alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Týché

Týché (řecky Τύχη, latinsky Fortuna) je v řecké mytologii dcerou Titána Ókeana a jeho manželky a sestry Téthys. Je bohyní šťastné náhody.

Žije na Olympu v blízkosti nejvyššího boha Dia, je líčena jako mladá krásná žena, povahou vrtkavá a nestálá jako štěstí. V její pravomoci je rozhodovat, kolik štěstí který smrtelník bude mít. Některé zasypává dary, jiným sebere všechno, co mají, prostě někdo je dole a jiný nahoře. Běda však, jakmile se některý její oblíbenec vychloubá svým bohatstvím, nerozdává ze svého majetku bohům ani chudým, projeví se Týché jako Nemesis, bohyně spravedlivé odplaty.

Pečovala o mladého boha bohatství Plúta, byla opatrovnicí malého Dia. Jako atributy nosí roh hojnosti, z něhož sype úrodu, šperky či mince. Na hlavě může mít věnec uvitý ze zemědělských plodin, doprovází ji kozičky Amaltheie. Nosí dárky pro své oblíbence. V tom případě bývá okřídlená.Může být ztotožněná s Fortunou.
Milují ji bohové i lidé. Byla oblíbená v provinciích Antiochie, Sýrie a Horní Egypt.

Vyobrazení 

Antičtí umělci ji zobrazovali nejčastěji s křídly. Jako atributy nosí roh hojnosti, z něhož sype úrodu, šperky či mince. Na hlavě může mít věnec uvitý ze zemědělských plodin, nebo vysokou panovnickou korunu. Často vestoje balancuje jednou na kouli, aby připomněla vrtkavost štěstí a nestálost. Bývá patronkou mořeplavců, je patronkou města a přístavu Alexandrie (její nedochovaná socha z r. 354 je zachycena v kresbě z římské chronografie). Bývala také předkřesťanskou patronkou Konstantinopole. Její socha bývala umístěna na kormidle nebo na kýlu lodí. Může být vyobrazena s nohou na rameni plavce, je to Orontes, personifikace řeky protékající Tureckem a Sýrií, kterou Týché může nechat katastroficky rozvodnit nebo vyschnout.

Sochy
 Týché z Ostie s rohem hojnosti a kormidlem v pravé ruce; kopie Vatikánská muzea v Římě
 Týché z Antiochie nad Orontem, kopie podle Lýsippova žáka Eutychida ze Sicyonu, začátek 3. stol. př. n. l.; kopie Vatikánská muzea v Římě
 Týché Kommagene, torzo hlavy z trůnící antiochijské sochy, kolem 60 př. n. l., Nemrut, Antiochie (Turecko)
 Týché a Pluto, zčásti polychromovaný vápenec, 1. stol., Archeologické muzeum Istanbul
 Týché Antiochijské s plavcem, bronzová votivní soška, římská kopie podle Eutychida, původ Tartus (Sýrie), LouvreReliéfy'''
 Tři korunované Týché, mramor, kolem roku 160 n.l., Louvre
 Mince - býva na reversu mincí římských/řeckých provincií, zvl. Antiochie

 Galerie 

 Literatura 
 Bahník Václav: Slovník antické kultury, nakl. Svoboda, Praha, 1974
 Zamarovský Vojtěch: Bohové a hrdinové antických bájí. Odeon Praha 1976
 Graves Robert: Řecké mýty, II. díl, Odeon Praha 1982, 2. vyd. 2004, s. 142; 
 Houtzager, Guus: Encyklopedie řecké mytologie, Rebo Čestlice 2003; 
 Löwe, Gerhard - Stoll, Heinrich Alexander: ABC antiky''. 3. vyd. Ivo Železný Praha 2005

Externí odkazy 
 

Řečtí bohové
Božstva hojnosti
Štěstí
Tyfus

Tyfus (z řeckého tyfos – mlha) v přeneseném slova smyslu znamená zakalené vědomí.

V medicíně označuje nemoci:
 břišní tyfus
 skvrnitý tyfus
 návratný tyfus
 tyfová horečka
 tyf drůbeže

Externí odkazy
Sloupek (žurnalistika)

V žurnalistice je sloupek publicistický útvar používaný v novinách, vznikl „na objednávku“ na počátku 20. let 20. století. Sloupek stojí na vtipném námětu, konkrétní podnět zevšeobecňuje, často ironizuje. Na rozdíl od fejetonu je sloupek stručnější, obvykle nepřesahuje jeden sloupek novinové sazby. Zpravidla byl psán na okraji novin kurzívou jako reakce na aktuální téma.

Známým českým sloupkařem byl Karel Čapek, za zakladatele je považován Karel Poláček. Mezi známé světové sloupkaře pak patří např. Američané Art Buchwald, Dave Barry, Nat Hentoff nebo William P. Gottlieb, Maďar Béla Szenes či Španělé Francisco Umbral a Miguel Delibes.

V anglosaské literatuře má sloupek (column) podobný námět, ale je blíže českému fejetonu, především svým větším rozsahem.

Fotografický sloupek 
Jedním z typů sloupků je tzv. fotografický sloupek.

Literární pojmy
Žurnalistické žánry
Kliment Vorošilov (rozcestník)

Kliment Vorošilov může být:
 Kliment Jefremovič Vorošilov, známý jako Rudý maršál (1881–1969) – sovětský politik a maršál SSSR.
 KV (tank) (též Kliment Vorošilov) – označení řady sovětských těžkých tanků pojmenovaných po maršálu Vorošilovi.
Daniel

Daniel je mužské jméno hebrejského původu. V hebrejštině výraz  (Daníjel) znamená „Bůh je můj soudce“.

Ve Starém zákoně je Daniel židovským mladíkem, obdařeným výjimečnou moudrostí, schopností vykládat sny a viděním do budoucnosti. Daniel (také „Danel“) je však znám již z předžidovské literatury jako muž, o němž kolovaly různé příběhy.

Statistické údaje

Pro jméno Daniel 
Následující tabulka uvádí četnost jména v ČR a pořadí mezi mužskými jmény ve srovnání několika roků, pro které jsou dostupné údaje MV ČR – lze z ní tedy vysledovat trend v užívání tohoto jména:

Procentní zastoupení tohoto jména mezi žijícími muži v ČR vzrostlo za 10 let o polovinu, což svědčí o značném nárůstu obliby tohoto jména.

Podle údajů ČSÚ se za rok 2008 jednalo o 11. nejčastější mužské jméno novorozenců.

Pro jméno Dan 

Procentní zastoupení tohoto jména mezi žijícími muži v ČR vzrostlo za 10 let o polovinu, což svědčí o strmém nárůstu obliby tohoto jména.

Domácké podoby 
Dan, Daneček, Daník, Danny, Danek, Dáda, Danda, Dádík, Dáňa, Danďa, Daníček Daneš

Daniel v jiných jazycích 
 Latinsky, německy, francouzsky, finsky, švédsky, dánsky, španělsky, polsky: Daniel
 Italsky: Daniele
 Rusky: Daniil, zdrobnělina Dáňa
 Srbsky: Danijel
 Bulharsky: Danail
 Maďarsky: Dániel
 Irsky: Domhnall nebo Dónall
 Anglicky: Danny nebo Daniel
 Ukrajinský: Danylo nebo Danyjil, zdrobnělina Daník

Data jmenin:
 Český kalendář: 17. prosince
 Slovenský kalendář: 21. července
 Římskokatolický církevní kalendář: nevyskytuje se

Známí nositelé jména 
 Daniel (prorok)
 Daniel II. – pražský biskup
 Daniel Adam z Veleslavína – český nakladatel a spisovatel
 Daniel Craig – britský herec
 Daniel Defoe – anglický spisovatel
 Daniel Gabriel Fahrenheit – německý fyzik
 Daniel Barenboim – argentinsko-izraelský pianista a dirigent
 Daniel Day-Lewis – irský a anglický herec
 Daniel Ertl – slovenský učitel a politik
 Daniel Futej – slovenský politik
 Daniel Landa – český zpěvák
 Daniel Kolář – český fotbalista
 Daniel Hůlka – český zpěvák
 Daniel Krob – kytarista, skladatel (Arakain, Kreyson, Zeus)
 Daniel Bambas – český filmový a divadelní herec
 Daniel Radcliffe – britský herec
Daniel Vávra – český videoherní scenárista a spolumajitel firmy Warhorse Studios 
 Daniel Dangl – slovenský herec a režisér, moderátor pořadu Partička
 Daniel Herman – český politik a katolický kněz
 Dan Howell – britský youtuber (danisnotonfire)
 Daniel Stach – český novinář a moderátor, moderátor pořadu Hyde Park Civilizace
 Daniel Štrauch – slovenský youtuber
Daniel Kroupa – český poslanec, senátor, politik, filozof a vysokoškolský pedagog

Známí ruští nositelé jména 
 Daniil Alexandrovič
 Daniil Danilovič Aršinskij
 Daniil Charms
 Daniil igumen
 Daniil Kvjat
 Daniil Medveděv
 Daniil Sagal
 Daniil Sobčenko
 Daniil Trifonov

Fiktivní postavy 
 Danny Smiřický – literární postava z románů Josefa Škvoreckého, posléze i filmová postava
 sir Daniel Brackley – postava z románu Roberta Louise Stevensona Černý šíp
 Daniel Fenton – hlavní postava z amerického animovaného seriálu Danny Phantom

Reference

Externí odkazy 
 
 

Mužská jména hebrejského původu
Mužská jména
Němčovice

Němčovice () jsou malá obec v severní části okresu Rokycany, tři kilometry severozápadně od Radnic. K obci patří ještě ves Olešná, k níž patří Žikovská obora na severu a Olešenský les na jihu. V obci žije  obyvatel.

Historie 

První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1240.

Do roku 1930 k obci patřila vesnice Kamenec.

Obec Němčovice zvítězila v soutěži Vesnice roku 2013 v Plzeňském kraji. Dále v této soutěži Němčovice získaly v roce 2006 Zelenou stuhu za péči o zeleň a životní prostředí a v roce 2011 Modrou stuhu za společenský život. V roce 2017 Bílou stuhu za práci s dětmi a mládeží. Webové stránky obce získaly čtyřikrát ocenění v soutěži o nejlepší internetové stránky obcí Zlatý erb. V roce 2006 získaly cenu za nejlepší stránku zahraniční samosprávy ve slovenské variantě soutěže.

Přírodní poměry 
Obec Němčovice leží z části na území přírodního parku Berounka, samotná vesnice Němčovice leží mimo tento park. Obec sousedí s obcemi Lhotka u Radnic, Kamenec a Újezdem u Svatého Kříže.

Volební výsledky v obci

Prezident republiky 
Tučně je uveden celostátní vítěz. Procenta hlasů jsou ziskem kandidátů v 2. kole voleb.

Poslanecká sněmovna Parlamentu ČR 
V roce 1996 a 2002 získaly dva subjekty stejný počet hlasů, a proto jsou uvedeny na třetím místě oba oddělené lomítkem.

Senát Parlamentu ČR 
Němčovice jsou součástí senátního volebního obvodu Rokycany. Procenta hlasů jsou ziskem kandidátů v 2. kolo voleb.

Odkazy

Reference

Související články 
 Pařezová chaloupka
 Naučná stezka Olešenský potok

Externí odkazy 
 
 
 

 
Vesnice v okrese Rokycany
Obce v okrese Rokycany
MAS Světovina
Mikroregion Radnicko
Spolek pro obnovu venkova Plzeňského kraje
Sídla v Plaské pahorkatině
Hyponatremie

Hyponatrémie je porucha složení vnitřního prostředí v organismu, při níž poklesá koncentrace sodného iontu (Na+) v krvi, resp. v krevní plazmě. Nejčastěji se objevuje ve sportu. V minulosti mnoho závodníků utrpělo během závodů nebo po něm kolaps, nebo se u nich objevila zmatenost a dezorientace. Při analýze těchto případů formuloval jako první Noakes v roce 1985 své podezření, že se jedná o „otravu vodou“. Dnes je tedy tento syndrom nazýván hyponatrémií (EAH), která je způsobená nadměrným příjmem tekutiny při stresové situaci. Ta vyvolá prudký pokles Na+ v krvi. Jako kritická je považována hodnota krevního sodíku 130 mmol/l nebo méně.
Příznaky jsou podobné dehydrataci. Mírný pokles sodíku často nebývá zaznamenán. U vyššího poklesu sportovec trpí nevolností, únavou a dezorientací v čase i prostoru. Pokud koncentrace sodíku klesne pod kritickou hranici, může tento stav vyústit v edém mozku a plic, který je provázen zvracením, bolestmi hlavy, křečemi, může se také dostavit respirační insufience a snížení citlivosti.

Schwartz Barterův syndrom 

Schwartz Barterův syndrom, též syndrom inadekvátní produkce ADH (SIADH), může být paraneoplastickým projevem při některých nádorových onemocněních. Zvýšená produkce ADH vede k zadržování vody v těle a tím k poklesu koncentrace sodíku.

Ztráty potem 
V roce 2002 na Bostonském maratonu vyšetřovali vědci přes 400 zkolabovaných závodníků. Zjistili, že mnoho z nich bylo blízko smrti z nedostatku kationtu sodíku (NaCl = chlorid sodný, kuchyňská sůl). Během závodu maratonec vypotí 3 a více litrů potu a s ním také sůl. Nedostatek soli se projevuje jako žízeň, a tak závodník na občerstvovacích stanicích podél trati stále více pije, příjem vody bez soli ale problém ještě prohloubí. Může nastat „naředění“ vnitřního prostředí a kolaps.

Odkazy

Reference

Související články 
 Pitný režim

Externí odkazy 
 

Homeostáza
Metabolické poruchy
Patologická fyziologie
Sportovní medicína
Sodík
Postila

Postila nebo postilla (z latinského post illa verba, tedy „po těchto slovech“, tj. výklad kněze následující po čtení Písma) je středověký název pro souvislý výklad liturgického biblického textu ("čtení") nebo později pro celou sbírku takových výkladů.

Postily jako souvislé texty či psaná kázání se rozšířily ve 13. století jednak v souvislosti se vznikem kazatelských řádů (dominikáni, františkáni) a s rostoucím důrazem církevních autorit na kázání vůbec. Prvními a nejznámějšími souvislými postilami na celou Bibli byly postily Hugona ze Saint-Cher († 1263), jež opakovaně vycházely tiskem od 15. do 17. století. Velký význam měly i Postillae perpetuae in Vetus et Novum Testamentum od Mikuláše z Lyry (kolem 1325), který vycházel z velké Glosy Anselma z Laonu, ale kladl větší důraz na doslovný smysl textu a opíral se i o texty v původních jazycích (hebrejštině a řečtině). Z Lyrovy Postilly hojně čerpal i Martin Luther.

Pro lid se muselo kázat v národních jazycích a postily jako jedny z prvních psaných textů tak nabyly velký význam při tvorbě spisovných národních jazyků včetně češtiny. Po latinských postilách Konráda Waldhausera a Jana Milíče z Kroměříže napsal první českou postilu (Řeči nedělní a sváteční, 1392) Tomáš Štítný, po něm Jan Hus (1413), dále Jakoubek ze Stříbra, kritickou Knihu výkladuov Petr Chelčický (asi 1435) a kolem roku 1456 vznikla rovněž velmi kritická Postilla Jana Rokycany.

Novou vlnu postil přinesla doba reformace. V češtině jsou to Postilly katolických autorů Tomáše Bavorovského (1557) a Tomáše Rešela (1561), z bratrských Postila Kralická (1575) a Postila Kapitova, z luterských Martina Philadelpha Zámrského (1592) a z utrakvistů Postilly Jana Achillesa Berounského, Bohuslava Bepty Vysokomýtského a Jiřího Dikasta z Mířkova. Další postily pak psali významní kazatelé až do konce 19. století a patřily k nejrozšířenější lidové četbě.

Roku 2006 vydal sbírku kázání pod názvem Stezka ve skalách. Postila prof. Jan Heller. Jinak se slovo Postila používá metaforicky, například jako název časopisu Postilla Bohemica, který v Kostnici vydával vynikající německý bohemista Frank Boldt.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Ottův slovník naučný, heslo Postilla (sv. 20, str. 307)
 Komenského slovník naučný, heslo Postila (sv. IX., str. 193)

Související články 
 Homilie
 Kázání

Externí odkazy 
 
 Mikołaj Rej: Předmluva k Postile - v češtině

Biblická exegeze
Literární žánry
Středověká literatura
Vestibul

Vestibul je vstupní hala nebo prostor, ze které vedou další vstupy do jednotlivých částí objektu a nachází se hned za jeho vchodem. Vestibuly se nachází ve většině staveb určených pro velké množství lidí, většinou tedy ve veřejných budovách (metro, úřady, kanceláře, školy, hotely, nemocnice… ).

Architektonický prvek s podobnou funkcí v některých historických budovách se nazývá také sala terena.

Odkazy 


Reference

Související články 
 Předsíň

Externí odkazy 
 

Prostory
Luka (stanice metra)

Luka (zkratka LK) jsou stanice metra v Praze, na lince B, nacházející se na úseku V.B na sídlišti Lužiny v sídlištním komplexu Jihozápadní Město na katastrálním území Stodůlky. Byla uvedena do provozu 11. listopadu 1994. Projektový název stanice zněl Stodůlky, což bylo později užito pro následující stanici.

Charakteristika stanice 

Luka jsou povrchová stanice, s ostrovním nástupištěm, zastřešená plochou střechou s mírným sklonem a střešními okny. Prosklené jsou také stěny za nástupištěm. 

Na nástupišti nejsou sloupy, konstrukce střechy je podpírána bočními stěnami. Ven z nástupiště vede východním směrem po pevném schodišti výstup, který se napojuje na nadchod nad přilehlou ulicí, kde je i zastávka autobusu. Je zde umožněn přístup i pro handicapované občany pomocí výtahu. Stanice je natřena na bílo zevnitř a namodro zvenku.

Je zde možný přestup na navazující autobusové linky 137, 174, 225 a příměstské autobusové linky 301 a 352.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Profil stanice na stránkách Metroweb.cz

Stanice metra v Praze na lince B
Stodůlky (Praha 13)
Postaveno v Česku 1994
Doprava ve Stodůlkách
Stavby ve Stodůlkách
Holovousy

Název Holovousy nesou dvě obce:
 Holovousy (okres Plzeň-sever) – obec 9 km východně od Kralovic v okrese Plzeň-sever
 Holovousy (okres Jičín) – obec 4 km západně od Hořic v okrese Jičín

Externí odkazy
Mikroregion Kralovicko

Mikroregion Kralovicko je oblastí v severovýchodní části okresu Plzeň-sever vymezenou severní hranicí okresu a řekami Berounkou, Střelou a Javornicí a zaujímající plochu 25 853 ha. Zároveň je mikroregion sdružením obcí.

Mikroregion vznikl pro všeobecnou ochranu životního prostředí a společný postup při dosahování ekologické stability, koordinace investičních akcí, sledování zájmů a činností místních samospráv, společné řešení sociálních a zdravotních služeb, obnovu venkovských zástaveb a výstavbu občanské vybavenosti.

Mezi kulturní zajímavosti patří zřícenina hradu Krašov, barokní proboštství s poutním kostelem Zvěstování Panny Marie v Mariánské Týnici a městské Muzeum Dr. Edvarda Beneše v Kožlanech.

Z přírodních zajímavostí lze zmínit přírodní parky Rohatiny, Hřešihlavská, Horní Berounka a Horní Střela, který zahrnuje hluboký kaňon řeky Střely, obří kameny Bába a Dědek u Žihle, jen století staré Odlezelské jezero či nejhojnější výskyt tisu v přírodě v rezervaci Dubensko nad soutokem Berounky a Javornice. V regionu je 6 značených turistických cest.

Členské obce mikroregionu 
 Bílov
 Bohy
 Brodeslavy
 Černíkovice
 Hlince
 Holovousy
 Chříč
 Kopidlo
 Kožlany
 Kralovice
 Mladotice
 Pastuchovice
 Potvorov
 Sedlec
 Slatina
 Studená
 Tis u Blatna
 Velečín
 Všehrdy
 Výrov
 Vysoká Libyně
 Žihle

Externí odkazy 
 Mikroregion Kralovicko na Regionálním informačním servisu
 oficiální stránky

 
Mikroregion Kralovicko
Lahti

Lahti (švédsky Lahtis) je město v jižním Finsku. Leží na jižním okraji jezera Vesijärvi. Nachází se na 61° severní šířky asi 100 km od Helsinek. Se svými zhruba 100 000 obyvateli se mezi finskými městy řadí na osmé místo mezi Jyväskylä a Kuopio. Město se rozkládá na 154,60 km², z čehož 19,56 km² je vodní plochy.

Samostatným městem se stalo v roce 1905. Původně bylo součástí sousedícího města Hollola, ale dnes je již mnohem větší než jeho soused. Se současným počtem obyvatel se řadí po Tampere a Jyväskylä na třetí místo mezi finskými vnitrozemskými městy.

Město má železniční spojení s ostatním většími finskými městy. Do Helsinek vede i dálnice.

Lahti společně s Kuopiem je hlavním zimním a horským centrem. V obou městech se také koná mistrovství světa ve skocích na lyžích. Lahti se navíc může pyšnit nejstarším skokanským můstkem ve Finsku, který pochází z roku 1880.
Co se týče běžeckého lyžování, konalo se zde již šestkrát mistrovství světa (poprvé v roce 1926 a naposledy v roce 2017).

Zajímavosti 
Slovo Lahti ve finštině znamená Záliv.
V Lahti se každoročně koná hudební festival Sibelius-festivaali, je to festival přirovnatelný např. k Dvořákově Praze. Z Lahti pochází finská metalová skupina Korpiklaani.

Partnerská města

Reference

Externí odkazy 
 
 

 
Města ve Finsku
Päijät-Häme
Kotnov

Kotnov (též Hradiště) je hrad přestavěný na pivovar ve městě Tábor. Nachází se na výběžku ostrožny v jihozápadní části historického jádra města v nadmořské výšce 430 m. Nejlépe dochovanou částí hradu je okrouhlá bateriová věž. Areál hradu s pivovarem je chráněn jako kulturní památka a od roku 1962 spolu s Bechyňskou bránou jako národní kulturní památka. Název Kotnov, podle rytíře Kotena, poprvé použil Václav Hájek z Libočan. Jiné zdroje uvádějí, že původ názvu je pravděpodobně keltský a že pochází od návu oppida – Cotnis.

Historie 

Hrad založil král Přemysl Otakar II. na ochranu města Hradiště jako městský hrad, který však stál mimo plochu vlastního města. První písemná zmínka však pochází až z roku 1370, kdy město již neexistovalo a místo patřilo pánům z Ústí. Po založení města Tábora byl zapojen do jeho hradebního systému a ve třicátých letech 15. století bylo vylepšeno jeho opevnění. Po požáru v roce 1532 začal být využíván k hospodářským účelům pivovaru, pro jehož potřeby byla postupně zbourána řada hradních staveb.

Stavební podoba 
Půdorys hradu byl pětiboký. Chránily ho nejméně čtyři věže. Kromě stojící bateriové věže, která byla výrazně upravena v 15. století, se dochovala malá část zdiva okrouhlé věže v jihovýchodním nároží. V severozápadním nároží se částečně dochovala věž hranolová. Obytné stavby byly strženy a nahrazeny pivovarskými novostavbami, ale na východní straně stála čtverhranná obytná věž a trojprostorový palác. Dlouhá, částečně dochovaná budova stála podél hradby v severozápadní části. Hradní jádro na všech stranách obíhal parkán.

Přístupnost 
Od května do září je zde přístupna expozice Husitského muzea v Táboře a je umožněn vstup na věž.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 Vyhlídková věž na webu Husitského muzea
 Bechyňská brána a věž Kotnov na webu www.taborcz.eu
 Hradiště na webu Hrady.cz

Hrady v okrese Tábor
Národní kulturní památky v okrese Tábor
Stavby v Táboře
Hrady v Táborské pahorkatině
Hrady kastelového typu
Kulturní památky v Táboře
Kuopio

Kuopio je město ve východním Finsku, 330 km severovýchodně od Helsinek. Je administrativním centrem provincie Severní Savo. V roce 2015 zde žilo přes 110 000 obyvatel a bylo tak devátým největším finským městem. Jeho centrum leží na poloostrově devátého největšího finského jezera jezera Kallavesi a z celkové rozlohy 3 164 km² zaujímá 605 km² vodní plocha. Nejvyšším bodem města je kopec Puijo s výškou 232 m n. m.

Historie 
Kuopio bylo založeno v roce 1653 guvernérem Perem Brahem. Městská práva Kuopiu udělil 17. listopadu roku 1775 švédský král Gustav III..

V Kuopiu se nachází několik staveb z 19. století. K nejvýznamnějším z nich patří luteránská katedrála z let 1806–1815 a pravoslavný kostel sv. Mikuláše.

Kultura 
Kuopio je kulturním centrem východního Finska. Město charakterizuje zejména zdejší dialekt finštiny. Typickým jídlem je chleba plněný rybou ().

Ve městě je i městské muzeum a skanzen, muzeum umění a několik galerií. Samozřejmostí je městské divadlo, kino, knihovna a centrum hudby. Mimo jiné zde vznikla industrial metalová skupina Turmion Kätilöt.

Kuopio je podobně jako řada jiných finských měst univerzitním městem a daří se zde výzkumu v mnoha oblastech.

Lyžařské středisko 
Město je také velké sportovní středisko. Kuopio patří společně s Lahti k nejvýznamnějším zimním střediskům ve Finsku. Podobně jako v Lahti a Kuusamu se zde pravidelně konají závody Světového poháru ve skocích na lyžích. Rozsáhlý lyžařský areál na kopci Puijo (na jeho vrcholu je věž Puijo patřící k symbolům města) zahrnuje kromě skokanských můstků také síť běžeckých tratí protínající okolí. Proslulý je také každoroční bruslařský maraton.

Doprava 
Do Kuopia se dá přicestovat jak autem, tak i vlakem včetně Pendolina. 14 km severně od města u obce Siilinjärvi je od roku 1940 letiště, které v roce 2010 přepravilo okolo 254 000 cestujících. Asi 18 % cestujících byli cizinci.

Partnerská města

Galerie

Externí odkazy 
 
 
 Kuopio - oficiální stránky města (anglicky, finsky)
 KuopioInfo - informace o regionu Kuopio (anglicky, německy, finsky, rusky, čínsky)

 
Severní Savo
Města ve Finsku
Lyžařská střediska ve Finsku
Ratatosk

V severské mytologii je Ratatoskr (v českém přepisu Ratatosk, obojí znamená „vrtající zub“) veverka, která pobíhá nahoru a dolu po kmeni jasanu Yggdrasilu a nosí Ódinovi zprávy z Midgardu. Hlavně ale přenáší urážky mezi drakem Nidhöggem v kořenech Yggdrasilu a moudrým orlem (někdy zmiňován kohout) v jeho koruně, který pozoruje svět a mezi jehož očima sídlí jestřáb Vedrfölni. Také mezi nimi podněcuje hádky a proto se stala symbolem nesvornosti a sváru.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Zvířata severské mytologie
Petr Comestor

Petr Comestor (1100, Troyes – 1180 , Paříž) byl středověký katolický teolog a exegeta. V letech 1145–1167 byl děkanem Troyské katedrály, v letech 1164–1168 a 1178–1180 kancléřem pařížské katedrální školy. V roce 1169 se stal také kanovníkem opatství svatého Viktora.

Přídomek „Comestor“ dostal díky svému všeobecnému vzdělání a širokému rozhledu, které prezentuje ve svých dílech. Slovo Comestor pochází z latinského slovesa comedere „jíst“, neboť „spolykal“ mnoho poznání a výkladů. Někdy se též nazývá „Manducator“ (se stejným významem, ale od jiného slovesa – manducare).

Jeho nejznámějším dílem je Historia Scholastica, biblické dějiny doplněné o výňatky z církevních Otců a starověkých dějepisců. Toto dílo vzniklo v letech 1169–1173. Toto dílo bylo přeloženo i do staré češtiny někdy na konci 14. století, patrně pro potřeby Emauzského kláštera v Praze. Tento spis se nazývá Český Komestor a je psán v některých případech i hlaholicí (patrně verze původní).

Dále napsal Sententiae de sacramentis (Sentence o svátostech), přibližně 150 sermones (kázání), komentáře k evangeliím a ke komentáři k žalmům od Petra Lombardského.

Vladimír Kyas („Česká bible v dějinách národního písemnictví“, ) ztotožňuje Petra Comestora a Petra Lombardského, ale tato pozice je ojedinělá.

Externí odkazy 
 
 

Francouzští teologové
Katoličtí teologové
Biblická exegeze
Úmrtí ve 12. století
Muži
Narození v Troyes
Úmrtí v Paříži
Jacques Paul Migne

Jacques Paul Migne (25. října 1800 Saint-Flour – 24. října 1875 Paříž) byl významným patrologem a církevním vydavatelem.

Teologii studoval v Orléans. V roce 1824 byl vysvěcen na kněze. V roce 1830 mu vznikly potíže kvůli jeho revolučnímu spisku De la Liberté. V roce 1833 mohl odejít do Paříže, kde se věnoval církevnímu žurnalismu. Začal vydávat noviny L'Univers religieux (později jen L'Univers), od roku 1836 obecně texty pro klérus. Jeho snahou bylo vydat v příručním formátu veškerou křesťanskou literaturu od jejích počátků až do své doby.

Finančně ho v jeho díle podporoval versailleský biskup. V roce 1836 založil v Petit-Montrouge u Paříže své vlastní nakladatelství a zaměstnával v něm na 300 osob.

Podařilo se mu vydat:
 Theologiae Cursus Completus („Úplná řada teologie“, 25 svazků)
 Scripturae sacrae cursus completus ("Úplná řada svatého Písma, 24 svazků)
 sbírku křesťanských apologetů (20 svazků)
 sbírku francouzských kázání (99 svazků)
 tři teologické encyklopedie (52, 53 a 66 svazků)
 církevní dějiny (27 svazků)
 sbírku spisů o Panně Marii (13 svazků)

Latinská a řecká patrologie 
Jeho nejvýznamnějším a dodnes platným počinem bylo však vydání řeckých a latinských patristických textů:

 Patrologiae latinae cursus completus („Úplná řada latinské patrologie“, 221 svazků, v letech 1844-1864)
 Patrologiae graecae cursus completus („Úplná řada řecké patrologie“, 161 svazků, v letech 1857-1866)

Latinská řada obsahuje patristické spisy od Tertulliana po Inocence III. (tj. roky 200-1216), řecká řada obsahuje spisy od Listu Barnabášova po Florentský koncil (tj. roky 120-1438). K řecké sérii patří ještě 81 svazků s pouze latinskými texty řeckých Otců (samotná řecká řada obsahuje jak řecký text, tak latinský překlad).

Toto Migneho vydání řecké a latinské patristiky je dodnes citováno a používá se - i když se nejedná o kritická vydání v dnešním smyslu (i když Migne a jeho spolupracovníci opravovali text, kde byl poškozen) - jako hlavní referenční orientace v textech.

Odkazy

Externí odkazy

Související články 
 Patrologia latina
 Patrologia graeca

Francouzští teologové
Církevní otcové
Církevní historikové (teologové)
Narození v roce 1800
Úmrtí v roce 1875
Muži
Editoři historických pramenů
Patrologové
ERP

ERP je zkratka, která může znamenat:

 Effective radiated power - česky efektivní vyzářený výkon, celkový výkon, který by bylo nutné vyzářit dipólovou anténou, aby bylo v daném směru dosaženo jisté intenzity záření – výkon vysílače
 Enterprise resource planning – česky plánování podnikových zdrojů, počítačový informační systém pro podniky a organizace
 European Recovery Program – česky Marshallův plán hospodářské pomoci Evropě
 Exposure and response prevention, česky expozice a zábrana reakci/rituálu, technika v rámci kognitivně-behaviorální léčby obsedantně-kompulzivní poruchy

Externí odkazy 
 

Zkratky
Všehrdy

Všehrdy mohou být:

 Všehrdy (okres Plzeň-sever) – obec 7 km jv. od Kralovic v okrese Plzeň-sever
 Všehrdy (okres Chomutov) – obec 6 km jv. od Chomutova v okrese Chomutov
 Věznice Všehrdy – tam umístěná věznice
Londýnská polyglota

Londýnská polyglota, jedna z polyglot (vícejazyčných biblí) 16. a 17. století, snad největší a nejbohatší. Měla celkem 8 svazků, které byly vydány v rozmezí let 1657-1669. Z hlediska textové kritiky byla nejpropracovanější, a tedy nejvýznamnější. jejím vydavatelem byl Brian Walton. Jeho spolupracovníky byli John Lightfoot, Edmund Castell, Thomas Hyde, Dudley Loftus, Abraham Wheelocke, Thomas Greaves, Samuel Clarke a Edward Pococke.

Londýnská polyglota obsahovala: 
 vokalizovaný hebrejský text Starého zákona; 
 řecký text Nového zákona;
 opravenou Vulgátu; 
 dochované fragmenty Italy (tj. Vetus Latina);
 Septuagintu s odlišnými čteními podle Alexandrijského kodexu; 
 Pešittu; 
 targúmy; 
 perský Pentateuch a evangelia; 
 etiopskou verzi žalmů, Písně písní a Nového zákona. 

Každá z těchto verzí byla opatřena nezávislým latinským překladem. Kromě toho byl součástí Londýnské polygloty (v posledních dvou svazcích) Castellův Lexicon Heptaglotton (1669): hebrejský, aramejský, syrský, samaritánský, etiopský a arabský. 

Překlady Bible
en:Polyglot_(book)#London_Polyglot
Pařížská polyglota

Pařížská polyglota je vícejazyčné vydání Bible z let 1629-1645. Je součástí řady polyglot, které v 16. a 17. století vycházely v celé Evropě jako odraz snahy o zjištění přesného a věrného biblického textu. Editory byli oratoriánský kněz Jean Morin (1591-1659 a maronitský profesor arabštiny na Collège de France Gabriel Sionita (1578-1648).

Základem textu Pařížské polygloty je Starý zákon Antverpské polygloty. Antverpský Nový zákon byl však doplněn o syrská antilegomana (2. list Petrův, 2. list Janův, 3. list Janův, List Judův a Zjevení Janovo), která v původní Antverpské polyglotě chyběla. K tomu přibyl i jejich latinský a arabský překlad. Zbývající svazky obsahovaly text samaritánského Pentateuchu a arabského Starého zákona.

Externí odkazy 
 

Překlady Bible
Kultura v Paříži

en:Polyglot (book)#Paris Polyglot
Polyglota

Polyglota (z řeckého polys „mnohý“ a glotta „jazyk“) je vícejazyčné vydání nějakého textu. Obvykle se jím myslí vícejazyčná vydání Bible. Zlatým obdobím polyglot bylo 16. a 17. století, kdy v rámci humanismu a částečně rodícího se protestantismu se objevila snaha mít a znát co nejpřesnější text Starého i Nového zákona, a to pokud možno i v jejich původním jazyce. Ve snaze dopracovat se k tomuto původnímu textu se začaly srovnávat různé existující jazykové verze: latinská Vulgáta a Vetus latina, řecká Septuaginta, syrská Pešitta a další. Texty v polyglotách byly tištěny vedle sebe, aby čtenář měl přehledně k dispozici co nejvíce verzí téhož úryvku.

Prvními a nejvýznamnějšími polyglotami jsou následující:

 Komplutenská polyglota
 Antverpská polyglota
 Pařížská polyglota
 Londýnská polyglota
 Svatoondřejská polyglota
 Hamburská polyglota
 Norimberská polyglota

Později polygloty již nebývaly tak obsáhlé. Přesto se vydávaly i dále a převážně obsahovaly hebrejský text Starého zákona, Septuagintu, Vulgátu a národní verze.

Dnes se - především díky počítačové technice - místo tištěných polyglot používá různých speciálních programů schopných prezentovat různé jazykové verze téhož textu a vyhledávat v nich podle nejrůznějších kombinací včetně gramatických kritérií. Nejvýznamnějším a nejpoužívanějším programem tohoto druhu v biblistice je Bible Works.

 Polyglotta Africana je slovníkové dílo německého misionáře G. W. Koelle z roku 1854, obsahující stručné slovníky asi 120 afrických jazyků. Pokládá se za zakladatelské dílo africké lingvistiky.

Externí odkazy 
 

Překlady Bible
Lexikografie
Lužiny (stanice metra)

Lužiny (zkratka LZ) jsou stanice metra v Praze, na  trase B, na úseku V.B. Nachází se v sídlištním komplexu Jihozápadní Město, na sídlišti Lužiny, v katastrálním území Stodůlky. Byla otevřena 11. listopadu 1994. Původní název stanice mohl býti Budovatelů či Barikádníků. První název byl užit pro dnešní stanici Chodov, druhý využit nebyl.

Popis stanice 

Stanice je hloubená, budovaná v jámě 7 m hluboko, s nástupištěm podpíraným pilíři a se stropními světlíky, zastřešenými skleněnou střechou na úrovni povrchu. Výstup je jen jeden, východním směrem, vedoucí přímo na povrch a do sídliště a dále k přilehlé autobusové zastávce. S nástupištěm je spojený pevným schodištěm. Na nástupišti jsou dekorativní palmy, umístěné ve skleněných kopulích v místech pod světlíky. Stěny jsou obloženy bílým dekorativním sklem a částečně i nerezovými prvky.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Profil stanice na stránkách Metroweb.cz

Stanice metra v Praze na lince B
Stodůlky (Praha 13)
Postaveno v Česku 1994
Doprava ve Stodůlkách
Stavby ve Stodůlkách
Cytoplazma

Cytoplazma je označení pro veškerý obsah buňky obklopený cytoplazmatickou membránou, s výjimkou jádra. Jedná se o tekuté prostředí buňky zahrnující buněčné organely a další buněčné struktury. Termín stojí jaksi v protipólu k materiálu uvnitř jádra, který se označuje jako karyoplazma. Někteří autoři však do cytoplazmy nezahrnují ani semiautonomní organely – mitochondrie a chloroplasty. Nadřazeným termínem je protoplazma, veškerý buněčný obsah.

Struktura 
Cytoplazma se skládá ze 75–80 % z vody. V ní jsou rozpuštěny či rozptýleny různé anorganické molekuly, enzymy, molekuly představující stavební prvky buněčných struktur, zásobní molekuly atd. Tvoří prostředí pro některé důležité chemické reakce v buňce (u prokaryotické prakticky pro všechny, u eukaryotické jen pro některé (např. glykolýza). Samotná tekutá složka cytoplazmy neobsažená v organelách se nazývá cytosol.

Cytoplazma nepředstavuje homogenní emulzi. V různých místech buňky lze nalézt cytoplazmu lišící se hustotou, viskozitou, přítomnými rozpuštěnými látkami i typy organel nebo buněčných struktur. Buňka (zejména eukaryotická) také může vyvolávat a ovlivňovat proudění cytoplazmy, a využívat ji tak k urychlení transportu látek a struktur.

Cytoplazma některých buněk, především améb, se rozlišuje na méně viskózní vnější vrstvu, tzv. ektoplazmu, která tvoří lem kolem celé buňky nebo buněčných výběžků, a hustší, viskóznější a granulární endoplazmu.

Odkazy

Reference

Související články 
 Protoplazma
 Cytosol

Externí odkazy 
 
 

Buněčná biologie
Střela

Slovo Střela (střela) či Strela má více významů:

Střela 
 projektil či šíp – střela ze zbraně
 řízená střela či neřízená střela – vojenská raketa
 Střela (482 m) – zalesněný vrch nad obcemi Kalivody a Přerubenice
 Střela (řeka) – západočeská řeka, levostranný přítok Berounky
 Střela (přítok Metuje) - potok v okrese Náchod
 Horní Střela – přírodní park
 Střela (přírodní rezervace) – přírodní rezervace jižně od Rabštejna nad Střelou
 Střela (Strakonice) – část města Strakonice v okrese Strakonice
 Střela (hrad a zámek) – zřícenina hradu a zámek nedaleko Strakonic
 „Střela“ – zpěvácký spolek působící v Plasích v letech 1874–1918
 pokus o gól v různých sportech (např. v ledním hokeji, basketbalu, fotbale)

filmy
Střela (film), americký film z roku 1995
Bláznivá střela, trojice (trilogie) amerických komediálních satiricko-parodických hraných filmů z let 1988~1994, sepsané trojicí Zucker, Abrahams and Zucker, studia Paramount Pictures 
Neřízená střela, britsko-francouzská filmová komedie z roku 2010

Strela 
 série sovětských protiletadlových raketových kompletů
 9K31 Strela-1
 9K32 Strela-2
 9K34 Strela-3
 9K35 Strela-10
 Strela (raketa) – sovětská raketa
 Strela (satelit) – třída sovětských vojenských komunikačních satelitů

Související články 
 Střelba

Externí odkazy
Studená

Studená může být:

sídlo
 Studená (okres Jindřichův Hradec) – obec v okrese Jindřichův Hradec
 Studená (zámek) – zámek v obci Studená
 Studená (okres Plzeň-sever) – obec v okrese Plzeň-sever
 Studená (okres Rimavská Sobota) – obec v okrese Rimavská Sobota na Slovensku
 Studená Loučka – část města Mohelnice v okrese Šumperk
 Studená Voda – více míst

vrchol
 Studená (Krkonoše) (989 m) – vrchol severně od Rokytnice nad Jizerou
 Studená (Šumavské podhůří) (885 m) – vrchol jihovýchodně od Šumavských Hoštic
 Studená (Oderské vrchy) (625 m) – vrchol u Středolesí v Oderských vrších

vodní tok
 Studená (přítok Pośny) – přeshraniční potok v Broumovském výběžku

ženské příjmení
 Věra Adlová, rozená Studená (1919–1999) – česká spisovatelka a překladatelka

Související články 
 Studená hora
 Studená voda
 Studené
 Studený (rozcestník)

Externí odkazy 
 

Rozcestníky - místopisné jméno
Sèvreská smlouva

Sèvreská smlouva je mírová smlouva a součást Pařížských předměstských smluv, podepsaná mezi státy Dohody a Osmanskou říší 10. srpna 1920 v Sèvres. Osmanská říše se v ní vzdala všech nároků na neturecká území. Turecko podle smlouvy ztratilo 4/5 svého území (v Evropě mu zůstalo jen území hlavního města a úzký pruh kolem úžin Bospor a Dardanely, které měly být demilitarizovány a postaveny pod správu Společnosti národů). Kromě reparací musel sultán souhlasit s omezením armády na 50 000 mužů a se zabavením válečného loďstva.

Mír ze Sèvres byl především kvůli ziskům Řecka (většina ostrovů v Egejském moři a východní Thrákie) jednoznačně odmítnut tureckými nacionalisty a parlament jej odmítl ratifikovat. Po kemalistické revoluci a řecko-turecké válce došlo roku 1923 k revizi mírové smlouvy v Lausanne.

10. srpna 1920 byl osmanský sultán Velkou Británií a jejími spojenci donucen k podepsání mírové smlouvy, která turecké území redukovala na Istanbul a oblast okolo Marmarského moře a vytvářela z Turecka de facto loutkový stát. Tato dohoda však nebyla uznána národní tureckou vládou, která tou dobou už byla jedinou relevantní silou nezávislou na sultánovi i silách Dohody.

Související články 
 Důsledky první světové války

Externí odkazy 
 

Francie v roce 1920
Dějiny Palestiny
Mírové smlouvy první světové války
Mírové smlouvy Francie
Mírové smlouvy Itálie
Mírové smlouvy Japonska
Mírové smlouvy Osmanské říše
Mírové smlouvy Spojeného království
Mírové smlouvy USA
Smlouvy zahrnující územní změny
Smlouvy Italského království (1861–1946)
Režim v úžinách Bospor a Dardanely
Vzniklo 1920
Sèvres
Mírové smlouvy Turecka
Politika v roce 1920
Tábor (rozcestník)

Tábor či Tabor může být:

sídelní útvary
 Tábor – okresní město v Jihočeském kraji
 Tábor (nádraží) – železniční nádraží
 Tábor (Velké Heraltice) – vesnice v obci Velké Heraltice v okrese Opava
 Nový Tábor – opevněné husitské sídlo u Nedakonic v okrese Uherské Hradiště zaniklé roku 1421
 Tabor, asi 45 km severovýchodně od Lublaně ve Slovinsku
 Tabor, část města Maribor na řece Dráva ve Slovinsku
 Tabor, 12 km východně od města Enns v Rakousku
 Tabor, 5 km jižně od obce Perg v Rakousku
 Tabor v USA ve státech Texas, Iowa, Oklahoma a Jižní Dakota

vrchy a hory
 Tábor (hora v Galileji) (575 m n. m.) – biblická hora v Izraeli
 Tábor (Ještědsko-kozákovský hřbet) (678 m n. m.) – hora jižně od Lomnice nad Popelkou v okrese Semily
 Tábor (485 m) – vrchol jihozápadně od Zábřehu v okrese Šumperk
 Tábor (472 m) – vrchol západně od Kozlovic v okrese Frýdek-Místek
 Tábor (Javorníky) (697,4 m n. m.) – hora ve slovenských Javorníkách
 Tábor (Pražská plošina) (260 m n. m.) – kopec na pomezí Malešic a Hrdlořez v Praze
 Burkovák (504 m n. m.) – dříve nazývaný „Tábor“, hora v okrese Písek

jiné místní názvy
 Tábor (Brno) – ulice v Brně
 Tábor (České Budějovice) – zaniklá opevněná bašta v Českých Budějovicích
 Tábor (mikroregion) – mikroregion v Libereckém kraji
 Tabor (ostrov) – smyšlený ostrov z románů Julesa Vernea

tábor, ležení, tábořiště
 husitský tábor, vojenský tábor, polní tábor, válečný tábor
 tábořiště, skautský tábor, dětský tábor, letní tábor, stanový tábor, příměstský tábor
 kemp
 koncentrační tábor
 vyhlazovací tábor
 uprchlický tábor
 zajatecký tábor
 sběrný tábor
 pracovní tábor

 shromáždění
 tábor lidu

 osoby
 tábor či táborita, husita z Táborského svazu
 krycí jméno, válečný pseudonym () generála Stanisława Tatara, náčelníka štábu polské Zemské armády

 příjmení
 Jan Tábor (* 1963) – český hokejista
 Vladimír Tábor (* 1958) – český fotbalista

názvy uměleckých děl
 Tábor (Má vlast) – symfonická báseň od Bedřicha Smetany z cyklu Má vlast

další významy
 Tábor (loď) – zadokolesový vlečný motorový remorkér na Labi
 Tábor (odrůda jablek) – česká odrůda jablek

Táborsko
 (17607) Táborsko – planetka
 FC Silon Táborsko – fotbalový klub sídlící v Táboře

Související články 
 Táborský
 Táborská
 Mont Thabor
 Seznam článků s názvem začínajícím na „Tábor“

Externí odkazy
Seznam jazyků podle počtu mluvčích

Seznam jazyků podle počtu mluvčích, řazený podle počtu osob, které tímto jazykem hovoří jako svou mateřštinou.

Odhady podle Ethnologue (20. vydání z roku 2017) 

Následující tabulka se zakládá na seznamu největších světových jazyků s nejméně 50 miliony mluvčích, jak jej zveřejnil Ethnologue v roce 2017. Jazyky považované Ethnologue za makrojazyky jsou značené kurzívou.

Odhady CIA World Factbook 
V tabulce níže jsou zaznamenána data zastoupení mluvčích mateřských jazyků podle nejrozšířenějších světových jazyků dle odhadů CIA World Factbook aktualizovaných k červenci roku 2017. K výpočtu počtu mluvčích byl použit odhad populace CIA World Factbook k témuž datu, a sice 7 405 107 650 obyvatel.

Odhady podle World Almanac (2005) 

World Almanac 2005 odhaduje počet mluvčích – prvních dvanáct nejrozšířenějších jazyků na světě takto:

 čínština (tj. standardní čínština) 750 milionů	
 angličtina 514 milionů	
 hindština 496 milionů	
 španělština 425 milionů
 ruština 275 milionů	
 arabština 256 milionů
 bengálština 215 milionů	
 portugalština 194 milionů	
 malajština-indonéština 177 milionů
 francouzština 129 milionů
 němčina 125 milionů
 italština 90 milionů

Reference 

Mluvčích
Smíchovské nádraží (stanice metra)

Smíchovské nádraží (zkratka SN) je stanice metra v Praze na lince B. Nachází se pod stejnojmenným nádražím v Praze 5 na adrese Nádražní 279/1. Byla otevřena 2. listopadu 1985 a do roku 1988, kdy byl otevřen z jižní strany navazující úsek III. B, byla dočasně konečnou stanicí linky B.

Charakteristika stanice 

Stanice je hloubená, založená ve stavební jámě kotvenými podzemními a pilotovanými stěnami. Je dvoupodlažní, monolitické, železobetonové konstrukce. Založena je jen 10 m pod povrchem Nádražní ulice, a včetně odstavných kolejí je dlouhá 405 m.

Její nástupiště tvoří velký podzemní prostor, zčásti s ochozem; na ten vedou jak pevná schodiště přímo z nástupiště, tak i výstupy do ulice Nádražní (kde je možno přestoupit na tramvaj), k samotnému nádraží (eskalátory ústí přímo do odbavovací haly nádraží) a k terminálu autobusů.

Jako obklad byl použit strukturovaný beton a béžové keramické desky.

V době, kdy byla tato stanice koncová a soupravy na trasu B vyjížděly z depa na Kačerově, se na jedné obratové koleji prováděly pravidelné prohlídky souprav. Byla zde vybudována tzv. stanice provozního ošetření. Z těchto důvodů je za obratovými kolejemi rozsáhlé zázemí, které dnes využívají jiní pracovníci.

Historie 
Výstavba stanice v letech 1977–1985 si vyžádala uzavření celé Nádražní ulice; po dokončení výkopu byla třída opět obnovena. Náklady na výstavbu stanice samotné se vyšplhaly na 478 milionů Kčs. V roce 2002 došlo k poškození této stanice při povodni, velká voda však nevystoupila více než několik cm nad úroveň kolejí. Roku 2006 byla ve stanici zprovozněna u jednoho ze schodišť plošina, umožňující nástup také i osobám se sníženou pohyblivostí.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Informace a fotografie na stránce Metroweb.cz
 Smíchovské nádraží na metroart.cz
 Smíchovské nádraží na fsv.cvut.cz

Stanice metra v Praze na lince B
Stavby na Smíchově
Postaveno v Česku 1985
Doprava na Smíchově
Dopružování

Dopružování (anelasticita, vnitřní útlum, elastická hystereze, relaxace napětí) je jev projevující se u polykrystalických látek, zvlášť u polymerů tím, že změna přetvoření probíhá pomaleji než změna zatížení, je to schopnost materiálu rozptylovat elastickou energii při vibracích, odborně hysterezní vztah mezi deformací a silou. 

Dopružování se u některých materiálů projevuje tak, že po odstranění zatížení  se deformace vytrácí postupně po určité době a ne okamžitě jako je to u pružných materiálů. Dopružování nastává u těles, u nichž nebylo vyvoláno větší normálové napětí než byla mez pružnosti. Dopružování a odchylky od Hookova zákona se objevují při opakovaném namáhání materiálu tahem a tlakem. Křivky napínání a stlačování pak vytváří hysterezní křivku.

Historie 
V roce 1835 Wilhelm Weber popsal chování kokonového vlákna při elastické deformaci. Zjistil, že když přestala působit deformující síla, nevrátilo se kokonové vlákno do původního tvaru hned, ale během několika dnů. Tento jev nazval dopružování. Dopružování se projevuje především u kaučuku, skla, olova a u jiných organických látek s obdobnými vlastnostmi.

Projevy 
Nevýhoda dopružování se projevuje například u analogových měřidel (např. deformačních tlakoměrů, analogový ampérmetr), kdy nastává elastické dopružování popřípadě trvalá deformace během provozu a je nutná pravidelná kalibrace. Proto není vhodné měřit často s maximálními výchylkami. Na délku doby dopružování má vliv teplota, která ji může zmenšit. 

Podle příčiny útlumu se popisuje
 frekvenčně závislý vnitřní útlum,
 frekvenčně nezávislý vnitřní útlum – konstrukčně užitečná vlastnost, využívají se slitiny hořčíku, slitina Mn-Cu, litina, beton.

Literatura

Reference

Externí odkazy 
 Strojírenské materiály, část Anelastická deformace  , strana 16 , ateam.zcu.cz
 Anelasticita  Ústav materiálových věd a inženýrství , Fakulta strojního inženýrství, Vysoké učení technické v Brně

Technické veličiny
Mechanika pružnosti a pevnosti
Materiálové inženýrství
Fyzikální jevy
Stodůlky (stanice metra)

Stodůlky (zkratka SD) jsou stanice metra v Praze, na lince B, na úseku V. B ve stejnojmenné čtvrti pod ulicí Jeremiášovou. Otevřena byla roku 1994. Její původně navrhovaný název byl Branka.

Charakteristika stanice 
Konstrukce stanice Stodůlky je velmi podobná stanici Smíchovské nádraží. Je hloubená, založena mělce pod zemí (13,1 m) a s ostrovním nástupištěm. To je konstruováno jako několikapodlažní a je podpíráno dvěma řadami sloupů.

Obklad v prostoru stanice je proveden modrými keramickými deskami či kovem. Stanice patřila k nejméně vytíženým; obrat cestujících zde dosahoval okolo 8 000 lidí (denně?), což je jen o nepatrně více než například ve stanicích Radlická nebo Kolbenova. V dnešní době (2014) se již situace změnila a obrat cestujících se značně zvýšil kvůli nově vystavěným administrativním komplexům velkých firem v blízkosti metra - například Siemens, Siemens Mobility, Interoute Czech, Hyundai Motors Czech, Diebold Nixdorf, Bisnode, Bayer, Stada Pharma, Komerční banka nebo Vodafone. Také byla již zčásti dostavěna (2019) obytná Britská čtvrť a staví se zde další domy pro bydlení i kancelářské budovy.

Výstupy 
Z nástupiště vedou na obou koncích výstupy po pevných schodištích; oba vestibuly jsou podzemní. Východní výstup, pod Jeremiášovou ulicí směrem k Šostakovičovu náměstí, byl zprovozněn současně se stanicí metra. Západní výstup, směrem k Chabům, byl sice postaven také současně s výstavbou stanice, avšak nebyl dokončen a zprovozněn, v prostoru nástupiště zůstal přístup ke schodišti zaslepen provizorní stěnou. Západní vestibul byl zastřešen velkou prosklenou konstrukcí, která 15 let chátrala a nikdy nebyla zpřístupněna. Původně byl výstup určen pro plánované panelové sídliště, z jehož výstavby sešlo. V roce 2008 započala výstavba Západního Města. V září 2009 Dopravní podnik hl. m. Prahy odstranil původní konstrukci vestibulu a zahájil výstavbu nové, současně zmodernizoval i některá technologická zařízení. Revitalizace a zprovoznění si vyžádaly náklady 284 milionů Kč a nový vestibul byl otevřen 10. září 2010.

Fotogalerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Profil stanice na stránkách Metroweb.cz s rozsáhlou fotogalerií

Stanice metra v Praze na lince B
Stodůlky (Praha 13)
Postaveno v Česku 1994
Doprava ve Stodůlkách
Stavby ve Stodůlkách