků systémů. V biologii je taxonem skupina konkrétních (žijících nebo vymřelých) organismů, které mají společné určité znaky (nejčastěji jsou příbuzné) a tím se odlišují od ostatních taxonů. Konkrétní taxon bývá obvykle pojmenovaný, např. čeleď trav lipnicovité, ale může být i bez názvu.

Taxon je jednotka vědecké biologické nomenklatury. Taxony zařazené do určité taxonomické kategorie jsou konkrétní skupiny skutečných organismů na určité klasifikační úrovni.

Přirozenost taxonů 
Všeobecná snaha taxonomů je zajistit, aby se třídění organismů do taxonů shodovalo s jejich fylogenezí (historickým vývojem). Podle toho rozlišujeme tři druhy taxonů s tím, že je snaha, v budoucnu omezit či zrušit používání nepřirozené druhé a třetí kategorie:
 holofyletický taxon – nejpřísnější klasifikace taxonu: klad
 monofyletický taxon – taxon zahrnuje společného předka a všechny jeho potomky
 parafyletický taxon – zahrnuje společného předka, ale ne všechny jeho potomky
 polyfyletický taxon – nezahrnuje společného předka

Poznámky k tabulce:

Reference

Související články 
 Fylogenetika
 Terminologie
 Vědecká nomenklatura
 Biologická klasifikace
 Klasifikace nebuněčných organizmů
 Kulton
 Taxonomie
 Taxonomie (biologie)

Externí odkazy 
 
 
 

Biologická systematika
Rod (biologie)

Rod (latinsky genus) je naddruhový taxon, tj. je vyšší než druh. Vyšším taxonem než rod je čeleď. Rod patří mezi taxony základní (druh, rod, čeleď, řád…), spadá do hierarchické linnéovské klasifikace s přesně vymezenými kategoriemi taxonů a principem nadřazenosti a podřazenosti.

Charakteristika 
Rod zahrnuje příbuzné, geneticky blízké druhy na základě zkoumání podobnosti:
 u rostlin a nižších živočichů – podobnosti květů nebo pohlavních orgánů,
 u vyšších živočichů – podobnosti kosterního aparátu.
Je-li u prověřovaných organismů zjištěn dostatečný počet shodných znaků které ukazují na společný původ, (tj. organizmy jsou monofyletické), jsou zařazeny do stejného rodu.

Pokud se nenajdou dva druhy, které by podle výše uvedeného zjišťování mohly vytvořit společný rod, vytvoří se rod jen pro jediný druh. Takovýto rod se nazývá monotypický.

Vědecké jméno 
Pro každý rod existuje pojmenování vědecké, mezinárodní, nejčastěji původem z latiny, řečtiny, ale i dalších jazyků (např. Vulpes). Známější rody mají ještě pojmenování národní (české, např. liška). Národní pojmenování vzniklo buď použitím vžitého lidového pojmenování, nebo překladem z latiny, řečtiny apod.

Pro bližší upřesnění se jméno rodu doplňuje jménem druhu – binomické jméno, např. „pampeliška lékařská Taraxacum officinale“. Vědecké, latinské pojmenování rodu se u rostlin i živočichů píše vždy s velkým počátečním písmenem a kurzivou.

České názvy rodů 
Pro některé latinské názvy známých rodů neexistují adekvátní české názvy, protože z historických důvodů se česky pojmenovává přímo druh, např.
 rod Panthera –
 druh Panthera leo – lev
 druh Panthera onca – jaguár
 druh Panthera pardus – levhart skvrnitý
 druh Panthera tigris – tygr

Častější případ naopak nastává, když více rodů má stejné české rodové jméno, např.
 Euarctos americanus – medvěd baribal
 Selenarctos thibetanus – medvěd ušatý
 Thalarctos maritimus – medvěd lední
 Ursus arctos – medvěd hnědý

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Biologická nomenklatura
 Taxon

Externí odkazy 
 
 

Biologická systematika
Čeleď

Čeleď (latinsky familia) je základní taxonomická kategorie hierarchické klasifikace organismů tvořená příbuznými rody.

Čeledi se seskupují do řádů.

Související články 
 Biologická nomenklatura
 Taxon

Externí odkazy 
 

Biologická systematika
Řád (biologie)

Řád (latinsky ordo) je základní taxonomická kategorie – jednotka hierarchické klasifikace organismů, tvořenou čeleděmi (lat. familia). Jeden nebo několik příbuzných řádů vytváří třídu (lat. classis).

Systematická botanika a mykologie tradičně užívají pro taxonomické jednotky na úrovni řádu stejné ustálené koncovky -ales. Jejím českým ekvivalentem je přípona -tvaré. Např. Ericales (vřesovcotvaré), nebo Boletales (hřibotvaré).

V zoologii je situace poněkud odlišná – obvykle se zde používají původní (často vžité) názvy bez zvláštní koncovky, např. řád Carnivora (šelmy).

Nadřád 
Nadřád () je taxonomická kategorie vyšší než řád, ale nižší než třída. Příkladem jsou dinosauři (Dinosauria), populární skupina obratlovců, kam se řadí i současní ptáci, či rozsáhlá skupina placentálů, kam patří většina žijících savců, nebo skupina ryb kostnatí.

Související články 
 Biologická klasifikace
 Biologická nomenklatura
 Carl Linné

Biologická systematika
Třída (biologie)

Třída (latinsky classis) je základní taxonomická kategorie hierarchické klasifikace organismů, vyšší než řád a nižší než kmen.

Třída sdružuje příbuzné řády, např.:
 třídu hmyzu tvoří řada řádů, jako jsou brouci, motýli, rovnokřídlí a další.

Latinské koncovky 
 živočichové – různé (Aves ptáci, Mammalia savci)
 rostliny -opsida (Liliopsida jednoděložné)
 houby -mycetes (Ascomycetes vřeckovýtrusé)
 řasy -phyceae (Chlorophyceae zelenivky)

 Podrobnější taxonomické kategorie 
 nadtřída (Superclassis)
 třída (Classis)
 podtřída (Subclassis)
 infratřída (Infraclassis'')

Biologická systematika
Kmen (biologie)

Kmen (latinsky phylum) je základní taxonomická kategorie hierarchické klasifikace organismů, vyšší než třída (classis) a nižší než říše (regnum). Příslušníci určitého kmene jsou vždy charakterizováni znaky odlišnými od příslušníků jiných kmenů. Několik kmenů tvoří říši, zatímco každý kmen se skládá z jedné až několika tříd.

Použití 
Typické je použití této taxonomické jednotky v říši živočichové. V případě některých jiných eukaryotických skupin je také možné pojem kmen použít, ale obvykle se nepoužívá u rostlin a hub. Podle ustanovení Mezinárodního kódu botanické nomenklatury je v botanice totiž kategorie kmen definitoricky položena na roveň kategorii oddělení (divisio).

U bakterií a archeí se v duchu Mezinárodního bakteriologického kódu rovněž rozlišuje množství kmenů (viz např. kmeny Proteobacteria, Chloroflexi, …).

Jiný bakteriologický význam 
U taxonomie bakterií a ostatních prokaryotických organismů, ale také eukaryotních organismů (např. kvasinky) se pojem kmen nepoužívá pouze jako alternativa pro kategorii oddělení, ale též jako kategorie pod úrovní druhu. Různé mikrobiální kmeny jsou např. charakteristické svou virulencí.

Biologická systematika
Říše (biologie)

Říše (latinsky regnum) je nejvyšší základní taxonomická kategorie hierarchické klasifikace organismů, tvořená kmeny (phyllum).
 	
Na samém počátku taxonomie se rozlišovaly dvě říše:
 rostliny (Plantae)
 živočichové (Animalia).
 	
Klasické starší rozdělení organismů do pěti říší:
 prokaryotní (Monera)
 prvoci (Protozoa)
 rostliny (Plantae)
 houby (Fungi)
 živočichové (Animalia)
bylo později doplněno o novou říši 
 chromisté (Chromista)
přičemž prokaryotní říše byla povýšena na samostatnou nadříši a posléze rozdělena do dvou domén:
 bakterie (Bacteria)
 Archea (Archaea)
a zbývající říše zahrnuty do třetí domény – eukaryota (Eukaryota/Eukarya).

Další rozdělení viz systematika.

Historie

Říše u nebuněčných organismů 

Říše se používá jako klasifikační úroveň také u nebuněčných organismů (Acytota syn. Aphanobionta).

Aktuální (r. 2021) klasifikace rozlišuje 10 říší, zahrnujících viry, viroidy a satelitní nukleové kyseliny:
 Bamfordvirae
 Helvetiavirae
 Heunggongvirae
 Loebvirae
 Orthornavirae
 Pararnavirae
 Sangervirae
 Shotokuvirae
 Trapavirae
 Zilligvirae

Reference

Související články 
 Carl Linné
 Vědecká nomenklatura
 Taxon
 Biologická systematika

Biologická systematika
Fylogenetika

Fylogenetika je obor systematické biologie, který se snaží najít vývojové vztahy mezi organizmy. Odmítá tedy hierarchii formální, namísto ní se snaží najít skutečnou příbuznost na základě představy, že všechny organismy měly svého univerzálního společného předka.

Fylogenetika má tedy přímý vztah s dějem označovaným jako fylogeneze, což je vývoj druhu v evolučním procesu (tedy předmět studia fylogenetiky).

Fylogenetické analýzy je možné provádět v prostředí R za pomoci různých balíků, např. ape, phytools, pegas, phyloseq a další.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Carl Linné
 Evoluční teorie
 Vědecká nomenklatura

Externí odkazy 
 

Biologické obory
Biologická systematika
Evoluční biologie
Genetika
Bioinformatika
Tadao Andó

Tadao Andó (安藤忠雄, Andó Tadao, *13. září 1941, Prefektura Ósaka) je japonský architekt.

Tadao Andó vyrůstal v řemeslném prostředí. Na „high school“ objevil svou oblibu ve skicování a tak navštěvoval školu kreslení. Získával zkušenosti v mnoha architektonických kancelářích a kancelářích zabývajících se projektováním interiérů.

V roce 1969 si založil v rodné Ósace svou vlastní kancelář. V roce 1970 začal vytvářet prostory pro bydlení ve stále se měnícím urbanistickém prostředí. Nakonec začal vyvíjet nový způsob stavění budov na základě logiky a podmínek prostředí, ale nenechal se ovlivňovat změnami okolí. Dospěl k úspěchu, za velmi složitých podmínek, ve vytváření nezávislé architektury. Jeho dílem z tohoto období jeho tvorby je Row House  v Ósacké čtvrti Sumijoši (1975–76), za který v roce 1979 získal cenu Japonského architektonického institutu a stal se světově známým architektem.

Podle Tadao Andó jsou důležité pro architekturu tři věci:

 původní materiály – tj. pohledový beton a nenatřené dřevo (materiál je pro Andóa extrémně důležitou součástí konceptu. Pokouší se používat materiály – ať už přírodní či uměle vyrobené – v původní podobě bez následného opracování; standardní velikosti betonových bloků a skleněných tabulí zůstávají v původních rozměrech, dále neděleny),
 čistá geometrie jako v Pantheonu, která tvoří základ pro konstrukci,
 příroda – ne divoká, ale příroda upravená člověkem, která tvoří s tou divokou chaotickou přírodou kontrast.

Vyznamenání

Japonská vyznamenání 
  Premio Imperiale – 25. října 1996
  Řád kultury – 26. října 2010

Zahraniční vyznamenání 
  rytíř Řádu umění a literatury – Francie, 1995
  důstojník Řádu umění a literatury = Francie, 1997
  velkodůstojník Řádu italské hvězdy – Itálie, 16. ledna 2013

Výběr z díla 

 Row House (1975–76)
 Town House v Kujo (1981–82)
 Nakayama House (1983–85)
 Kidosaki House (1982–86)
 I House (1985–88)
 Koshino House (1979–81, 1983–84)
 Iwasa House (1983–85)
 Chapel on Mount Rokko (1985–86)

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

 Tadao Andó na serveru o japonské architekruře (česky)
 Tadao Andó na serveru e-architekt (česky)
 www.andotadao.org – neoficiální stránky (anglicky)
 Tadao Andó na greatbuildingsonline.com (anglicky)
 Tadao Andó na serveru archINFORM (anglicky)

Japonští architekti
Absolventi vysokých škol v Japonsku
Laureáti Pritzkerovy ceny
Držitelé Ceny Praemium Imperiale
Důstojníci Řádu umění a literatury
Nositelé Řádu italské hvězdy
Rytíři Řádu umění a literatury
Nositelé Řádu kultury
Narození 13. září
Narození v roce 1941
Narození v prefektuře Ósaka
Žijící lidé
Muži
Držitelé čestných doktorátů Univerzity La Sapienza
Addis Abeba

Addis Abeba (amharsky nový květ) je hlavní město Etiopie. Místo pro výstavbu hlavního města vybrala císařovna Taytu Betul. Založeno bylo roku 1886 jejím manželem Menelikem II. a dnes počet jeho obyvatel dosahuje 3,5 milionu (2,3 milionu podle sčítání obyvatel z roku 1994). Město leží v nadmořské výšce nad 2360 m na úpatí hory Entoto. Průměrná roční teplota je 16 °C; pohybuje se mezi 15 °C (prosinec) a 18 °C (květen). Roční úhrn srážek činí 1220 mm. V Addis Abebě a okolí bylo vysázeno množství blahovičníků, které díky rychlému růstu poskytují stín a jsou také zdrojem palivového a stavebního dříví. Pitnou vodu a elektrickou energii město získává především z přehrady Koka na řece Awaš. 

Roku 1936 byla okupována italskými vojsky. Oběti invaze připomíná pomník Yekatit 12.

V Addis Abebě sídlí několik významných úřadů. Organizace africké jednoty, která zde byla v roce 1963 založena, měla ve městě svůj sekretariát. Dnes zde sídlí Komise Africké unie. V Addis Abebě rovněž sídlí Ekonomická komise OSN pro Afriku. Mezi místní pamětihodnosti patří centrální náměstí Meskel, katedrály svatého Jiří a Nejsvětější Trojice, Menelikův palác, divadlo Hager Fikir, národní muzeum a obrovské tržiště Mercato, označované s rozlohou 60 km² za největší v Africe. Město má také univerzitu a zoologickou zahradu. Velké množství přistěhovalců z venkova žije ve slumech, míra nezaměstnanosti v metropoli se odhaduje na čtyřicet procent.

Dopravní spojení zajišťuje mimo jiné mezinárodní letiště Bole a železniční trať do Džibuti. Jako v jediném městě v celé Africe je zde vybudován systém lehkého metra, jímž se zařazuje mezi pouze pět afrických měst s provozem metra. 

Město je známé rovněž pod původním oromským názvem Finfinne (Horký pramen).

Slavní rodáci 

 Wilfred Thesiger (1910–2003), anglický cestovatel, fotograf a diplomat
 Sahle-Work Zewdeová (* 1950), etiopská politička, od roku 2018 úřadující prezidentka Etiopie
 Julie Mehretuová (* 1970), americko-etiopská malířka a grafička
 Liya Kebedeová (* 1978), etiopská topmodelka a herečka
 Ruth Negga (* 1982), etiopsko-irská herečka
 Elvan Abeylegesseová (* 1982), bývalá etiopská atletka, běžkyně na dlouhé tratě reprezentující Turecko
 Kalkidan Gezahegneová (* 1991), etiopská atletka, běžkyně na středně dlouhé a dlouhé tratě reprezentující Bahrajn

Partnerská města 
  Beerševa, Izrael
  Peking, Čína
  Lipsko, Německo (od prosince 2004)

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 

 
Města v Etiopii
Hlavní města v Africe
Regiony v Etiopii
Hymna Spojeného království

Hymna Spojeného království je píseň God Save the King (). V případě, že je na britském trůnu královna, píseň se mění na God Save the Queen ().

Historie hymny 
Píseň God Save… byla poprvé provedena v Královském divadle v roce 1745 jako podpora krále Jiřího II., když byla jeho vláda ohrožena jakobitou Karlem Edwardem, který byl široce podporován skotskými kruhy. Píseň byla nadšeně přijata. Brzy Královské divadlo následovala další divadla. Od této chvíle je monarcha, když přijde na představení, vítán právě touto písní. Počátkem 19. století se stala národní hymnou. Autor slov je neznámý. Není též jisté, kdy píseň vznikla, snad dokonce v 17. století. Autor je neznámý jako možný autor je občas uváděn Henry Carey, podle výzkumu Percy Scholese se to však zdá nepravděpodobné. Poslední sloka, která má jasně protiskotský akcent, se nehraje.

Během sportovních akcí, kdy je třeba zahrát hymnu některé ze součástí Spojeného království, se použijí jiné písně každé (nemají však uzákoněn oficiální status):
 Wales – Hen Wlad Fy Nhadau,
 Skotsko – Flower of Scotland nebo Scotland the Brave,
 Anglie – God Save the King, Jerusalem, Rule, Britannia! nebo Land of Hope and Glory.
 Severní Irsko – God Save the King nebo Ireland's Call

Melodie God Save the King byla také použita pro jiné písně, vznik některých jiných písní inspirovala, je často rovněž parafrázována.

 provizorní Švédskou hymnu (Bevare Gud vår kung)
 norská královská hymna (nefunguje však jako státní hymna)
 jako neoficiální hymnu ji používalo Německé císařství (Heil dir im Siegerkranz)
 s vlastním textem (Oben am jungen Rhein) ji od roku 1920 používá jako hymnu Lichtenštejnsko
 v letech 1816–1833 byla melodie použita pro ruskou Carskou hymnu
 do roku 1961 melodii pro svou hymnu používalo Švýcarsko (text byl napsán 1811), Heil dir Helvetia
 God Save the King jako svou hymnu používala či používá řada států Commonwealthu, v některých z nich je používána dodnes vedle státní hymny.
 roku 1831 byla melodie použita pro americkou vlasteneckou píseň My Country, 'Tis of Thee (do roku 1931 sloužila jako neoficiální hymna USA)
 inspirovala Josepha Haydna k napsání Rakouské císařské hymny, která s ní jeví určité podobnosti
 V roce 1975 nahrála píseň „God save the Queen“ skupina Queen a vyšla na albu A Night at the Opera. 
 Anglická punková skupina Sex Pistols nahrála píseň God Save the Queen, která je považována za jednu z nejznámějších punkových písní vůbec.

Text a překlad 

V současné době se hymna zkracuje pouze na první tři sloky.

Odkazy

Související články 
 Vlajka Spojeného království
 Státní znak Spojeného království
 Dějiny Spojeného království

Externí odkazy 
 

Britská monarchie
Skladby Benjamina Brittena
Symboly Anguilly
Státní symboly Nového Zélandu
Hymna
Spojené království
Hymna
Písně v angličtině
Hiragana

Hiragana (ひらがな – hiragana, 平仮名 – zápis v kandži) je jedno ze dvou (druhým je katakana) japonských slabičných písem (ve slabičném písmu jeden znak představuje celou slabiku a ne pouhou hlásku, i když jsou zde znaky i pro A, I, U, E a O), sestávající ze 46 symbolů (45 slabičných symbolů a písmeno n). Připojením dvou čárek (nigori) nebo kroužku (marunigori) nad určité symboly či jejich skládáním vznikají ještě další zvuky. Obě abecedy se svým systémem a řazením velice podobají, liší se však způsobem užití. Odlišný je i původ obou abeced: hiragana vznikla zjednodušením celých znaků kandži, kdežto katakana vychází pouze z částí jednotlivých znaků kandži.

Historie 
Hiragana byla kodifikována roku 1946, kdy došlo ke zjednoznačnění přiřazení jednotlivých symbolů ke zvukům a dva symboly (wi, we) byly označeny za zastaralé. Tato slabičná abeceda vznikla v 9. století za přispění buddhistického kněze Kúkaie (774–835). Jednotlivé symboly vznikly zjednodušením celých (hira znamená v japonštině „celkový“) čínských znaků kandži (na rozdíl od katakany, která vznikla zjednodušením pouze částí čínských znaků), u kterých již předtím došlo k desemantizaci a fonetizaci (ztratily význam a staly se pouhými zvuky, aby mohly vyjadřovat japonské koncovky). Znaky hiragany jsou složitější a na psaní obtížnější než znaky katakany. Nedlouho po svém vzniku bylo toto písmo nazýváno také onnade (ženská ruka) - psaly jím totiž převážně ženy (muži používali katakanu a kandži), jimž nebylo umožněno učit se znakům kandži, které byly považovány za příliš složité. Díky zavedení hiragany tak vzniklo spousta literárních děl z rukou žen z období Heian.

Původ jednotlivých znaků

Dnešní použití 
 slova japonského původu, pro která neexistují znaky kandži
 gramatická slova (předpony, přípony, částice, koncovky)
 knížky pro malé děti (japonské děti se hiraganu učí jako první ze tří japonských písem: hiragana, katakana, kandži)
 soukromé dopisy
 furigana (malé znaky hiragany, které v knihách pro začínající čtenáře naznačují výslovnost složitých znaků kandži)
 okurigana (hiraganový znak následující za kandži).

Základní sada znaků

Způsob psaní 
Tabulka ukazuje, jak se znaky hiragany píší. Je uspořádaná podle tradičního japonského způsobu čtení. Začátek je vpravo nahoře a postupuje se shora dolů. Malá čísla určují pořadí tahů a šipky ukazují jejich směr. Pořadí tahů i směr se musí bezpodmínečně dodržovat, jinak může dojít k chybnému čtení.

Odkazy

Reference 

 Janoš, Jiří. 99 zajímavostí z Japonska. Praha: Albatros, 1984.

Externí odkazy 
 
 
 www.kanachart.com
 Free Kana Lessons
 Jednoduché zkoušení z hiragany (s volitelnými skupinami)

Související články 
 kana
 katakana
 kandži
 hentaigana
 man'jógana
 Japonsko
 japonština
 seznam různých písem
 furigana
 čekošiki rómadži
 hebonšiki rómadži

Slabičná písma
Japonština

sv:Kana (skriftsystem)#Hiragana
Katakana

Katakana (psáno カタカナ v katakaně, かたかな v hiraganě a 片仮名 v kandži) je jedno ze dvou (druhým je hiragana) japonských slabičných písem (ve slabičném písmu jeden znak představuje celou slabiku), sestávající ze 48 symbolů (47 slabičných symbolů a písmeno n). Připojením dvou čárek (nigori) nebo kroužku (marunigori) nad určité symboly či jejich skládáním vznikají ještě další zvuky.

Historie 
Vznikla v 8. století za přispění Kibi no Makibiho (693-755) zjednodušením jednotlivých částí (kata znamená japonsky „část“) znaků kandži (na rozdíl od hiragany, která vznikla zjednodušením celých znaků kandži), u kterých již předtím došlo k desémantizaci a fonetizaci (ztratily význam a staly se pouhými zvuky, aby mohly vyjadřovat japonské koncovky). Znaky katakany jsou hranatější a jednodušší než znaky hiragany a cizinci, kteří se učí japonsky, se ji většinou učí jako první. Katakanu původně používali japonští buddhisté jako nápovědu pro výslovnost v buddhistických spisech (podobně, jako se dnes používá hiragana v knížkách pro děti) a také jako způsob rychlého psaní.

Dnešní použití 
 Slova převzatá (z čínštiny, portugalštiny, nizozemštiny, dnes převážně z angličtiny)
 Onomatopoia (v japonštině je mnohem více zvukomalebných slov než např. v češtině)
 Telegramy, zdůraznění (katakana se používá tam, kde se v české typografii použije tučné písmo, podtržení nebo kurzíva)
 Cizí místní názvy
 Vědecké názvosloví (zvířata a rostliny)
 Různé televizní pořady
 Videohry

Základní sada znaků 

Poznámka: Tabulka pro úplnost obsahuje i znaky wi a we, které byly roku 1946 označeny za zastaralé.

Způsob psaní 
Tabulka ukazuje, jak se znaky katakany píší. Je uspořádaná podle tradičního japonského způsobu čtení. Začátek je vpravo nahoře a postupuje se shora dolů. Malá čísla určují pořadí tahů a šipky ukazují jejich směr.

Odkazy

Literatura 
 Janoš, Jiří. 99 zajímavostí z Japonska. Praha: Albatros, 1984.

Související články 
 Kana
 Hiragana
 Kandži
Další související články
 Hentaigana
 Man'jógana
 Japonsko
 Japonština
 Seznam různých písem
 Furigana

Externí odkazy 
 
 
 www.kanachart.com
 Jednoduché zkoušení z katakany (s volitelnými skupinami)

Japonština
Slabičná písma

sv:Kana (skriftsystem)#Katakana
Italská hymna

Italskou hymnou je píseň Fratelli d'Italia (Bratři Itálie).

Slova hymny napsal mladý italský básník Goffredo Mameli, účastník bojů za nezávislost Itálie v roce 1848, který zemřel ve věku 22 let na následky zranění. Podle legendy Mameli napsal slova písně v roce 1847 během hostiny v domu amerického konzula na žádost hostů. Improvizovaný text pak dokončil v noci doma. O několik dní později během pobytu v Turíně složil hudbu jeho přítel Michele Novaro. Poprvé byla veřejně píseň zahrána v Janově roku 1847 během oslav reforem zahájených sardinským králem Karlem Albertem Savojským. Píseň se brzy stala populární v celé Itálii. Hymna se vztahuje k minulosti a přivolává slávu dávných bitev.

Text hymny 

Obraz vítězství, které podává vlasy Itálii (Dov'è la Vittoria?! / Le porga la chioma / ché schiava di Roma / Iddio la creò), je vzat z reálií antického Říma, kde byly otrokyním na znamení otroctví ostříhány vlasy a podány jejich pánu. Vítězství (italsky v ženském rodě vittoria) se tak stává otrokyní Itálie, vítězství v boji za osvobození Itálii patří.

Čtvrtá sloka spojuje boj za osvobození s významnými válkami z italské historie: od Alp až k Sicílii je všude Legnano, tj. celá Itálie se stává bojištěm podobně významné bitvy, jak byla bitva u Legnana, v níž se lombardská města ubránila útokům Fridricha Barbarossy. Každý Ital má srdce a ruce florentského kondotiéra Francesca Feruccia (1489-1530), každé italské dítě je Balilla (chlapec, který hodil kámen po rakouských vojácích a zahájil tak protirakouskou vzpouru v Janově 5. prosince 1746). Vyzvánění zvonků je odkazem na sicilské nešpory.

Zmínka o prodejných kopích (le spade vendute) poukazuje na to, že rakouská armáda, proti níž italští vlastenci bojovali, se skládala převážně z žoldnéřů. Verše o tom, že rakouský orel (jako heraldický symbol Rakouska) pije nejen italskou, ale spolu s kozákem (tj. Ruskem) také polskou krev, poukazují na útlak polského národa Rakouskem a Ruskem (viz dělení Polska.

Podobně jako je v italské hymně zmíněno Polsko, je naopak v polské hymně zmíněna Itálie.

Externí odkazy

Literatura

Související články 
 Itálie
 Italská vlajka
 Státní znak Itálie
Hymna: 

Hymna
Itálie
Hymna
Soteriologie

Soteriologie (z řec. σωτηρία sótéria spása) je součástí křesťanské teologie, která se zabývá naukou o spáse.

Tím, kdo je původcem spásy, je podle křesťanské víry Ježíš Kristus. Soteriologie se proto snaží odpovědět na otázku, zda je spása (tj. záchrana) člověka z hříchu a pro věčný život s Bohem možná, jaký má pro člověka význam a co je jejím smyslem. Pro toto spojení s Ježíšovou osobou je soteriologie někdy považována též za součást christologie.

Související články 
 Spása
 Christologie
 Salvátor
 Tertullianus

 
Teologické discipliny
Gabriel Laub

Gabriel Laub (24. října 1928, Bochnia – 3. února 1998, Hamburk) byl česko-německo-polský esejista, překladatel a aforista židovského původu.

Život 
Narodil se v Polsku, vyrůstal v Krakově. Po německé invazi do Polska (1939) odešel s rodiči, kvůli židovskému původu, do SSSR. Od roku 1948 byl občanem Československa, kde vystudoval žurnalistiku na Vysoké škole politické a sociální a pracoval jako redaktor. Po okupaci Československa v srpnu 1968 emigroval do Německa.

Dílo 
 Největší proces dějin (1972)

Citát z díla

Odkazy

Externí odkazy 
 
 
 Citáty na citaty.cz
 Citáty na citaty.net (780)
 Citáty na citaty.org

Čeští novináři
Čeští esejisté
Čeští Židé
Polští novináři
Polští Židé
Čeští emigranti a exulanti
Aforisté
Narození v roce 1928
Úmrtí v roce 1998
Muži
Úmrtí v Hamburku
Narození 24. října
Úmrtí 3. února
Absolventi Vysoké školy politické a sociální
Němečtí Židé
Němečtí novináři
Překladatelé
Genesis (rozcestník)

Genesis (řecké Γένεσις znamená počátek, stvoření, původ) nebo geneze může kromě svého obecného řeckého významu označovat také:

 Genesis – část Bible, první knihu Starého zákona (též 1. kniha Mojžíšova)
 Stvoření světa

 hudba
 Genesis (skupina) – britská hudební skupina
 Genesis (album) – dvanácté studiové album skupiny Genesis 
 Genesis (album, Busta Rhymes) – hudební album rappera Busta Rhymes

vesmír
 Genesis-1 – soukromá družice z roku 2006
 Genesis (sonda) – vesmírná mise NASA

 informatika
 Sega Genesis – počítačová herní konzole firmy Sega
Válečný komunismus

Válečný komunismus je název hospodářské politiky bolševiků v letech 1918–1921, v širším smyslu pak označení první etapy bolševické vlády v Rusku do roku 1921. S termínem přišli sami bolševici, když v roce 1921 obrátili svou hospodářskou politiku o sto osmdesát stupňů a začali (v omezené míře) tolerovat soukromé vlastnictví.

V praxi byl válečný komunismus periodou, kdy se plně ukázaly utopické stránky marxistické ideologie – zvláště předpoklad, že zestátnění továren, bank a dílen automaticky přinese blahobyt. Trh a obchod ani přes přísnou státní reglementaci nezanikly, pouze se přesunuly do podzemí – do rukou tzv. „spekulantů“. Na venkově zcela selhala bolševická politika rekvírování obilí, protože rolníci své přebytky schovávali a bouřili se proti svévoli strany. Lenin sice čas od času vyhlašoval „křižácká tažení proti spekulantům s obilím“ či dokonce „potravinovou diktaturu“, ale nic z toho nepomohlo. V roce 1921, kdy se již hospodářství fakticky zhroutilo a v Kronštadtu vypukla vzpoura námořníků, strana vyhlásila Novou ekonomickou politiku, tolerující alespoň maloobchod. Továrny však zůstaly v rukou státu.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Dějiny Ruska 20. století
Ruská občanská válka
Anexe

Anexe ( ad-nectere, připojovat) je de iure trvalé připojení (inkorporace) cizího státního území k jinému státnímu celku. Od dočasné vojenské okupace se liší tím, že anektované území se začleňuje do území a správy anektujícího státu.

Mezinárodní právo 

Podle Ottova slovníku z roku 1889 je anexe legitimní, pokud je založena na výsledku předchozího referenda, konaného v souladu s právním řádem státu, jehož území bylo anektováno, kdežto pokud se děje jednostranným prohlášením anektujícího státu, je hrubým porušením suverenity státu. Mnohdy je anexe spojena s válkou nebo použitím či hrozbou síly, například když vítěz války částečně nebo úplně anektuje území protivníka.

Podle Charty Spojených národů z roku 1945 je každé použití nebo hrozba násilím vůči teritoriální celistvosti nějakého státu zakázána. Z toho plyne zákaz každé okupace a anexe, která se pokládá moderním mezinárodním právem za agresi.

Příklady anexe od roku 1945 
 Někteří analytici považují za anexi znovuovládnutí Tibetu Čínou v roce 1951.
 V roce 1967 Izrael anektoval východní Jeruzalém od Jordánska. Někteří izraelští politici také žádají anexi celé oblasti Západního břehu Jordánu.
 V roce 1969 Indonésie anektovala Západní Novou Guineu.
 V roce 1975 Indie anektovala do té doby portugalskou kolonii Goa a Daman a Díu.
 V roce 1975 Indie anektovala Sikkim.
 V roce 1975 Maroko anektovalo do té doby španělskou kolonii Západní Sahara.
 V roce 1981 Izrael anektoval Golanské výšiny od Sýrie.
 V roce 2014 Rusko anektovalo Krym od Ukrajiny.
 V roce 2022 Rusko anektovalo 4 části Ukrajiny (Luhanská lidová republika, Doněcká lidová republika, Záporožská oblast a Chersonská oblast)

Odkazy

Reference

Literatura 
 Ottův slovník naučný, heslo Annexe v mezinárodním právu. Sv. 2, str. 410
 K. Žaloudek, Encyklopedie politiky. Praha: Libri 2004.

Související články 
 Debelace
 Seznam anexí

Externí odkazy 
 
 

 
Státní území
Politické dějiny
ISS (rozcestník)

ISS může být:

 International Space Station – Mezinárodní vesmírná stanice
 Injury Severity Score – chirurgická stupnice závažnosti polytraumat
 Institut sociologických studií Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy