alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Mezinárodní organizace pro normalizaci

Mezinárodní organizace pro normalizaci (anglicky International Organization for Standardization), označovaná jako ISO, je světovou federací národních normalizačních organizací se sídlem v Ženevě. Byla založena 23. února 1947.

Název 

Je častým omylem považovat ISO za zkratku z anglického názvu. Ve skutečnosti je odvozeno od řeckého slova ἴσος (isos), znamenající stejný ve smyslu shodného pojmenování téhož bez jazykových rozdílů. Název organizace by se tedy dal považovat za backronym.

Činnost 

Mezinárodní organizace pro normalizaci se zabývá tvorbou mezinárodních norem ISO a jiných druhů dokumentů ve všech oblastech normalizace kromě elektrotechniky. Jsou to např.:
 TS – technické specifikace
 TR – technické zprávy
 PAS – veřejně dostupné specifikace
 TTA – dohody o technických trendech
 IWA – dohody z pracovní konference průmyslu
 Pokyny ISO

V roce 2011 existovalo více než 18 000 norem ISO. K 31. 12. 2003 bylo vydáno 13 362 norem ISO, 494 technických zpráv (TR), 2 dohody IWA, 9 PAS, 118 TS, 4 dohody TTA a 39 pokynů ISO.

Technické práce zabezpečuje 210 technických komisí (TC), 519 subkomisí (SC) a 2 443 pracovních skupin (WG). Na pracích technických komisí je možno se podílet jako aktivní členové (P–členové – participating members), kteří mají povinnost účastnit se zasedání a hlasovat k dokumentům, nebo jako pozorovatelé (O–členové – observer members), kteří dostávají pracovní dokumenty a mají právo, nikoliv povinnost účastnit se zasedání a hlasovat.

Členství 

Mezinárodní organizace pro normalizaci měla v roce 2011 celkem 163 členů, z toho 110 řádných členů, 43 korespondenčních členů a 10 kandidátů na členství.

Členy ISO jsou národní normalizační organizace zastupující normalizaci v dané zemi. Mezi základní povinnosti členů patří informovat orgány a organizace ve své zemi o nových normalizačních aktivitách, zajišťovat za danou zemi jednotné stanovisko k předkládaným dokumentům a finančně podporovat činnost ISO. Členové ISO mají právo účastnit se prací v jakékoliv technické komisi a vykonávat veškerá hlasovací práva, mohou být zvoleni do Rady ISO a jsou zastoupeni na Generálním zasedání ISO. Korespondenční člen je obvykle organizace v zemi, kde se ještě plně nerozvinula národní normalizační činnost. Korespondenční člen se aktivně nepodílí na technických a strategických pracích, ale má právo být informován o pracích, o které má zájem. Třetí kategorie – kandidát na členství – je určena pro země s velmi malou ekonomikou. Tito kandidáti na členství platí snížené poplatky.

Zastupující institucí pro Českou republiku – jakožto řádného člena ISO – je Úřad pro technickou normalizaci, metrologii a státní zkušebnictví od roku 2009.

Odkazy

Reference

Související články 
 Úřad pro technickou normalizaci, metrologii a státní zkušebnictví (ÚNMZ)
 GS1
 Evropský výbor pro normalizaci

Externí odkazy 
 
 
 International Organization for Standardization (ISO)

Standardizační organizace
ISO
Vzniklo 1947
Pytlákova schovanka

Pytlákova schovanka aneb Šlechetný milionář je česká filmová komedie z roku 1949 natočená režisérem Martinem Fričem. Film je parodií na sladkobolné příběhy, vyprávějící „jak chudá dívka ke štěstí přišla“.

Děj filmu 
Krásná, ale chudá dívka z venkovské lesní samoty Elén (Hana Vítová) se v den svých jedenadvacátých narozenin dozvídá, že je nemanželským dítětem. Týž den je její otčím Jan Dubský (Otomar Korbelář) poněkolikáté přistižen při lesním pychu. Aby nebyl potrestán, měla by se Elén provdat za majitele panství. Ta ale raději uteče z domova a vydá se vlakem do města, protože byla pozvána na zkoušku do divadelní agentury.

Ve vlaku Elén svým zpěvem okouzlí milionáře René Skalského (Oldřich Nový), ale neprozradí mu své jméno. On se s ní pak náhodně setká v kosmetickém salonu, kde Elén pracuje jako manikérka. Když Elén ale zahlédne Reného se známou herečkou (a netuší, že je to jeho sestra), ze žalu přijme nabídku k sňatku od houslisty Pavla Sedloně (Zdeněk Dítě); ten jí před časem pomohl, když po svém příjezdu do města zabloudila do pochybného podniku.

René Skalský po jejím odmítnutí zchudne a aby se uživil, začne psát libreto k operetě Srdce v deliriu. Není ale zvyklý na takové pracovní úsilí, takže dostane zánět mozkových blan a vyčerpáním umírá. Jeho sluha Bolton, který mu zůstal věrný, to oznámí Elén právě když s Pavlem Sedloněm po sňatku vychází z kostela; ta spěchá do nemocnice a tam svým zpěvem umírajícího Reného zachrání. Pak se zjistí, že sňatek Elén a Pavla je neplatný, takže už nic nebrání Renému a Elén ve společném štěstí...

Také další aktéři příběhu se dočkají šťastného rozuzlení svých osudů.

Výroba a tvůrci 
Film byl natočen ve studiu Československý státní film v roce 1949 podle námětu filmových novinářů Rudolfa Jaroše a Milana Naháče, s nimiž pak na scénáři spolupracovali ještě Josef Neuberg a František Vlček. Režisérem byl Martin Frič, hlavním kameramanem Karel Degl, vedoucím produkce byl Bohumil Šmída a hudbu k filmu i k písním složil Julius Kalaš.

Černobílý film vtipně parodující kýčovité tituly z třicátých a protektorátních čtyřicátých let vznikal ještě před únorem 1948 a musel být pak doplněn barevným závěrem, v němž pro jistotu Oldřich Nový vysvětluje, jak to tvůrci (kteří s takovými tituly měli řadu profesních zkušeností) vlastně mysleli a že se chtěli vysmát všemu falešnému.

Obsazení

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Alena Prokopová, blog: Srdce v rozpacích: Pytlákova schovanka aneb Šlechetný milionář

České filmové komedie
České filmové parodie
Československé černobílé filmy
Filmy z roku 1949
Filmy Martina Friče
Pytláctví v Česku
Romeo, Julie a tma (film)

Romeo, Julie a tma je český černobílý film natočený režisérem Jiřím Weissem v roce 1959 podle stejnojmenné novely Jana Otčenáška. Film se odehrává v Praze v květnu roku 1942.

V roce 1997 podle něj byla vytvořena stejnojmenná televizní adaptace v režii Karla Smyczka.

Děj 
Mladý Čech Pavel (Ivan Mistrík) ukryl mladou Židovku Hanu (Daniela Smutná), která nenastoupila k transportu do koncentračního tábora. Během tří týdnů, po které dívku Pavel ukrývá, se do sebe dvojice zamiluje. Když se však schyluje k tomu, že bude Hanka objevena a chlapec z toho bude ohrožen, uteče dívka ze svého úkrytu a na ulici, kde právě vrcholí akce na dopadení atentátníků na Reinharda Heydricha, a je zabita.

Externí odkazy 
 
 
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1959
Filmy Jiřího Weisse
České filmy natočené podle knižní předlohy
Československé černobílé filmy
Filmy studia Barrandov
Filmy o holokaustu
Filmy odehrávající se v Praze
Ropáci

Ropáci je český krátký film režiséra Jana Svěráka z roku 1988. Film byl na 16. Výročním udílení cen studentských filmů v červnu 1989 oceněn Studentským Oscarem Americké filmové akademie.

Obsah 
Film je fiktivním dokumentem o objevu a výzkumu zvláštního fiktivního druhu zvířete ropáka bahnomilného, který žije v severních Čechách, živí se uhlím a nade vše miluje výfukové zplodiny. Ropák je menší tvor žijící ve velmi znečištěném prostředí. Tento tvor je velice podobný lachtanovi, avšak má zavalitější a kratší tělo.

Výroba 
 Námět: Jan Svěrák
 Scénář: Jan Svěrák
 Hudba: Vendula Kašpárková
 Kamera: Ladislav Štěpán
 Režie: Jan Svěrák
 Hrají: Emil Nedbal, Lubomír Beneš, Ivo Kašpar, Jan Rokyta, Jiří Němec
 Další údaje: barevný, 20 min., pseudodokument
 Výroba: ČSSR, Krátký film – Studio Jiřího Trnky, 1988
 Autorka ropáka: Barbara Šalamounová

Vliv filmu 
Námět filmu posloužil jako předloha k anticeně Ropák roku, udělované ekologickým občanským sdružením Děti Země. Výběh věnovaný ropákům bylo možno spatřit v chomutovské ZOO. Pro spory o autorství modelů byl však zrušen.

Externí odkazy 
 
 Ropáci v iVysílání České televize

České filmové komedie
České krátké filmy
Filmy z roku 1988
Filmy Jana Svěráka
Fiktivní druhy
Rozmarné léto (film)

Rozmarné léto je československý barevný film režiséra Jiřího Menzela z roku 1968 podle stejnojmenné knihy Vladislava Vančury.

Jedno deštivé letní odpoledne se na prázdné staré plovárně malého města sejdou major Hugo (Vlastimil Brodský), abbé Roch (František Řehák) a majitel těchto říčních lázní Antonín Důra (Rudolf Hrušínský). Pánové probírají vznešeným, vzdělaným jazykem naprosté životní nicotnosti, když tu je jejich nečinné klábosení přerušeno a oni vytrženi z letargie příjezdem pouťových komediantů, kouzelníka Arnoštka (Jiří Menzel) a jeho společnice Anny (Jana Preissová). Každý z pánů se svým způsobem snaží s krásnou slečnou rozptýlit.

Film byl vyroben v ČSSR Filmovým studiem Barrandov v roce 1967. Snímek zvítězil v hlavní soutěži MFF Karlovy Vary 1968, kde získal Křišťálový glóbus.

Zajímavosti 
Z úst Antonína Důry pochází proslulý výrok: „Tento způsob léta zdá se mi poněkud nešťastným.“

Natáčení probíhalo u řeky Lužnice, ve městě Veselí nad Lužnicí a jeho okolí a v Praze.

Arnoštka při chůzi po laně zastupoval člen slavné rodiny provazochodců Karel Schmied, který podle smlouvy za dublerství obdržel celkem 1890 korun. Tyto záběry se točily v Hostivaři na Kozím rynku.

Film inspiroval Igora Bauersimu k jeho divadelní hře Launischer Sommer, kterou inscenoval v roce 2001 v düsseldorfském divadle Düsseldorfer Schauspielhaus.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

České filmové komedie
Filmy z roku 1968
České filmy natočené podle knižní předlohy
Filmy Jiřího Menzela
Filmy inspirované dílem Vladislava Vančury
Rozpuštěný a vypuštěný

Rozpuštěný a vypuštěný je česká filmová detektivní retrokomedie z roku 1984. Využívá některé motivy z Divadla Járy Cimrmana, především ze hry Vražda v salonním coupé, ovšem na cimrmanovské realitě je nezávislá.

Příběh 
Na sklonku Rakouska-Uherska policejní inspektor Trachta a jeho praktikant Hlaváček vyšetřují vraždu továrníka Bierhanzla, který z kachních vajec vyráběl zázračnou mast proti plešatosti a záhadně zmizel právě ve chvíli, kdy ve své vile organizoval větší oslavu. Odhalené stopy ukazují, že byl důmyslně zavražděn: jak napovídá i název filmu, byl zjevně rozpuštěn ve vaně za pomoci kyseliny sírové a jeho ostatky byly vypuštěny do kanalizace. Trachta s Hlaváčkem originálním způsobem vyšetřování zjistí (a to i přes neustálé narušování práce ze strany policejního ředitele), že ve skutečnosti došlo ke zcela jiným zločinům, že vražda je pouze fingovaná a domněle vypuštěný továrník Bierhanzel žije, jen s malou újmou na kráse. Hlaváček se dokonce stihne šťastně zamilovat...

Osoby a obsazení 
(V seznamu jsou tučně uvedeni členové Divadla Járy Cimrmana.)

Zajímavosti 
V 1., 2. a 5. díle zábavného pořadu Veselé příhody z natáčení vyprávějí Ladislav Smoljak a Zdeněk Svěrák mystifikační historky ze zákulisí vzniku filmu.

Ve filmu zazní několik „vyšetřovacích zásad“, jimiž inspektor Trachta při různých příležitostech zásobuje praktikanta Hlaváčka:
 Zásada číslo 1: Udělat si mezi podezřelými pořádek.
 Zásada číslo 2: Vnést mezi podezřelé zmatek.
 Zásada číslo 3: Je-li na místě činu univerzální dědic, vyšetřování prakticky skončilo.
 Zásada číslo 4: Nesnažit se být chytřejší než inspektor Trachta.
 Zásada číslo 5: K závažnějším případům policista zásadně nepřibírá rodiče.
 Zásada číslo 6: I nesprávný příkaz je příkazem.
 Zásada číslo 7: Vyžaduje-li to situace, neplatí zásada číslo 5.
 Zásada číslo 8: Na světě je to tak, že jedni orají a vláčejí, a druzí sklízejí. (Tato zásada plati nejenom u policie.)

Externí odkazy 
 
 
 
 Rozpuštěný a vypuštěný na Filmové databázi
 
 Fotografie a zvukové úryvky na webové stránce Metelesku Blesku

České filmové komedie
Filmy Ladislava Smoljaka
Filmy z roku 1984
Jára Cimrman
Filmy natočené podle divadelních her
Řeka čaruje

Řeka čaruje je český film natočený režisérem Václavem Krškou v roce 1945. Film byl natočen podle lyrické rozhlasové hry Josefa Tomana, uvedené poprvé v červnu 1939 v režii Václava Sommera.

Obsah 
Hlavním hrdinou je stárnoucí muž, pan Kohák (František Hanus) žijící v područí své panovačné ženy, svázán životním stereotypem snobské společnosti takzvaných „vyšších kruhů“ a znuděn vnucenou nečinností. Po předstíraném zdravotním kolapsu má odjet na zotavenou k moři, ale odjede na Sázavu, do kraje svého mládí. Řeka a prostý venkovský způsob života si jej podmaní natolik, že "omládne". Chce navštívit kamaráda Lebedu, ale zjišťuje, že si vzal za manželku jeho první lásku, kterou on sám opustil kvůli výhodné partii z města. Přemýšlí nad svým dosavadním životem. V okamžiku, kdy ho nepozná a zapře jeho vlastní žena, se nakonec rozhodne zůstat a začít budovat svůj život znovu.

Základní údaje 
 Námět: Josef Toman
 Scénář: Václav Krška, Jaroslav Beránek
 Hudba: Jiří Srnka, Josef Stelibský, Jiří Julius Fiala
 Kamera: Julius Vegricht, Václav Hanuš
 Výtvarník: Jan Zázvorka
 Režie: Václav Krška
 Hrají: František Hanus, Růžena Šlemrová, Evelyna Kinská, Svatopluk Beneš, Jaroslav Marvan, Jindřich Plachta, Karel Dostal, Meda Valentová, František Vnouček
 Další údaje: černobílý, 96 minut, drama
 Ateliéry: Barrandov
 Exteriéry: Rataje nad Sázavou
 Výroba: National/Československá filmová společnost Praha, 1945

Odkazy

Reference

Literatura 
 Jaroslav Brož, Myrtil Frída: Historie československého filmu v obrazech 1930 – 1945, Orbis, Praha, 1966, str. 229, 266–7, foto 631
 Jan Wenig: Řeka čaruje, In: KINO, čís. 4, roč. I., 25. ledna 1946, str. 55

Externí odkazy 
 
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1945
Československé černobílé filmy
Filmy Václava Kršky
Sedmikrásky

Sedmikrásky je český barevný film režisérky Věry Chytilové, klíčové dílo české nové vlny, natočené v roce 1966.

Děj a inspirace 
Dvě dívky (Jitka Cerhová a Ivana Karbanová) se nudí a začnou si užívat podle své fantazie, v níž je dovoleno vše, což může mít pro okolí zničující účinky. Inspirací pro film se staly postavy družiček z experimentální hry divadla Semafor Sekta od Jiřího Suchého. Věra Chytilová dokonce nabídla Suchému spolupráci na scénáři (kvůli odlišnému pohledu na dílo z projektu odstoupil) a Jiřímu Šlitrovi na hudební stránce snímku.

Politické přijetí 
V květnu 1967 vystoupil v Národním shromáždění ČSSR poslanec Jaroslav Pružinec s interpelací, v níž kritizoval filmy Sedmikrásky a O slavnosti a hostech, prohlásil o nich, že „nemají s naší republikou, socialismem a ideály komunismu nic společného“ a požádal o jejich stažení z kin. Vláda sice jeho výtku odmítla, ale oba filmy postihlo omezení v propagaci a distribuci. Skupina režisérů na to reagovala protestním dopisem, který byl veřejně čten na IV. sjezdu československých spisovatelů a který patřil mezi spouštěče výrazného opozičního hnutí v řadách kulturních pracovníků v době před začátkem pražského jara.

Soundtrack 
Hudbu k filmu složili Jiří Šlitr a Jiří Šust. Ačkoliv v Československu nikdy nevyšla na desce, v roce 2007 tento soundtrack poprvé vydalo britské hudební vydavatelství Finders Keepers Records. Na trh ji uvedlo pod anglickým titulem Daisies, a to jak na vinylové LP desce, tak také na kompaktním disku.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 

České filmové komedie
Filmy z roku 1966
Filmy Věry Chytilové
Satira
Sestřičky (film)

Sestřičky je český film natočený v roce 1983 režisérem Karlem Kachyňou. Film popisuje těžký život zdravotních sester na venkově, které musejí objíždět nemocné a dostanou se tak do mnoha zásadních životních situací svých pacientů. Starší sestra (Jiřina Jirásková) bere věci s nadhledem a předává své bohaté zkušenosti mladší (Alena Mihulová).

Základní údaje 
 Námět: Adolf Branald
 Scénář: Vladimír Bor, Karel Kachyňa
 Hudba: Luboš Fišer
 Kamera: Jan Čuřík
 Střih: Jiří Brožek
 Režie: Karel Kachyňa
 Hrají: Jiřina Jirásková, Alena Mihulová, František Husák, Oldřich Vízner, Ondřej Vetchý, Jiří Růžička, Otto Lackovič, Jiří Žák
 Další údaje: barevný, 85 min, hořká komedie
 Výroba: ČSSR, Filmové studio Barrandov, 1983

Externí odkazy 
 
 
 

České filmové komedie
Filmy Karla Kachyni
Filmy z roku 1983
Signum laudis

Signum laudis je československý barevný film natočený v roce 1980 režisérem Martinem Hollým.

Příběh se odehrává na ruské frontě na sklonku první světové války. Fanatický kaprál Hoferik (Vlado Müller) dobude a dočasně udrží nevýznamnou kótu, i když v těžké bitvě téměř celá jeho jednotka padne. Za to obdrží vysoké vyznamenání Signum laudis. Situace se ale mění, přichází nepřátelský protiútok a ukazuje se, že Hoferik je vojenskému vedení najednou na obtíž.

Externí odkazy 
 
 

Československé dramatické filmy
Filmy z roku 1980
Slovenské válečné filmy
Slovenské dramatické filmy
Filmy o první světové válce
Skřivánci na niti

Skřivánci na niti je český hořce poetický film režiséra Jiřího Menzela z roku 1969 natočený podle knihy Bohumila Hrabala Inzerát na dům, ve kterém už nechci bydlet. Odehrává se v 50. letech v prostředí dělníků šrotiště na Kladně.

Film byl vyroben v ČSSR, Filmové studio Barrandov v roce 1969, ovšem ihned po první neveřejné projekci byl pro svoji otevřenou kritiku tehdejšího vládnoucího totalitního režimu zakázán a na 20 let dán „do trezoru“. Jeho faktická veřejná premiéra proběhla teprve až po společenských změnách, které nastaly v roce 1989.

Obsah 
Film vypráví o partě brigádníků a skupině vězeňkyň pracujících v dusné atmosféře 50. let 20. století na kladenském šrotišti u zdejších železáren a oceláren.

Každý z nich má nějaký svůj životní příběh, během něhož se nedobrovolně dostal k této práci, zpravidla když přišel o svou živnost nebo zaměstnání (truhlář, prokurátor, saxofonista, profesor, holič apod.). Vězeňkyně jsou zase vesměs tzv. „kopečkářky“, potrestané za pokus o ilegální přechod hranic. Hlavní dějovou osu tvoří milostný příběh mladé vězeňkyně Jitky a mladého brigádníka Pavla (Jitka Zelenohorská a Václav Neckář).

Obsazení

Ocenění 
Film získal v roce 1990 významné mezinárodní ocenění Zlatý medvěd na Mezinárodním filmovém festivalu v Berlíně.

Zajímavosti 
Název filmu vychází podle režisérových slov ze stejnojmenné kruté dětské hry s těmito pravidly: Kousky chleba se přiváží na nit a hodí se slepicím. Slepice pak chleba sezobnou a na těch nitích zůstanou pevně v moci dětí. Stejně takto ovládl komunistický režim lidi, když je zpočátku nalákal na svoji vlídnou tvář, aby je následně dostal do područí své moci. Distribuce filmu měla být podpořena ještě sloganem: „Barevná pohádka o budování naší vlasti.“

Cikánskou kapelu hrající na divoké svatbě strážného Anděla ztvárnili Antonín Gondolán a jeho rodina.

Film byl dokončen v době, kdy už počínala normalizace, a nové vedení Barrandova ho tedy pro jeho otevřenou kritičnost režimu neschválilo do distribuce. Autoři provedli požadované cenzurní zásahy, např. vystřihli scénu zesměšňující Zdeňka Nejedlého, ale film byl nakonec stejně zakázán. Před premiérou roku 1990 byl film opět sestříhán do původní podoby.

Role parodující ministra Zdeňka Nejedlého byla nejprve nabídnuta Stanislavu Neumannovi, který ji ale odmítl. Nahradil ho Vladimír Šmeral, který byl stejně jako Neumann přesvědčený a aktivní komunista.

Režisér filmu Jiří Menzel si zahrál roličku trestance ve výtahu sjíždějícího do šachty.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Skřivánci na niti  na Českém filmovém nebi
 Václav Neckář v novém filmu Skřivánci na niti – Upoutávka v Československém filmovém týdeníku

České dramatické filmy
Filmy z roku 1969
České filmy podle námětu Bohumila Hrabala
Filmy Jiřího Menzela
České trezorové filmy
Slavnosti sněženek

Slavnosti sněženek je česká filmová komedie natočená v roce 1983 režisérem Jiřím Menzlem podle stejnojmenné knihy Bohumila Hrabala, který se před kamerou i sám objevil v epizodní roli. Film vypráví o svérázných obyvatelích rekreační osady a blízké vesnice, o jejich zálibách a vzájemných vztazích. Převážně je humorný, obsahuje ale i lyrické nebo tragické momenty. Děj se odehrává v polabské osadě Kersko, kde měl Hrabal chatu.

Děj 
Film je spíše sledem komických epizod, v nichž vystupují kuriózní figury inspirované skutečnými obyvateli osady Kersko. To je rámováno hlavní dějovou linkou, kdy skupina sousedů honí a ve školní třídě nakonec i uloví divoké prase, o které se pak hádají s myslivci ze sousední honitby. Spor je vyřešen dohodou, že vepřové hody uspořádají všichni společně, na slavnostní hostině se nakonec ale stejně poperou.

Obsazení 

Vedle řady jiných známých jmen obsadil Jiří Menzel do malých rolí i dva kolegy režiséry – Františka Vláčila a Jiřího Krejčíka. Ve filmu si zahráli také čtyři členové divadla Járy Cimrmana, ve kterém Menzel dříve sám krátce účinkoval. Role malíře Junka, již ztvárnil hudebník Ferdinand Havlík, byla inspirována Václavem Junkem, který v Kersku skutečně míval chatu.

Externí odkazy 
 
 
 
 

České filmové komedie
Filmy z roku 1983
České filmy podle námětu Bohumila Hrabala
Filmy Jiřího Menzela
Smrt krásných srnců (film)

Smrt krásných srnců je český film režiséra Karla Kachyni, natočený v roce 1986 podle stejnojmenné sbírky autobiografických povídek Oty Pavla. Film ukazuje společenskou atmosféru v Československu ve 30. letech 20. století. Hlavním hrdinou je obchodní zástupce a prodejce vysavačů značky Electrolux (Karel Heřmánek), který vymýšlí nové metody prodeje a díky osobnímu šarmu se mu daří. Ve volnu pak užívá života a rybaří. Za nacistické okupace je však pro židovský původ propuštěn a jeho rodině hrozí transport do koncentračního tábora, podnikne proto riskantní cestu na venkov pro srnčí maso, aby nakrmil svojí rodinu před odjezdem do koncentračního tábora.

Základní údaje 
 Námět: Ota Pavel
 Scénář: Karel Kachyňa
 Hudba: Luboš Fišer
 Kamera: Vladimír Smutný
 Střih: Jiří Brožek
 Režie: Karel Kachyňa
 Další údaje: barevný, 91 min, hořká komedie
 Výroba: ČSSR, Filmové studio Barrandov, 1986

Hrají 
 Karel Heřmánek … tatínek
 Marta Vančurová … maminka
 Rudolf Hrušínský … Prošek
 Jiří Krampol … Hejtmánek
 Lubor Tokoš … Nechleba
 Dana Vlková … Irma
 Ladislav Potměšil … Korálek
 Oldřich Vlach … Studený
 Milan Riehs … dr. Jakubíček
 Ladislav Trojan … inspektor
 Jan Přeučil … inspektor
 Marek Valter … Prdelka
 Jiří Strach … Jirka
 Jan Jirásek … Hugo
 Ivan Vyskočil … gestapák
 Zdeněk Dítě … starosta
 Alois Švehlík … rozvědčík
 Bronislav Poloczek … Janouch
 Jana Synková … Gutová
 Zuzana Geislerová … Studená
 Jana Paulová … paní Zita
 Valérie Čižmárová … paní Lili
 Gabriela Wilhelmová … majitelka konzumu

Externí odkazy 
 
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1986
České filmy natočené podle knižní předlohy
Filmy Karla Kachyni
České válečné filmy
Filmy o druhé světové válce
Smrt mouchy

Smrt mouchy je český film režiséra Karla Kachyni z roku 1976. Hlavní postava – nesmělý dospívající chlapec (Luboš Knytl) je vášnivý fotograf a má panický strach z much. Získává své první milostné zkušenosti a prožívá první lásku, ale teprve po tragické nehodě, u které je svědkem, svůj strach a ostych ztrácí a stává se dospělejším.

Externí odkazy 
 
 

České dětské filmy
Filmy z roku 1976
Filmy Karla Kachyni
Filmy studia Barrandov
Smrt stopařek

Smrt stopařek je český kriminální film režiséra Jindřicha Poláka natočený v roce 1979 na motivy skutečné události.

Děj 
Řidič náklaďáku (Marek Perepeczko) má agresivní sklony. Když jednou vezme dvě mladé stopařky (Jana Nagyová a Dagmar Patrasová), zaveze je do lesa, kde se je snaží znásilnit. Během pokusu však jednu z nich nechtěně zabije. Je tedy nucen odstranit i druhou jako nežádoucího svědka. Ačkoliv stopy po tomto hrůzném činu s chybami zamaskuje, jsou vyšetřovatelé případu úspěšní a po krátkém pátrání jej s přispěním okolí odhalí.

Obsazení

Zajímavost 
Ve verzi uvedené televizí v roce 2008 chybí scéna s odhaleným prsem, která ve verzi filmu vysílané v roce 1987 byla.

Externí odkazy 
 
 
 Smrt stopařek na Filmová místa.cz

České kriminální filmy
Filmy z roku 1979
České filmy podle skutečných událostí
Filmy studia Barrandov
Filmy Jindřicha Poláka
Empirie

Empirie (z řec. empeiros, zkušený) je zkušenost získaná pozorováním, případně pokusem (experimentem). Slovo se používá tam, kde chceme zdůraznit cílený a řízený způsob získávání zkušeností. Empirické vědy jsou vědy založené na opakovatelných a ověřitelných experimentech.

Pro filozofii je empirismus teorie poznání, která vysvětluje veškeré poznání ze smyslových zkušeností. Tento názor odvozuje od zkušenosti i principy intuitivního poznání, za opak této filozofické teorie se pak považuje racionalismus.

V užším smyslu a v moderní teorii vědy znamená opřený o experiment (pokus), obvykle o výsledek nějakého měření. Vědy, které používají tuto metodu, se někdy označují jako empirické vědy: fyzika, chemie, části biologie, sociologie, psychologie atd., pokud používají sběr a zpracování dat. Naopak matematika, logika a velká část společenských věd pracují jinými metodami.

Empiricky čili zkusmo se stanovují veličiny, které nedovedeme stanovit a odůvodnit teoreticky, například bezpečnostní koeficienty nebo dávkování léků.

Kantova teorie poznání 
Teorii zkušenosti zásadně modifikoval Immanuel Kant, který určil zásadní principy a podmínky této teorie. Sám Kant pak rozděluje zkušenost do dvou hlavních typů.
 Transcendentní zkušenost je to, co přesahuje hranice možné zkušenosti (hranice světa jevů) a je nedostupné teoretickému poznání. Opakem je zkušenost imanentní.
 Transcendentální zkušenost je to, co se týká podmínek naší zkušenosti, apriorní poznávací formy (např. prostor, čas).

Rozdělení empirie 
Empirii můžeme dělit podle situací a typu zkušeností do několika podskupin:
 Empirie konstitutivní je zkušenost, na jejímž základě si člověk vytváří své postoje, názory a vztahy.
 Empirie korektivní je zkušenost, díky které měníme naše dosavadní názory a postoje, vytváříme si na základě nové zkušenosti naprosto protikladný názor či postoj.
 Empirie vnější je zkušenost týkající se procesů a předmětů, které probíhají mimo jedince.
 Empirie vnitřní je souhrn všech zkušeností jedince uchovávaných uvnitř.

Literatura 
 Pavel Hartl, Psychologický slovník. Ilustrace a obálka Karel Nepraš. 1. vyd. Praha: Jiří Budka, 1993. S. 45.
  Všeobecná encyklopedie Diderot, 1. vyd. Praha: nakladatelství Diderot, 1999. Díl 2., s. 366 a díl 8., s.116, 452.

Filozofie vědy
Pozorování
Watt

Watt, W je hlavní jednotka výkonu v SI. Jednotka je pojmenována podle skotského inženýra Jamese Watta.

1 watt je výkon, při němž se vykoná práce 1 joulu za 1 sekundu. Jedná se o výkon potřebný například pro zvedání tělesa o tíze 1 newton (tj. tělesa o hmotnosti přibližně 101,97 gramů v normálním tíhovém poli ve vakuu) rovnoměrně svisle rychlostí 1 metr za sekundu.

Elektrický výkon 1 watt má stejnosměrný proud 1 ampéru při úbytku napětí 1 voltu (to jest, podle Ohmova zákona, na odporu 1 ohmu).

Rozměr

Násobky 
V praxi se velmi často používají násobky a díly této jednotky, např.:
 mW – miliwatt – 10−3 W = 0,001 W
 kW – kilowatt – 103 W = 1000 W
 MW – megawatt – 106 W = 1 000 000 W
 GW – gigawatt – 109 W = 1 000 000 000 W
 TW – terawatt – 1012 W = 1 000 000 000 000 W

Indexování 
V technické praxi se lze často setkat zejména s indexy „e“ či „t“, ve tvaru We a Wt, nebo také We a Wt. Toto dělení se používá u tepelných závodů (teplárny, elektrárny), kde má smysl rozdělovat celkový výkon na tepelný výkon (s indexem t) a elektrický výkon (s indexem e).
Symboly používané např. u elektráren, kde MWe je elektrický výkon generátoru a MWt je tepelný výkon nutný pro provoz generátorů. Tepelný výkon je obvykle přibližně třikrát větší než elektrický výkon.

U solární energetiky se lze setkat s indexem „p“ (např. 5 kWp – kilowatt-peak) k označení špičkového výkonu elektrárny.

Indexování jednotek není v souladu s pravidly SI, ve které platí, že podobnou informaci má nést název či značka veličiny – ta je totiž to, co je v daném případě odlišné; jednotka jako taková je stále stejná, velikostí je 1 We = 1 Wt.

Poznámky

Odkazy

Reference

Související články 
 Watthodina
 Ohmův zákon
 Volt

Externí odkazy 
 
 

Jednotky výkonu
Odvozené jednotky SI
James Watt
Stvoření světa (film)

Stvoření světa, francouzsky La Création du monde, je francouzsko-československý kreslený animovaný film režiséra Eduarda Hofmana a francouzského výtvarníka Jeana Effela z roku 1957, premiéra proběhla v dubnu 1958. Jde o rodinnou komedii, snímek zábavnou formou převypráví biblický příběh o stvoření světa, podle něhož Bůh v šesti dnech tvořil zemi, rostlinstvo, zvířectvo, a hlavně člověka. Proti němu vystupuje ďábel s úmyslem zkazit, co se dá. Snímek bývá často kritizován za určité komunistické propagandistické prvky poplatné době svého vzniku, které v něm byly použity.

Písně 
 1. Úvod
 2. Hvězdy
 3. Gravitace (zpěv)
 4. Střecha světa (zpěv)
 5. Voda (zpěv)
 6. Oblaka (zpěv)
 7. Déšť, sníh a bouře
 8. Bratrství, rovnost, svobodu (zpěv)
 9. Stromy
 10. Ovoce (zpěv)
 11. Rostliny
 12. Slunečnice (zpěv)
 13. Rosteme v řadě (zpěv)
 14. Zvířata I
 15. Zvířata II
 16. Výuka zvířat
 17. Úklid
 18. Kosti (zpěv)
 19. Stavba
 20. Svaly (zpěv)
 21. Srdce (zpěv)
 22. Kůže
 23. Je to kluk (zpěv)
 24. Osamělý člověk (zpěv)
 25. Krev a duše (zpěv)
 26. Adam (zpěv)
 27. Ďábelský rock'n'roll
 28. Operace
 29. Eva
 30. Milujte se a množte se (zpěv) + závěr

Tvůrčí štáb 
 Námět a hlavní výtvarník: Jean Effel
 Scénář a režie: Eduard Hofman
 Výtvarná úprava pro film: B. Šiška, R. Holan, V. Lehký
 Animátoři: Z. Smetana, K. Štrebl, B. Možíšová, J. Doubrava, V. Lehký, B. Dvořák, F. Vystrčil, B. Šejda, L. Váňa, J. Vokoun, J. Kábrt, M. Krejčí, K. Mann
 Asistenti animátorů: A. Bures, J. Hekrdla, O. Kudrnáč, V. Kudrnová, V. Marešová, Z. Skřípková, I. Skála, J. Bárta, O. Vlásková, A. Hamrlík, K. Vodičková
 Malíři pozadí: J. Kábrt, R. Holan, B. Šiška
 Kamera: Zdenka Hajdová
 Hudba: Jan Rychlík, Jean Wiener
 Hovoří: 
 česká verze: Jan Werich, Antonín Jedlička, Bohuslav Kupšovský
 francouzská verze: François Périer, Martine Sarcey, Georges Aminel
 Zpívají: Settleři
 Střih: Zdenka Navrátilová
 Zvuk: Milan Novotný a Josef Vlček
 Pomocné zvuky: K. Mann, V. Vosátka
 Vedoucí štábu: Vladislav Hofman
Napsal a nakreslil: Jean Effel
 Komentář a texty písní: Adolf Hoffmeister
 Vedoucí animace: Ota Kudrnáč
 Výtvarná spolupráce: Josef Kábrt

Technické údaje 
 typ: barevný kreslený film
 premiéra v Československu: 4. dubna 1958

Poznámka 
Obrázky z filmu s doprovodnými humoristickými texty byly vydány i v knižní podobě.

Externí odkazy 
 
 
 
 

České animované filmy
Filmy Eduarda Hofmana
Filmy z roku 1958
Francouzské animované filmy
České filmové komedie
Francouzské filmové komedie
Svatba jako řemen

Svatba jako řemen je česká filmová komedie natočená režisérem Jiřím Krejčíkem v roce 1967. Film vypráví o předsvatebních přípravách, kdy ženich (Jiří Hrzán) si chce ještě naposled užít svobody, trochu přebere a zaplete se do znásilnění, takže ve svatební den nestíhá dopravit se včas na správné místo, což rodina nevěsty bere poněkud nervózně.

Externí odkazy 
 
 

České filmové komedie
Filmy z roku 1967
Československé černobílé filmy
Filmy Jiřího Krejčíka
Filmy s tématem svatby
Svědomí (film)

Svědomí je český film režiséra Jiřího Krejčíka z roku 1948.

Snímek lze označit za velmi kvalitní, jeden z prvních skutečně psychologických filmů české kinematografie. Do kin přišel v době únorového puče, a tak byl kritikou přehlížen či přímo napadán, že se zajímá o „citečky“ jednotlivce, když v republice jde o blaho a životy všech.

Děj 
Muž (Miloš Nedbal) usmrtí dítě při dopravní nehodě, avšak z místa činu ujede, protože zrovna veze svou milenku, která jej potom vydírá. Podle popisu v novinách pozná jeho syn, že pachatelem je otec, což společně s výčitkami svědomí přiměje muže, aby se přiznal.

Základní údaje 
 Námět: Vladimír Valenta
 Scénář: Jiří Fried, J. A. Novotný
 Hudba: Jiří Šust
 Kamera: Rudolf Stahl
 Režie: Jiří Krejčík
 Hrají: Miloš Nedbal, Marie Vášová, Irena Kačírková, Jan Prokeš, Bohuš Záhorský, Eduard Dubský, František Kovářík
 Další údaje: černobílý, 101 min, drama
 Výroba: Československá filmová společnost Praha, 1948

Externí odkazy 
 
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1948
Československé černobílé filmy
Filmy Jiřího Krejčíka
Šašek a královna

Šašek a královna je český film režisérky Věry Chytilové z roku 1987.

Film je přepisem stejnojmenné divadelní hry Bolka Polívky, který ve filmu hraje kastelána, jenž ve svých snech vystupuje jako šašek týraný královnou (Chantal Poullain). Tyto sny se mu prolínají i do reálného života, kdy za královnu považuje záhadnou cizinku.

Film se natáčel také na vodním hradu Švihov.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

České filmové komedie
Filmy z roku 1987
Filmy natočené podle divadelních her
Filmy Věry Chytilové
Filmy studia Barrandov
Tim Rice

Tim Rice (* 10. listopadu 1944 Amersham, Buckinghamshire) je britský textař a libretista.

V roce 1965 se poprvé setkal s Andrewem Lloydem Webberem a společně napsali svůj první muzikál The Likes Of Us, který však byl poprvé uveden v upravené verzi v roce 2005. Následovaly další tři muzikály, Joseph and the Amazing Technicolor Dreamcoat, Jesus Christ Superstar a Evita.

Po rozchodu s Andrewem Lloydem Webberem napsal v roce 1983 se skladatelem Stephenem Oliverem muzikál Blondel. V polovině osmdesátých let pak ve spolupráci s bývalými členy skupiny ABBA vytvořil muzikál Chess (Šachy). Vedle psaní libret se věnuje i nadále skládání písňových textů – jeho texty zpívali například Elvis Presley, Cyndi Lauper nebo Céline Dion. V roce 1993 získal Oscara za texty pro animovaný film Aladin, v roce 1994 napsal spolu s Eltonem Johnem písničky pro animovaný film Lví král, který o tři roky později zadaptovali do úspěšné divadelní verze.

V roce 1994 byl povýšen britskou královnou Alžbětou II. do rytířského stavu a získal tak titul sir. S Eltonem Johnem v roce 2000 napsal muzikál Aida. V roce 2008 získal svou hvězdu ve slavném Hollywoodském chodníku slávy. Roku 2011 opět navázal spolupráci s Andrewem Lloydem Webberem. Společně napsali několik nových písní pro nové londýnské uvedení muzikálu Čaroděj ze země Oz.

Tim Rice několikrát navštívil Českou republiku, nejdříve české uvedení muzikálu Evita v Divadle Spirála, pak přijel 6. dubna 2011 do Prahy na nové uvedení muzikálu Jesus Christ Superstar v Hudebním divadle Karlín. Zatím naposledy navštívil Českou republiku 15. a 16. listopadu 2013, kdy v Hudebním divadle Karlín zhlédl muzikál AIDA a v Národním divadle moravskoslezském muzikál Josef a jeho úžasný pestrobarevný plášť.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Oficiální web
 Oficiální facebooková stránka

Textaři a libretisté
Držitelé Oscara
Držitelé ceny Zlatý glóbus za nejlepší filmovou píseň
Držitelé ceny Grammy
Držitelé ceny Tony
Držitelé ceny Drama Desk
Hollywoodský chodník slávy
Narození v roce 1944
Narození 10. listopadu
Žijící lidé
Muži
Ukradené polibky

Ukradené polibky (originální název Baisers volés) je francouzský hraný film z roku 1968 režiséra Françoise Truffauta.

Děj filmu 
Antoinu Doinelovi (Jean-Pierre Léaud) je dvacet čtyři let. Právě si odpykává trest ve vojenském vězení a čeká, kdy už bude konečně propuštěn. Jakmile se ocitne na svobodě, vydá se k rodičům Christine Darbon (Claude Jade), dívky, do které je zamilovaný. Pracuje postupně jako noční hlídač, soukromý detektiv, prodavač obuvi. Antoine Doinel je stejně nestálý v práci jako v citovém životě. Antoine startuje kariéru v detektivní kanceláři Blady a pomáhá s vyšetřováním podivného kouzelníka. A je to Christine, která ho zpočátku doprovází při práci. Později je mu přidělen případ neurotického Geroge Tabarda (Michael Lonsdale), u kterého Antoine skončí jako skladník v obchodě s obuví. Překrásná Tabardova žena Fabienne (Delphine Seyrig) se pokusí Antoina svést. Antoine opouští okouzlující Christine na základě toho, že ji nebude obdivovat: "Láska vyžaduje obdiv a já tě nikdy neobdivovala". Antoine a Christine si ještě neuvědomují, že neznámý muž na chvíli sleduje a sleduje Christine. Koneckonců, je to Christine, která se vydává na okouzlující trik. Když cestují její rodiče, rozbije televizi. Protože ví, že Antoine je nyní televizní mechanik. A příští ráno při snídani Christine učí svého přítele, že nikdy nezapomene. Antoine se později potká v parku s Christine, se kterou nás doprovodí do dalšího pokračovaní filmu s názvem Rodinný krb.

Externí odkazy 
 
 

Francouzské dramatické filmy
Filmy z roku 1968
Filmy odehrávající se v Paříži
Filmy Françoise Truffauta
Jaco Pastorius

John Francis Anthony "Jaco" Pastorius III (1. prosince 1951, Norristown, Pensylvánie, USA – 21. září 1987, Fort Lauderdale, Florida), byl americký legendární jazzový a rockový baskytarista. 

V letech 1976 až 1981 byl členem Weather Report, kde působil také známý Joe Zawinul. Dále spolupracoval např. s Patem Methenym, Joni Mitchell nebo Blood, Sweat & Tears v letech 1975 až 1976. Dále nahrával alba jako sólový umělec a vedoucí kapely. Muzice se věnoval již od svého mládí a významným způsobem se zasloužil o popularizaci bezpražcové baskytary. Mnozí jej považují za nejlepšího hráče na tento nástroj vůbec. Ve své hře využíval funk, lyrická sóla, basové akordy a inovativní harmonii. K roku 2017 zůstává jediným elektrickým basistou ze sedmi basistů uvedených do Jazzové síně slávy časopisu DownBeat.

Pastorius po celý svůj profesní život trpěl problémy s alkoholem a dalšími drogami i problémy s duševním zdravím, a navzdory svému širokému ohlasu měl v dalších letech problémy s udržením pracovních míst kvůli své nespolehlivosti. V polovině 80. let měl často i finanční potíže. Zemřel v roce 1987 po potyčce s vyhazovačem jednoho nočního klubu na jihu Floridy.

I po jeho smrti jeho práce nadále ovlivňovala mnohé hudebníky. V roce 1988 byl zvolen do DownBeat Hall of Fame. V roce 2014 o něm byl natočen dokumentární filmu Jaco.

Diskografie 
 Jaco (1974)
 Jaco Pastorius (1976)
 The Birthday Concert (1981)
 Word of Mouth (1981)
 Invitation (1983)
 PDB (1986)
 Live in Italy (1986)
 Jazz Street (1986)
 Curtain Call (1986)

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Jaco Pastorius (oficiální stránky)
 Jaco Pastorius na webu České televize

Američtí baskytaristé
Jazzrockoví baskytaristé
Američtí jazzoví hudebníci
Jazzoví baskytaristé
Američané finského původu
Členové Blood, Sweat & Tears
Členové Weather Report
Narození v roce 1951
Úmrtí v roce 1987
Muži
Zavraždění hudebníci
Úmrtí 21. září
Narození 1. prosince
Narození v Norristownu
Úmrtí ve Fort Lauderdale
Umělci Warner Bros. Records
Británie

Británie označuje:

 Británie (provincie) – starověká římská provincie (latinsky Britannia) na ostrově Velká Británie
 Nová Británie, dříve Neu Pommern (Nové Pomořansko) – největší ostrov v Bismarckově souostroví
 Velká Británie (rozcestník)
 Bretaň – Malá Británie

Související články 
 Britské impérium

Externí odkazy
NDR (rozcestník)

Zkratka NDR může mít více významů:

 Německá demokratická republika
 Norddeutscher Rundfunk
 Network Data Representation

Externí odkazy
SRN (rozcestník)

SRN je zkratka, která může znamenat:

 Německo – oficiálním názvem Spolková republika Německo, evropský stát
suchá retenční nádrž – protipovodňová retenční nádrž, nepřesně zaměňovaná se suchým poldrem
 Strahan (letiště) – kód letiště ve Strahanu v australské Tasmánii
Jacob Grimm

Jacob Ludwig Carl Grimm (4. ledna 1785 Hanau – 20. září 1863 Berlín) byl německý právník, který proslul jako jazykovědec, lexikograf, spoluzakladatel germanistiky jako vědního oboru a sběratel lidových pohádek (spolu s bratrem Wilhelmem Grimmem).

Roku 1802 se zapsal na univerzitu v Marburgu, kde studoval právo, jak si přál jeho předčasně zesnulý otec. Rok nato se k němu připojil i jeho bratr Wilhelm, který se vyléčil z těžké nemoci. Také on studoval v Marburgu právo.

V roce 1822 formuloval první hláskoslovný zákon pro germánské jazyky, který je dodnes znám jako „Grimmův zákon“.

Je autorem významného díla Deutsche Mythologie ( Německá mytologie).

Fotogalerie

Odkazy

Reference

Související články 
 Bratři Grimmové

Externí odkazy 
 
 
 

Němečtí lingvisté
Němečtí lexikografové
Němečtí germanisté
Němečtí spisovatelé
Němečtí spisovatelé knížek pro děti
Sběratelé lidové slovesnosti
Romantičtí spisovatelé
Narození v roce 1785
Narození 4. ledna
Narození v Hanau
Úmrtí v roce 1863
Úmrtí 20. září
Zemřelí na cévní mozkovou příhodu
Muži
Pedagogové na Humboldtově univerzitě
Absolventi Univerzity Marburg
Carlo Collodi

Carlo Collodi, vlastním jménem Carlo Lorenzini, (24. listopadu 1826, Florencie – 26. října 1890, tamtéž) byl italský novinář a spisovatel. Pseudonym Collodi si zvolil roku 1856 podle vesnice Collodi, dnes části města Pescia, odkud pocházela jeho matka Angela Orzaliová.

Dílo 
 
 Pinocchiova dobrodružství – jeho nejznámější kniha, pohádkou o dřevěném panáčkovi, vlastně neposlušném chlapci, který po četných dobrodružstvích zmoudřel, zbavil se svého dřevěného těla a stal se opravdovým chlapcem. Knihu přepracoval ruský spisovatel Alexej Nikolajevič Tolstoj pod názvem Zlatý klíček, kde panáček má jméno Buratino. Nebo také rakouská autorka Christine Nöstlingerová pod názvem Nový Pinocchio.

Odkazy

Související články 
 Seznam italských spisovatelů

Externí odkazy 
 
 

Italští spisovatelé
Italští spisovatelé knížek pro děti
Italští novináři
Narození v roce 1826
Úmrtí v roce 1890
Muži
Narození 24. listopadu
Úmrtí 26. října
Narození ve Florencii
Rodinný krb

Rodinný krb (originální název Domicile conjugal) je francouzský film. Velmi se podobá předchozímu snímku doinelovského cyklu – Ukradeným polibkům.

Děj 
Antoine Doinel (Jean-Pierre Léaud) ženatý s Christine (Claude Jade), učitelkou hudby. Čekají dítě. Ve svém novém zaměstnání se Antoine setkává s femme fatale – šarmantní Japonkou Kyoko, která jej okouzlí, a především osvobodí od trivialit manželského života. Ve chvíli, kdy Christine odhalí nevěru svého manžela, rozhodne se Antoine opustit domov…

Obsazení

Externí odkazy 
 

Francouzské filmové komedie
Filmy z roku 1970
Filmy odehrávající se v Paříži
Francouzské dramatické filmy
Filmy Françoise Truffauta
Topaz

Topaz (Boodt, 1636), chemický vzorec Al2{SiO4(F,OH)2}, je kosočtverečný minerál. Nazván podle ostrova Topasos v Rudém moři.

Původ 
Pozdně magmatický a postmagmatický minerál kyselých magmatitů se zvýšeným obsahem Al a F. Vyskytuje se jako horninotvorný minerál v autometamorfovaných cínonosných žulách a na křemenných žilách v jejich okolí, v žulových pegmatitech, méně často i jinde. Odolný proti zvětrávání, valounky je možné najít v náplavech.

Morfologie 
Tvoří dokonale omezené krystaly a jejich drúzy. Krystaly jsou velmi bohaté na tvary a bývají více či méně sloupcovité, vertikálně rýhované.

Vlastnosti 
 Fyzikální vlastnosti: Tvrdost 8, hustota 3,5–3,6 g/cm³, štěpnost dokonalá podle {001} (je patrná alespoň nepatrnými vnitřními trhlinkami, čímž se odlišuje od berylu, popřípadě od křemene), lom lasturnatý, nerovný.
 Optické vlastnosti: Barva: bezbarvý, žlutá, zlatožlutá, růžová, namodralá, červená, fialová, zelenavá, hnědá. Lesk skelný, průhlednost: průhledný, průsvitný, vryp bílý. Při delším osvětlení ztrácí barvu.
 Chemické vlastnosti: Složení: Al 29,61 %, Si 15,41 %, O 43,02 %, F 11,47 %, H 0,5 %, příměsi Cr, Fe3+, Mg, Ti. Pomalu se rozpouští v horké H2SO4, v dmuchavce se netaví, ale zakaluje.

Odrůdy 

 pyknit – žlutý, paralelní nebo radiálně stébelnaté agregáty krystalů. Název z řeckého pyknós – hustý, tuhý.
 zlatý topaz – průhledné krystaly vínově žluté barvy.
 brazilský rubín – průhledný, narůžovělé barvy, naleziště na řece Rio Belmonte, Brazílie.
 modrý topaz – průhledný, naleziště Murzinka na Uralu a Sibiř.

Získávání

Využití 
Nepříliš využívaná žáruvzdorná surovina; abrazivum (brusné prášky a pasty); ozdobný a drahý kámen (fasetové brusy, kabošony).

Naleziště 
Výskyt řídký.

 Česko – Cínovec, Krupka, Horní Slavkov, Písek, Rožná
 Slovensko
 Norsko – Iveland (krystaly do hmotnosti 80 kg)
 Rusko – Ural
 Ukrajina – Volyň
 Brazílie
 Nigérie
 Mexiko
 Japonsko
 a další.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 anglicky
 Topaz na webu mindat.org
 Topaz na webu Webmineral

Minerály
Minerály 8. třídy
Nesosilikáty
Drahé kameny
Šperkařství
DLT

DLT - projekt, anglicky Distributed Language Translation, esperantsky Distribuita Lingvo-Tradukado. Projekt probíhal v 80. letech financován Evropskou komisí a spolufinancován nizozemskou leteckou společností Fokker. Jednalo se o celkem úspěšný projekt jazykového strojového překladu z 12 evropských jazyků. Mezijazykem bylo technicky upravené esperanto. V oblasti technických překladů bylo dosahováno velmi vysoké přesnosti (přes 90 %), u obecných textů (např. zprávy UNESCO) se dosahovalo podstatně nižší přesnosti překladů. K projektu DLT byli přizváni také čeští esperantisté.

Externí odkazy 
 Examples of Machine Translation DLT - anglicky
 La interlingvo de DLT - esperantsky

Esperanto
Umělá inteligence
Strojový překlad
Tajemství hradu v Karpatech

Tajemství hradu v Karpatech je československá filmová komedie natočená v roce 1981 Oldřichem Lipským volně podle předlohy Julese Verna Tajemný hrad v Karpatech.

Film je třetí a také poslední společnou prací scenáristy Jiřího Brdečky a režiséra Oldřicha Lipského. Parodie na verneovské vědecko-fantastické romány je inspirována pozapomenutým dílem Tajemný hrad v Karpatech a obohacena o nové prvky, například o „karpatský“ folklór, pro nějž byl vytvořen i vlastní jazyk. Natáčení probíhalo mimo jiné na Čachtickém hradě, kde je dnes umístěna pamětní deska.

Obsazení

Příběh 
V Karpatech stojí nad vesnicí Vyšné Vlkodlaky tajemný hrad, jehož majitelem je baron Gorc z Gorceny. Na jeho objednávku sestrojil šílený vědec Orfanik (Rudolf Hrušínský) zvláštní přístroj, který pomocí světelných paprsků vytváří iluzi skutečnosti. Jak to bylo vlastně s prvním filmovým představením a s objevem televize, odhalí po mnoha dobrodružstvích při pátrání ve strašidelném hradním labyrintu hrabě Felix Teleke z Tölökö. Baron Gorc miluje operu, konkrétně jednu operní sólistku. Unese ji na svůj hrad a po její smrti ji pomocí technických vynálezů zvěční. Na hradě ji však hledá právě Teleke, který do ní byl zamilovaný. Po odhalení tajemství je celý hrad i s geniálními vynálezy zničen.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Metelesku blesku – obrázky a citáty
 

České filmy inspirované dílem Julese Verna
České filmové komedie
České filmové parodie
Filmy z roku 1981
Filmy Oldřicha Lipského
Filmy studia Barrandov
Tajemství Ocelového města

Tajemství Ocelového města je český dobrodružný film pro mládež z roku 1978 natočený podle knihy Julese Verna Ocelové město.

Obsah 
Dva bohatí muži si vybudují města. Doktor Sarrasin (Martin Růžek) postavil krásné město Fortuna, kdežto profesor Janus (Josef Vinklář) má své Ocelové město. Jedno město chce žít v míru, druhé město vyrábí obrovskou bombu se záhadnou látkou, která neničí budovy, ale zabíjí lidi. Sarrasinův zeť, inženýr Zodiak (Jaromír Hanzlík), je vyslán v přestrojení do Ocelového města, aby přišel záhadě na kloub a pomohl zachránit Fortunu před zničením. Janus se totiž rozhodl Fortunu zničit obrovským dělem, přespříliš velká nálož však dělo zničí a obsluha děla včetně profesora Januse zahyne.

Obsazení

Dva scénáře 
Ve spisovém archivu Filmového studia Barrandov se dochovala i první, obsáhlejší verze scénáře, více podobná Verneově knižní předloze. Nakonec byla ale redukována z důvodů rozpočtové náročnosti.

V ní má profesor Janus, stejně jako v knize dva typy granátů do dalekonosného děla. První je naplněn zkapalněným kysličníkem uhličitým, druhý obsahuje sto malých zápalných náloží, které se těsně před dopadem na cíl uvolní a způsobí sto požárů současně.

Janus z počátku váhá s použitím mrazivé střely se zkapalněným plynem. Ví se totiž, že je pod stálým tlakem a při výstřelu by mohla prasknout a způsobit katastrofu v místě výstřelu. Pro svůj první útok na Fortunu tedy zvolí zápalnou střelu. Vlivem vzteku z odhaleného špiona nechá zvětšit nálož v dělu. To způsobí, že střela dosáhne první kosmické rychlosti a skončí na oběžné dráze, jako umělá družice Země. Obyvatelé Fortuny, hlavně děti ji považují za "supermoderní silvestrovskou rachejtli", protože právě slaví Silvestra.

Po několika dnech následuje druhý pokus o útok na Fortunu. K ní Janus použije mrazivou střelu. Ta se, dle všech výpočtů, roztrhne v hlavni obřího děla a jeho obsluhu i s profesorem Janusem zahubí a zmrazí.

Příběh končí na terase vily ve Fortuně, kde Marcel se svým synem, kterého ve filmu hraje Tomáš Holý, a s Viktorem, kterého adoptuje, společně pozorují přelety první umělé družice Země...

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 Tajemství Ocelového města na YouTube

České filmy inspirované dílem Julese Verna
České dětské filmy
Filmy z roku 1978
České dobrodružné filmy
Turbina

Turbina je český film z roku 1941 natočený režisérem Otakarem Vávrou podle předlohy Karla Matěje Čapka-Choda. Hlavní ženskou roli ztvárnila Lída Baarová, císařského radu Ullika František Smolík.

Děj filmu se odehrává v 19. století, kdy rodina císařského rady Ullika zažívá přerod od tradičních společenských hodnot k novým, kterým nerozumí, ale s nimiž se musí vyrovnat.

Tvůrčí štáb 

 Československý státní film uvádí film vyrobeny v r. 1941
 "Turbina"
 Podle stejnojmenného románu K. M. Čapka-Choda
 Kamera: Václav Hanuš
 Hudba: Jiří Srnka
 Režie: Otakar Vávra

Herecké obsazení

TExterní odkazy 
 
 
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1941
Československé černobílé filmy
Filmy Otakara Vávry
Filmy natočené podle knižní předlohy