alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
1349



Události 
 morová nákaza v Čechách.
Arcibiskup Arnošt z Pardubic vyhlásil provinciální statuta pro českou církevní provincii.
9.- 10. září – Apeninské zemětřesení: Zemětřesení s epicentrem v Kampánii zasáhlo ve středu Itálie. Poničeny jsou regiony Molise, Lazio a Abruzzo. Odhadovaná síla zemětřesení je 6,7 stupně magnitudy. 
 26. prosince — Karel IV. udělil svému bratrovi Janu Jindřichovi jako léno Moravské markrabství.

Narození 
 Jan Portugalský, levoboček Petra I. († 1387)

Úmrtí 
 24. ledna – Luchino Visconti, pán Milána (* 1287/1292)
 31. března – Alžběta Sicilská, bavorská vévodkyně (* 1310)
 14. srpna – Walram z Jülichu, kolínský arcibiskup (* cca 1304)
 7. září – Markéta Lucemburská, uherská královna (* 25. května 1335)
 11. září – Jitka Lucemburská, normandská vévodkyně (* 20. května 1315)
 6. října – Johana II. Navarrská, navarrská královna (* 28. ledna 1311)
 28. září – Kateřina Habsburská, paní z Coucy (* 1320)
 25. října – Jakub III. Mallorský, král Mallorky (* 1315)
 18. listopadu – Fridrich II. Míšeňský, míšeňský markrabě (* 1310)

Hlavy státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Karel IV. – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Klement VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Filip VI. Francouzský
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Lucemburské hrabství – Karel IV.
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos a Jan VI. Kantakuzenos (spoluvládce)

Externí odkazy 
 

 
14. století
1351



Události 
 v Japonsku nastalo bezvládí.

Probíhající události 
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
 květen – Johana Francouzská, dcera francouzského krále Filipa VI. († 16. září 1371)
 Leopold III. Habsburský, vévoda rakouský, korutanský a štýrský († 9. července 1386)
 Petr z Ailly, francouzský teolog, filozof, logik, astrolog a kardinál († 9. srpna 1420)
 Jošt Moravský, moravský markrabě († 18. ledna 1411)

Úmrtí 
 27. září – Jan VII. Volek, olomoucký biskup (* )
2. listopadu – Hynek Žlebský z Lichtenburka, český šlechtic (* 1305–10)
 15. listopadu – Jana z Pfirtu, rakouská vévodkyně (* 1300)

Hlavy státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Klement VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Lucemburské hrabství – Karel IV.
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos a Jan VI. Kantakuzenos (spoluvládce)

Externí odkazy 
 

 
14. století
Sirény

Sirény (Sirenia), též nazývané ochechule či mořské krávy, jsou býložraví savci pobřežních vod vývojově příbuzní chobotnatcům. Jsou dobře adaptováni pro život ve vodě: jejich paže jsou modifikovány do tvaru pádel, nemají nohy (zadní končetiny jsou jen rudimenty pánve), mají silnou vrstvu podkožního tuku, nemají srst ani boltce. Jsou to převážně mořští živočichové (popř. osidlují brakické vody), živící se hlavně řasami. I proto mají neobyčejně dlouhé střevo a výměnný dentální systém. Čelist a pohyblivý rypec jsou stočeny dolů, dochází ke srůstu části krčních obratlů a jejich kostra je poměrně těžká. Plíce jsou protáhlého tvaru, uloženy na dorsální straně nad útrobami.
Mléčné bradavky se nacházejí blízko paží, takže si mohou mládě při kojení přidržovat.

Řád sirény se dělí na dvě čeledi: kapustňákovití se liší od dugongovitých ve tvaru lebky a ocasu. Dugongové mají ocas podobný velrybám – vidličnatě rozdělený, ocas kapustňáků má okrouhlý (lopatovitý tvar). Kapustňáci jsou sladkovodní až brakičtí a dugongové (moroňové) mořští.

Název sirény pochází z námořnických pověstí o mořských pannách lákajících námořníky do nebezpečných míst, kde rozbijí loď o skaliska. Když byly objeveny první druhy sirén, přírodovědci usoudili, že jejich existence dala ke vzniku pověstí podnět. Pojmenování ochechule pochází z doby vytváření českého zoologického názvosloví počátkem 19. století.

Druhy 
 Čeleď dugongovití (Dugongidae)
 dugong indický – dugong (Dugong dugon)
 koroun bezzubý – Stellerova mořská kráva (Hydrodamalis gigas), vyhuben
 Čeleď kapustňákovití (Trichechidae)
 kapustňák širokonosý (Trichechus manatus)
 kapustňák senegalský (Trichechus senegalensis)
 kapustňák jihoamerický (Trichechus inunguis)

Externí odkazy 
 
 
 

 http://savci.upol.cz/sireny.htm
 Africké sirény - AFRIKAonline.cz
1353



Události 
 27. května – V Budíně se Anna Svídnická stala třetí manželkou Karla IV.
 Konec morové epidemie v Evropě. Celkem zemřela asi 1/3 obyvatelstva.

Probíhající události 
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
 Markéta I. Dánská, norská královna († 28. října 1412)

Úmrtí 
 2. února – Anna Falcká, česká a římská královna (* 26. září 1329)
 27. dubna – Semjon Hrdý, kníže moskevský a veliký kníže vladimirský z dynastie Rurikovců (* 7. září 1316)
 ? – František Pražský, první kronikář Karla IV. (* 1290)
 1353 - Štěpán II. Kotromanić, bosenský bán (* 1292)

Hlavy státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Inocenc VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Norské království – Haakon VI.
 Švédské království – Magnus IV.
 Lucemburské vévodství – Karel IV. – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos a Jan VI. Kantakuzenos (spoluvládce)

Externí odkazy 
 

 
14. století
894



Narození 
 ? – Ema Francouzská, západofranská královna († 2. listopadu 934)

Úmrtí 
 ? – Svatopluk I., Velkomoravský kníže

Hlavy státu 
 České knížectví – Spytihněv I.
 Velkomoravská říše – Svatopluk I. – Mojmír II.
 Papež – Formosus
 Anglie – Alfréd Veliký
 Mercie – Æthelred
 Skotské království – Donald II.
 Východofranská říše – Arnulf Korutanský
 Západofranská říše – Odo Pařížský
 Uherské království – Almoš nebo Arpád
 První bulharská říše – Symeon I.
 Kyjevská Rus – Oleg
 Byzanc – Leon VI. Moudrý
 Svatá říše římská – Kvído ze Spoleta

Externí odkazy 
 

 
9. století
Chlorovodík

Chlorovodík (HCl, systematický název chloran) je sloučenina chloru a vodíku. S vodou tvoří roztok nazývaný kyselina chlorovodíková. Za běžných podmínek se jedná o bezbarvý plyn, který při kontaktu se vzdušnou vlhkostí tvoří bílý aerosol kyseliny chlorovodíkové. Chlorovodík a kyselina chlorovodíková jsou průmyslově významné látky.

Výroba 
V laboratoři se připravuje reakcí kyseliny sírové s chloridem sodným (kuchyňskou solí).

2 NaCl + H2SO4 → Na2SO4 + 2 HCl

Průmyslově se vyrábí buď reakcí chloru s vodíkem (obvykle současně s elektrolýzou solanky) a dále je též odpadním produktem chlorace uhlovodíků.

H2 + Cl2 → 2 HCl

Nebezpečí 
Při vdechování do plic i při jiném kontaktu s kapalnou vodou se v ní velmi rychle rozpouští. Vodný roztok chlorovodíku, tj. kyselina chlorovodíková (též solná, zast.), je silnou minerální kyselinou. I plynný chlorovodík tvoří se vzdušnou vlhkostí vysoce žíravý a extrémně korozivní aerosol (mikrokapky) kyseliny chlorovodíkové. Tento aerosol je poměrně stabilní a jen pomalu se sráží. Jeho agresivita k živým tkáním i jeho korozní potenciál významně závisí na obsahu vlhkosti a teplotě.

Související články 
 Kyselina chlorovodíková
 Fluorovodík
 Bromovodík
 Jodovodík
 Chloridy

Reference 

 Thames & Kosmos Chem C2000 Experiment Manual

Externí odkazy 
 

Halogenovodíky
Chloridy (chemie)
Polutanty
PH (rozcestník)

Spojení písmen P a H může mít různé významy:

PH 
 bývalá SPZ okresu Praha-východ
 PH – kód ISO 3166-2 pro  Filipíny
 Polynesian Airlines – IATA kód letecké společnosti ze Samoy
 označení pro pohonné hmoty
 Phillips (šroub) – označení typu křížového šroubu, šroubováku

Ph 
 Phon (též fón) – jednotka hlasitosti
 fenylová skupina

pH 
 pH – chemická veličina

ph 
 phot (též fot) – jednotka světlení
 f – dva grafémy označující jeden foném

.ph 
 .ph – internetová doména nejvyššího řádu pro Filipíny

Zkratky
Značky
Hermes (planetka)

(69230) Hermes, předběžné označení 1937 UB je binární planetka ve sluneční soustavě.

Německý astronom Karl Reinmuth objevil tuto planetku v roce 1937 při jejím blízkém přiblížení k Zemi. Podmínky k pozorování nebyly vhodné, naši planetu minula na její denní straně. Těleso bylo náhodně zaznamenáno ještě na observatořích na Harvardu (USA), Sonnebergu (Německo) a v Johannesburgu (JAR). Vzhledem ke krátké době pozorování (pět dnů) se nemohla propočíst dráha natolik přesně, aby se mohlo těleso znovu objevit při dalším přiblížení, takže se planetka ztratila. Kromě základního označení 1937 UB dostala zřejmě kvůli blízkému průletu okolo Země (tehdy to byl úkaz pozorovaný jen vzácně) i jméno Hermes. Znovu objevena a zidentifikována s tělesem z roku 1937 byla až po 66 letech v říjnu 2003. Po zpřesňujících pozorováních byla určena s dostatečnou přesností dráha tělesa a planetka Hermes dostala své definitivní číslo 69230.

Donedávna byl Hermes jedinou planetkou, která měla kromě základního označení i jméno, ale neměla určenou přesnou dráhu, tudíž neměla ani číslo. Pravidla při pojmenovávání se již změnila. Číslo se nové planetce přidělí až po propočítání její dráhy. Teprve číselně označené planetce může být přiděleno i jméno.

Radarová pozorování v roce 2003 ukázala, že jde o planetku binární, přičemž obě planetky jsou přibližně stejně velké (průměr 300–450 m) a jsou od sebe vzdálené jen 1 200 m.

Význam pro impaktní vědu 
Přiblížení planetky Hermes patřilo k hlavním důvodům zvýšeného zájmu astronomů o teoretické nebezpečí kolize s asteroidy, v té době ještě obecně nepříliš uznávané. Této události využil ve svém článku "Hypotéza navíc" z roku 1956 i americký paleontolog Max Walker De Laubenfels pro vysvětlení vyhynutí dinosaurů na konci druhohorní křídy. Až 24 let po jeho teorii publikoval impaktní hypotézu o vymírání tým Luise Alvareze.

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam planetek 69001-69250

Externí odkazy 
 
 (69230) Hermes na webu České astronomické společnosti
 Dráha planetky Hermes 
 Historie objevování planetek

Planetky Apollonovy skupiny
Binární planetky
Planetky pojmenované podle řecké mytologie
901



Úmrtí 

 10. listopad – Adéla z Frioul, druhá manželka západofranského krále Ludvíka II. Koktavého

Hlavy států 
 České knížectví – Spytihněv I.
 Velkomoravská říše – Mojmír II.
 Papež – Benedikt IV.
 Anglické království – Eduard I. Starší
 Mercie – Æthelred
 Skotské království – Konstantin II. Skotský
 Východofranská říše – Ludvík IV. Dítě
 Západofranská říše – Karel III.
 Uherské království – Arpád
 První bulharská říše – Symeon I.
 Byzanc – Leon VI. Moudrý
 Kyjevská Rus – Oleg

Externí odkazy 
 

 
10. století
Mojmír I.

Mojmír I. (uváděný jako Moimar či Moymar) byl první historicky známý moravský vládce, zakladatel dynastie Mojmírovců. Datum jeho narození je neznámé, zemřel patrně v roce 846.

Historický kontext 
Historické prameny o vývoji českého a slovenského území po rozpadu Sámovy říše zcela mlčí. Až v druhé polovině 8. století je možné na Moravě, ale i v Čechách a na Slovensku, v souvislosti s pádem Avarské říše, předpokládat znatelný kulturně-politický vzestup. Dochází ke vzniku a rozvoji mnoha slovanských hradišť a sjednocování kmenů, mezi kterými se tvoří společenská vládnoucí elita.

Karel Veliký rozšířil hranice Franské říše až do těsného sousedství s moravským prostorem, v roce 805 a 806 uskutečnil vojenskou výpravu proti kmenům v Čechách. Moravské knížectví je prameny poprvé zmíněno roku 822, od roku 833 je uváděno i jméno knížete Mojmíra I. Je o něm známo, že udržoval přátelské styky s Franskou říší, pravděpodobně formálně uznával i její nadvládu nad Moravským knížectvím. Podporoval mise latinských kněží vysílaných na Moravu z Pasova. Pravděpodobně v roce 831 byl spolu „se všemi Moravany“ pokřtěn pasovským biskupem Reginharem.

Kníže Mojmír I. 

Mojmír je považován za velmože, jenž sjednotil slovanské kmeny na Moravě, západním Slovensku a okolních knížectví do jednoho knížectví. Někteří historici odvozují jeho původ od Sámova syna Moravana. Jiní historici podporují teorii, že Mojmír byl potomek perských bojovníků, kteří odešli do Asie a Střední Evropy (pro tuto teorii by svědčila podobnost perských a velkomoravských šperků a oděvů). V 9. století byli Moravané nazýváni Margi – stejně se označovali obyvatelé Turkménie a Íránu.

Roku 833 uskutečnil Mojmír I. výpravu proti Nitranskému knížectví, kterému vládl kníže Pribina. Dlouho se předpokládalo, že šlo o sousední státní útvar. Podle Dušana Třeštíka však byl Pribina v té době již podřízen moravskému knížeti, ale usiloval o osamostatnění. Mojmír I. se zmocnil nitranského hradiště a Pribina byl nucen uprchnout. Následně se dostal pod ochranu Franků, byl však pohanem a Frankové tedy proti Mojmírovi nezasáhli. Pribinovi namísto toho svěřili vládu v Blatenském – či Panonském – knížectví. Spojení Moravského a Nitranského knížectví pod Mojmírovou vládou se stalo významnou událostí formování jednotného moravského státu. Již za Mojmíra I. se území Velkomoravské říše rozkládalo i jižním směrem k severnímu břehu Dunaje.

Nitranské knížectví si v rámci Velké Moravy uchovalo zvláštní postavení, nitranským knížetem býval pak jmenován následník velkomoravského knížete z dynastie Mojmírovců.

O době vlády Mojmíra I. vypovídá franský pramen, tzv. Bavorský geograf, který v popise území severně od Dunaje uvádí, že Slované u řeky Moravy v dnešním Srbsku mají 30, na dnešní Moravě 11, v Čechách 15 a v Bulharsku 5 hradišť. Systematické archeologické průzkumy tato čísla více méně potvrzují.

Kníže Mojmír byl zřejmě poražen při vpádu Ludvíka II. Němce roku 846 a zabit. Ludvík na trůn dosadil Mojmírova synovce – Rostislava.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 

Úmrtí v roce 846
Muži
Panovníci Velké Moravy
Mojmírovci
Mojmírovci

Mojmírovci byl rod velkomoravských vládců. Prvním historicky známým členem rodu byl Mojmír, kníže Moravanů a podle tradičního, dnes zpochybněného názoru historiků vlastní zakladatel Velkomoravské říše (po dobytí Nitranska roku 833). Mojmírovci poté byli vládnoucí dynastií na Velké Moravě až do zániku státu snad v roce 907.

Poslední členové rodu zřejmě přišli o moc v roce 906 nebo 907 během invaze Maďarů z Panonské nížiny. O vývoji rodu před Mojmírem I. a po roce 907 jsou jen dohady.
Pojmenování vládnoucí dynastie Velkomoravské říše jako Mojmírovci je poprvé (a jedinkrát) v soudobých pramenech doloženo v tzv. Stížném listu bavorských biskupů z poloviny července roku 900.

Tituly užívané Mojmírovci 
První známý příslušník rodu – Mojmír I. – užíval titul moravského knížete. Když vyhnal knížete Pribinu z Nitry stal se i knížetem nitranským a velkomoravským. Za vlády Rostislava byl údělným knížetem v Nitře pozdější král velkomoravského státu, Svatopluk. Svatopluk si při nástupu na velkomoravský trůn nechal titul Nitranského knížete a po smrti Bořivoje se stal knížetem českým. Svatoplukův nejstarší syn – Mojmír II., se stal knížetem celé Velkomoravské říše (českým knížetem se stal Přemyslovec Spytihněv I.) a Svatopluk II. se stal údělníkem v Nitře. Možný třetí Svatoplukův syn Predslav byl, pokud existoval, pravděpodobně knížetem bratislavským.

Velkomoravská knížata z rodu Mojmírovců

Další prameny doložení Mojmírovci 
 Svatopluk II. – bratr Mojmíra II., údělný kníže v Nitře.

Legendární Mojmírovci 
 Moravod, Vladuc, Suanthos, Samoslav, Hormidor, Mojmír – fiktivní předci Mojmíra I. zmiňovaní v barokních kronikách,
 Boso-Hosdius – možný otec Rostislava a nedoloženého Bogislava zmiňovaný v pozdních pramenech,
 Bogislav – možný otec Svatopluka I.,
 Predslav – možný syn Svatopluka I.

Osoby možného mojmírovského původu 
 Pribina – příslušnost k dynastii nejistá; vládce Nitranského knížectví, dle některých názorů jen údělník příbuzný s Mojmírem I.,
 Kocel – příslušnost k dynastii nejistá; Pribinův syn,
 Přemyslovci – dle některých názorů Bořivoj synem Rostislava,
 Gorazd – dle některých názorů syn Rostislava.

Reference

Externí odkazy

Literatura 
 
 
 
 

 
Údržba:Články s referencemi v nadpisech
 
Velkomoravská říše
907



Narození 
 Svatý Václav, český kníže († 28. září 929 nebo 935)

Úmrtí 
 2. května – Boris I., bulharský kníže (* 828) 
 Mojmír II., velkomoravský kníže od roku 894
 Ismáíl Sámání, perský emír v Transoxánii a Chorásánu

Hlavy států 
 České knížectví – Spytihněv I.
 Velkomoravská říše – Mojmír II.
 Papež – Sergius III.
 Anglické království – Eduard I. Starší
 Mercie – Æthelred
 Skotské království – Konstantin II. Skotský
 Východofranská říše – Ludvík IV. Dítě
 Západofranská říše – Karel III.
 Uherské království – Arpád – Zoltán
 První bulharská říše – Symeon I.
 Byzanc – Leon VI. Moudrý

Externí odkazy 
 

 
10. století
Dugongovití

Dugongovití (Dugongidae), též moroňovití, je čeleď velkých vodních savců z řádu sirén, známých též jako mořské krávy. Na rozdíl od kapustňákovitých mají vidlicovitě vykrojený ocas, jejich delší ploutve jsou bez kopýtkovitých nehtů, žijí jen v moři a rostliny spásají pouze ze dna.

Druhy 
 dugong indický
 koroun bezzubý, též Stellerův nebo také Stellerova mořská kráva (Hydrodamalis gigas) byl vyhuben již po méně než 30 letech po svém objevení. V roce 1768 byl ruskými lovci u Komandorských ostrovů zabit poslední jedinec.

Externí odkazy 
 

 
Sirény
Švédská hymna

Hymna Švédska je píseň Du gamla, du fria (). Skladatelem byl Edvin Kallstenius, který vytvořil orchestrální podobu lidové písně. Slova napsal Richard Dybeck.

Historie hymny 
Švédsko je země, která má dvě hymny – královskou a národní. Slova první z nich - Kungssången - napsal Carl Vilhelm August Strindberg, hudbu složil Otto Lindblad. Toto dílo nahradilo prozatímní hymnu Bevare Gud vår kung, která se zpívala na melodii anglické královské hymny God Save the King. První provedení se uskutečnilo v Lundu 5. prosince 1844 při slavnostní hostině pořádané univerzitou a spojené s korunovací krále Oskara I. Oficiálně se píseň stala hymnou v roce 1893.
Národní hymna Du gamla, du fria vznikla v roce 1844. Autorem slov je Richard Dybeck. Tento etnograf a založil na švédské lidové melodii. Konce 19. století si píseň získala takovou oblibu, že byla považována za národní hymnu. Ze čtyř slok se obvykle zpívají první dvě.

Text a český překlad 
 Du gamla, du fria
 
 1. Du gamla, Du fria, Du fjällhöga nord
 Du tysta, Du glädjerika sköna!
 Jag hälsar Dig, vänaste land uppå jord,
 Din sol, Din himmel, Dina ängder gröna.
 Din sol, Din himmel, Dina ängder gröna.
 
 2. Du tronar på minnen från fornstora dar,
 då ärat Ditt namn flög över jorden.
 Jag vet att Du är och Du blir vad du var.
 Ja, jag vill leva jag vill dö i Norden.
 Ja, jag vill leva jag vill dö i Norden.
 
 3. Jag städs vill dig tjäna mitt älskade land,
 din trohet till döden vill jag svära.
 Din rätt, skall jag värna, med håg och med hand,
 din fana, högt den bragderika bära,
 din fana, högt den bragderika bära.
  
 4. Med Gud skall jag kämpa, för hem och för härd,
 för Sverige, den kära fosterjorden.
 Jag byter Dig ej, mot allt i en värld
 Nej, jag vill leva jag vill dö i Norden.
 Nej, jag vill leva jag vill dö i Norden.

 Ty pradávná, ty volná
 
 1. Ty starý, ty svobodný, ty hornatý Severe.
 Ty, tichý, radostný a krásný!
 Zdravím tě, nejmilovanější země na světě,
 tvé slunce, tvé nebe, tvé louky zelené,
 tvé slunce, tvé nebe, tvé louky zelené.
 
 2. Kraluješ mezi vzpomínkami dávných velkých dnů,
 kdy sláva tvého jména se vznášela nad světem,
 vím, že jsi a budeš tím, čím jsi byl.
 Ano, chci žít, chci umřít na Severu,
 ano, chci žít, chci umřít na Severu.

 3. Navždy ti chci sloužit, má milovaná zemi,
 věrnost až do smrti chci ti přísahat.
 Tvé právo budu bránit myslí i rukou,
 hrdinové nesou tvůj prapor vysoko
 hrdinové nesou tvůj prapor vysoko.
 
 4. S Bohem budu bojovat za svůj domov, za svůj krb,
 pro Švédsko, svou drahou vlast.
 Za nic jiného na světě bych tě nevyměnil.
 Ne, já chci žít a umřít na Severu,
 ne, já chci žít a umřít na Severu.

Externí odkazy 
 

Hymna
Státní hymny
Hymna
Dánská hymna

Hymna Dánská je píseň Der er et Yndigt Land (). Pokud je přítomná královská rodina, zpívá se královská hymna Kong Kristian stod ved højen mast (). Tato stará dánská píseň pochází přibližně z roku 1770. Muzikologické výzkumy vyloučily, že by hudbu složil Ditlev Ludvig Rogert, stejně tak nejisté je i autorství slov připisované Johannu Hartmanovi. Hymna přijatá v roce 1780 je jednou z nejstarších na světě. Text hymny byl poprvé publikován v díle Johannese Ewalda Rybáři z roku 1828. „Kong Kristian“ je král Kristián IV.

Slova napsal Adam Gottlob Oehlenschläger v roce 1819 a nesla motto: „Ille terrarum mihi praeter omnes angulus ridet“ (Horatius; „Toto místo se na mě usmívá víc než kterékoliv jiné“). Hudbu složil Hans Ernst Krøyer v roce 1835, později ji upravili Th. Laub a Carl Nielsen. Jako státní hymna se používá od roku 1844.

Text královské hymny 

Kong Kristian

 Kong Kristian stod ved højen mast
 i røg og damp;
 hans værge hamrede så fast,
 at gotens hjelm og hjerte brast.
 Da sank hvert fjendtligt spejl og mast
 i røg og damp.
 Fly, skreg de, fly, hvad flygte kan!
 hvo står for Danmarks Kristian
 hvo står for Danmarks Kristian;
 i kamp?
 
 Niels Juel gav agt på stormens brag.
 Nu er det tid.
 Han hejsede det røde flag
 og slog på fjenden slag i slag.
 Da skreg de højt blandt stormens brag:
 Nu er det tid!
 Fly, skreg de, hver, som véd et skjul!
 hvo kan bestå mod Danmarks Juel
 hvo kan bestå mod Danmarks Juel
 i strid?
 
 O, Nordhav! Glimt af Wessel brød
 din mørke sky.
 Da ty'de kæmper til dit skød;
 thi med ham lynte skræk og død.
 Fra vallen hørtes vrål, som brød
 den tykke sky.
 Fra Danmark lyner Tordenskjold;
 hver give sig i himlens vold
 hver give sig i himlens vold
 og fly!
 
 Du danskes vej til ros og magt,
 sortladne hav!
 Modtag din ven, som uforsagt
 tør møde faren med foragt
 så stolt som du mod stormens magt,
 sortladne hav!
 Og rask igennem larm og spil
 og kamp og sejer før mig til
 og kamp og sejer før mig til
 min grav!

Text a český překlad národní hymny

Odkazy

Související články 
 Dánská vlajka
 Státní znak Dánska
 Dějiny Dánska

Externí odkazy 
 
 
 MIDI

Dánsko
Hymna
Hymna
Pojišťovací ventil

Pojišťovací ventil je zařízení, umístěné na uzavřené nádobě, nejčastěji kotli. Má za úkol při zvýšení tlaku nad určitou mez vypouštět přebytečné médium z nádoby, aby se tak předešlo jejímu roztržení.

Nejjednodušší a první konstrukcí pojišťovacího ventilu je otvor, přikrytý zatíženou záklopkou. Takový ventil se dodnes používá například na Papinově hrnci.

Toto řešení má ale mnoho nevýhod. Je to například špatná funkce v prostředí, kde se vyskytují vibrace (například v dopravních prostředcích). Takový ventil funguje jen ve vertikální poloze. Má také velké rozměry pro větší tlaky a průtočné objemy.

Většina pojišťovacích ventilů proto využívá jedné nebo několika pružin, které přitlačují záklopku k vypouštěcímu otvoru. Obvykle je možno měnit napětí pružiny a tím i tlak, na nějž je ventil nastaven. Vhodným tvarem záklopky a otvoru lze navíc zajistit hysterezi ventilu, je-li to třeba.

Určité druhy tlakových nádob (například vysokotlaké parní kotle) musí mít ze zákona alespoň dva nezávislé pojišťovací ventily schváleného typu, schopné vypustit více média, než v nádobě vzniká. Seřízení ventilů podléhá přísné kontrole.

Související články 
 Pojistný ventil

Externí odkazy 
 

Parní kotel
Parní kotel
Ventily
Náboženská společnost

Náboženská společnost je organizované společenství, jehož účelem má být umožňovat nebo usnadňovat náboženský život osob hlásících se k určitému náboženství. K její základní činnosti může patřit například formulování, diskutování, rozvíjení nebo šíření teologických nebo etických postojů či názorů, sdílení určité víry nebo vyznání, konání společných obřadů, setkání a aktivit, jimiž je víra vyjadřována, podporována nebo usměrňována nebo které z víry vycházejí a vnášejí ji do reálného života. V neposlední řadě náboženské společnosti umožňují vytváření společenských vazeb podobně jako jiná společenství založená na vzájemném soužití a sdílení hodnot a zájmů.

Křesťanské náboženské společnosti se obvykle buď označují za církev, nebo se považují za součást církve nebo některé z církví. Vytváření formálních nebo hierarchických společností je pro některá náboženství velmi charakteristické, pro jiná méně.

V kulturách a společnostech, kde platí odluka církve od státu a odluka státu od náboženství (sekulární stát), jsou náboženské společnosti většinou dobrovolnými zájmovými sdruženími specifického druhu. V některých státech a společnostech však rysy náboženské společnosti nese samotný stát nebo jiná základní mocenská struktura – ten, kdo se k oficiálnímu náboženství nehlásí, tím může být ve společnosti postaven do druhořadé role. Tendence prorůstání církve se státem se nazývá klerikalismus. Některé islámské státy uplatňují islámské právo šarí´a jako státní.

Náboženské společnosti v Česku 

Termín náboženská společnost je zaveden v českém právním řádu a byl zaveden již v československém, avšak není přesně definován. České právní předpisy jmenují náboženskou společnost vždy vedle církve, aniž by mezi církvemi a náboženskými společnostmi činily právní rozdíl a aniž by předpokládaly, že by se každý dotčený subjekt musel k jednomu z těchto označení jednoznačně přihlásit.

Obecně je náboženská společnost nebo církev buď právnickou osobou, která je jako církev nebo náboženská společnost zaregistrována, nebo jakékoliv jiné seskupení osob, byť třeba nemá právní subjektivitu, které vykazuje znaky obecného významu slov „církev“ nebo „náboženská společnost“. Některá ustanovení právních předpisů se týkají i neregistrovaných církví a náboženských společností. Registrace umožňuje náboženským společnostem například zakládat další právnické osoby nebo využívat dalších speciálních práv a výhod, jejichž získání je většinou ještě podmíněno souhlasem správního orgánu.

Reference 

Formy právnických osob
Občanská společnost
Gigabyte (rozcestník)

Gigabyte může být:
 Gigabyte – (GB) označení jednotky množství informace používané v informatice
 Gigabyte Technology – Tchajwanský výrobce počítačových komponentů
Vlnová délka

Vlnová délka (někdy též délka vlny) označuje vzdálenost dvou nejbližších bodů postupného periodického vlnění, které kmitají ve fázi.

Značení 
 Značka: λ (Lambda)
 Základní jednotka: metr, zkratka m
 Další jednotky: viz délka

Výpočet 
K vyjádření vlnové délky lze použít vztah
,
kde  je perioda,  frekvence vlnění,  je úhlová frekvence a  je fázová rychlost šíření vlnění.

Vlastnosti 
Když světlo (a obecněji elektromagnetické vlnění) přechází z prostředí s indexem lomu  do prostředí s indexem lomu , jeho vlnová délka se násobí relativním indexem lomu , ale frekvence zůstává stejná. Vlnová délka se mění dle vztahu:
.

Louis-Victor de Broglie objevil, že i částice lze popsat vlnovou délkou:
,
kde h je Planckova konstanta, p je hybnost, m hmotnost, v rychlost a c rychlost světla.

Související články 
 Vlnění
 Frekvence
 Perioda
 Vlnový vektor
 Schrödingerova rovnice
 Dualita částice a vlnění
 Elektromagnetické záření

Externí odkazy 
 
 Kalkulátor vlnové délky na frekvenci a obráceně (anglicky) 

Vlnění
PostScript

PostScript je programovací jazyk určený ke grafickému popisu tisknutelných dokumentů vyvinutý v roce 1985 firmou Adobe Systems Incorporated. Jeho hlavní výhodou je, že je nezávislý na zařízení, na kterém se má dokument tisknout. Je považován za standard pro dražší tiskárny. Díky svým rozsáhlým možnostem se však brzy stal i formátem k ukládání obrázků.

Jeho standardní přípona je .ps a MIME typ application/postscript.
Pro interpretaci tohoto formátu se používá například volně šiřitelný program GhostScript s grafickou nadstavbou GhostView.

Pro rastrové, vektorové i kombinované obrázky se používá přípona .eps (Encapsulated PostScript). EPS soubor se vyznačuje tím, že tzv. bounding box (obdélník ohraničující tisknutelnou oblast) obsahuje jen a pouze kýžený obrázek (na rozdíl od klasického PS souboru, kdy bounding box kopíruje formát listu papíru).

PostScript byl později částečně nahrazen formátem PDF.

Alternativy 
Alternativa k jazyku PostScript je jazyk PCL od firmy Hewlett-Packard, jedná se ale o méně úspěšné řešení, jelikož se ho nepodařilo tolik rozšířit ze strany výrobců.

Princip 
Obecně jde o množinu matematických příkazů určujících, jak má být stránka rozvržena.
 
Používá se souřadnicový systém k určování jednotlivých objektů – grafické prvky, text a dalších. Souřadnicový systém je nezávislý na zobrazovacím prostoru zařízení. Objekty jsou definovány podle souřadnicové polohy dané souřadnicemi x a y. Tento souřadnicový prostor se označuje termínem prostor uživatele. Celá oblast v tomto prostoru se zadává v bodech (points = 1/72 palce). Rovněž zařízení výstupní disponuje vlastním prostorem – tzv. prostorem zařízení. V tomto prostoru lze uživatelský prostor posouvat nebo natáčet.

Postscriptový soubor se obvykle skládá ze dvou částí – prolog a script:
 Prolog – se skládá z informací nezbytných pro správný tisk dokumentu, obsahuje i informace o záhlaví a definici jednotlivých procedur.
 Script – se skládá z aktuálního popisu úlohy na úrovni jedné stránky.

Syntax PostScriptu 
Programy v jazyce PostScript se píší v postfixové notaci. Postfixová notace spočívá v tom, že operátor je uveden vždy za operandy, na něž je aplikován.

Několik ukázek zápisu 
 clear – vymaže obsah zásobníku
 findfont – vyhledá příslušný font ve slovníku fontů a výsledek předá překladači
 setfont – nalezený font se nastaví jako aktivní font
 add – sčítání
 div – dělení
 moveto – přesune aktuální souřadnice do bodu (x, y)
 lineto – přidá k již existující cestě úsečku do (x, y)
 rmoveto – přesune pozici o x bodů vpravo a y bodů nahoru od aktuální pozice

Související články 
 OpenType
 TrueType

Externí odkazy 
 
 Specifikace jazyka PostScript
 Článek týkající se PostScriptu ze seriálu Grafika v UNIXu na serveru Root.cz

Sázecí programy
Doménově specifické jazyky
Souborové formáty
Adobe Systems
Microsoft Word

Microsoft Word je textový procesor od firmy Microsoft, který je součástí kancelářského balíku Microsoft Office.

Jeho první verzi vytvořil v roce 1983 programátor Richard Brodie pro společnost IBM (tato verze běžela pod operačním systémem DOS). Následovala mj. verze pro Macintosh (1984) a roku 1989 byl vytvořen první Word běžící pod OS Microsoft Windows.

DOS verze (Word 3.00) si velkou oblibu nezískala. Verze pro Macintosh (Word 3.01), která již neobsahovala tolik chyb, byla úspěšnější. Byl to první textový procesor, který byl schopný zobrazit na obrazovce kurzívu a tučné písmo, což ovšem nestačilo na to, aby se dostatečně mnoho firem rozhodlo vyměnit konkurenční programy, například WordPerfect, za Word.

První verze pro Windows 3.0 vznikla roku 1989 pod názvem Word 1.0. Tím Word zvítězil nad WordPerfectem, který verzi pro Windows neměl. Verze Word 2.0 pak jeho pozici jen upevnila.

Dnešní verze tohoto programu umí už mnohem více než jen zpracovávat text; mj. v nich lze do dokumentů vkládat obrázky, tabulky a grafy a pomocí panelu nástrojů Kreslení lze vytvářet jednoduché grafické útvary. Makra (např. v jazyce Visual Basic) umožňují automatizovat práci (ovšem přinášejí určitá bezpečnostní rizika).

Dnešnímu trhu Microsoft Word jednoznačně dominuje a formát souborů s příponou .doc (.docx) se stal de facto standardem, který musí podporovat i konkurenční programy, pokud chtějí uspět. Přestože podpora v konkurenčních programech existuje, není zcela spolehlivá. Zlepšení tohoto stavu se očekává s rozšířením otevřených formátů ODF a Office Open XML.

V roce 2014 Microsoft ve spolupráci s Computer History Museum zveřejnil zdrojové kódy Wordu 1.1, ovšem pod licencí znemožňující jejich komerční využití.

Verze pro Windows

Vlastnosti Word

Odrážky a číslování 
Microsoft Word má rozsáhlé možností nastavení odrážek a číslování. Odrážky a číslování lze vytvořit víceúrovňové

SmartArt 
Elegantní vkládání hierarchie (organizační schéma), cyklus (pracovní, vývojový, ekologicky, …), procesy (marketingové, výrobní, technologické, …), vzájemné vztahy, relace

Ochrana heslem 
K dispozici jsou 3 typy hesel, která lze nastavit v aplikaci Microsoft Word:
– heslo pro otevření dokumentu
– heslo pro úpravy dokumentu
– heslo omezení formátování a úpravy
(Ochrana heslem – informace přeloženy z anglické Wikipedie)

Formuláře 
V Microsoft Word se dají vytvářet formuláře.

Automatická tvorba obsahu 
Obsahy lze vytvářet automaticky za využití stylů.

Sledování změn 
Možnost efektivní týmové spolupráce při společné tvorbě dokumentů. Včetně možností schvalovat/odmítat provedené změny, porovnávat dva dokumenty, vkládat komentáře.

Klávesové zkratky 
Microsoft Word lze ovládat také pomocí klávesových zkratek.

Reference

Externí odkazy 
 
  Domovská stránka Microsoft Word pro Windows
  Domovská stránka Microsoft Word pro Mac OS X
  Blog produktového týmu Microsoft Office Word
 Specifikace binárních formátů Microsoft Office – nefunkční odkaz !

Textové procesory
Microsoft Office
Antičástice

V částicové fyzice pro každou částici látky existuje antičástice, což je částice, která má stejnou hmotnost jako částice, ale hodnoty jiných charakteristik mají opačné znaménko, např. elektrický náboj, baryonové číslo, podivnost nebo izospin.

Některé složené částice (např. neutrální pion) jsou shodné se svou antičásticí, říká se jim skutečně neutrální částice, na rozdíl od částic jako elektron (a pozitron), proton (a antiproton), neutron (a antineutron), kladně a záporně nabité piony nebo kvark (a antikvark) které nejsou identické se svou antičásticí.

Doposud nebyla objevena pravá skutečně elementární částice látky, která by byla totožná se svou antičásticí (tzv. Majoranův fermion); existence takové vlastnosti byla experimentálně prokázána pouze u kvazičástic. Některé teorie uvažují s možností, že by Majoranovým fermionem mohlo být neutrino; experimentální vyvrácení dosud není dostatečné, naopak nebyla ani pozorována žádná potvrzující indicie.

Vznik antičástic 
Pár částice-antičástice může vzniknout při interakci jiných částic a může zaniknout anihilací, kdy se vytvoří ještě jiné částice.

Jaké částice vznikají záleží od interagujících částic, například elektron a pozitron anihilují na záření gama, tedy kvanta elektromagnetického pole – fotony, neboť jejich interakce je primárně elektromagnetická.

Pár proton-antiproton interagující silnou interakcí produkuje mezony, nejčastěji piony a jejich antičástice. Při těchto procesech však mohou vznikat i další netypické produkty, pokud se při srážce uvolní dostatečné množství energie (jak se to děje v urychlovači částic). Toto je důležitý jev využívaný v částicové fyzice.

Antičástice vznikají i při jaderných reakcích (např. při beta plus rozpadu, kdy vznikají pozitrony).

Vlastnosti 
Částice jsou základními stavebními prvky hmoty. Hmota, která je složena pouze z antičástic, se označuje jako antihmota.

V pozorovaném vesmíru výrazně převažuje hmota nad antihmotou. Studiem tohoto nepoměru se zabývá kosmologie.

Historie 
Existenci antičástic předpověděl Paul Dirac několik let před tím, než Carl D. Anderson v roce 1932 poprvé pozoroval pozitron v mlžné komoře.

Předpověď existence pozitronu 
Schrödingerova rovnice známá z klasické kvantové mechaniky není relativisticky invariantní. Bylo proto nutno zavést její zobecnění, nazývající se Kleinova–Gordonova rovnice

Z této rovnice odvodil v roce 1928 Paul Dirac rovnici pro elementární částice se spinem 1/2, tzv. Diracovu rovnici. Jejím řešením však překvapivě byly i částice se zápornou energií a opačným elektrickým nábojem. Své výsledky Dirac publikoval a nalezené částice byly později ztotožněny s pozitronem. Ten byl experimentálně objeven Carlem Andersonem v roce 1932.

Odkazy

Poznámky

Reference

Související články 
 Částice
 Antihmota

Externí odkazy 
 

Fyzika částic
Hermés (Roquepertuse)

Tak zvaný Hermés z Roquepertuse je dvoupohlavní (androgynní) soška se dvěma obličeji, vysoká asi 20 cm. Soška je keltského původu a byla nalezena roku 1923 v Roquepertuse.

Související články 
 Roquepertuse

Keltské umění
Archeologické nálezy ve Francii
Rekurze

Rekurze je stav, kdy je určitý objekt v nějakém smyslu součástí sebe samotného. S rekurzí se lze setkat v různých oborech, ale nejčastěji je používána v matematice, informatice a lingvistice.

Příklady rekurze:
 Definice pojmu používá tento pojem samotný.
 Datová struktura obsahuje odkaz na strukturu stejného typu.
 Obraz obsahuje zmenšenou kopii sama sebe.

Termín je pravděpodobně odvozen z latinského slovesa recurrō (vrátit se).

Matematika 
V matematice se rekurze chápe jako definování objektu pomocí sebe sama. Využívá se například pro definici přirozených čísel a některých funkcí. Definice tohoto typu mají zpravidla dvě základní části: počáteční tvrzení a způsob, jak se z aktuálního stavu odvodí stav následující.

Příkladem rekurzivní definice může být definice přirozených čísel:

 0 je přirozené číslo.
 Pokud n je přirozené číslo, pak n + 1 je přirozené číslo.
 Soubor přirozených čísel je nejmenší soubor splňující předchozí dvě vlastnosti.

Programování 

V programování rekurze představuje opakované vnořené volání stejného podprogramu (funkce). Součástí rekurzivní funkce by měla být ukončující podmínka určující, kdy se má vnořování zastavit. Chyba v rekurzi může způsobit vyčerpání paměti pro zásobník a následně ukončení programu.

Lingvistika 

Podle Noama Chomského a dalších lingvistů mají všechny známé lidské jazyky rekurzivní strukturu. Projevuje se to tím, že lze vytvářet potenciálně nekonečnou strukturu vedlejších vět (pomocí konstrukcí jako „viděl, že ...“ nebo „tvrdil, že ...“ apod.).

Humor založený na rekurzi 
Některé definice rekurze v sobě zahrnují prvky humoru a parodie na výkladové slovníky:Cyklus nekonečný
viz Nekonečný cyklus
Nekonečný cyklus
viz Cyklus nekonečnýTento žertík v sobě nese i poučení o nesprávném užívání rekurze: je vidět, že zde chybí ukončující podmínka.

Podobnými hříčkami jsou rekurzivní zkratky. Například zkratka GNU v angličtině znamená „GNU's Not Unix“ (česky „GNU Není Unix“).

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Související články 
 Autoreference
 Peanova aritmetika
 Matematická indukce
 Fraktál
Faktoriál

V matematice je faktoriál čísla n (značeno pomocí vykřičníku: n!) číslo, rovné součinu všech kladných celých čísel menších nebo rovných n, pokud je n kladné, a rovno 1 pro n = 0. Značení n! vyslovujeme jako „n faktoriál“. Toto značení zavedl Christian Kramp v roce 1808. Faktoriál n je roven počtu permutací n-prvkové množiny

Definice 
Faktoriál je formálně definován takto:

Například:

Pro případ prázdného součinu platí, že

Rekurzivní výpočet 
Je možné faktoriál definovat rekurzivně takto:

Zobecnění pro komplexní čísla 
Zobecněním faktoriálu pro obor komplexních čísel je gama funkce, používaná v mnoha oblastech matematiky, například ve statistice:

Ačkoliv uvedený integrál konverguje pouze pro , lze zobecněný faktoriál holomorfně rozšířit na celou komplexní rovinu kromě celých záporných čísel (−1, −2, …).

Posloupnost faktoriálů čísel 0, 1, 2, … začíná:
1, 1, 2, 6, 24, 120, 720, 5040, 40320, 362880, 3628800, 39916800, 479001600, 6227020800, 87178291200, 1307674368000, …

Využití 
Faktoriály se hojně vyskytují v kombinatorice. Faktoriál čísla n udává počet permutací množiny n prvků, tzn. počet způsobů, jak seřadit n různých objektů.

Pomocí faktoriálů lze také spočítat kombinační číslo:

Vlastnosti 
Faktoriál je velice rychle rostoucí funkce. Jeho přibližnou hodnotu pro velká n lze vypočítat Stirlingovým vzorcem:

Dvojitý faktoriál, multifaktoriál 
Kromě běžného faktoriálu je možné definovat také dvojitý faktoriál, značený n!!, ve kterém se činitelé snižují po dvou namísto po jedné. Je možno ho rekurzivně definovat jako

Například , nebo .

Posloupnost dvojitých faktoriálů čísel 0, 1, 2, … začíná:
1, 1, 2, 3, 8, 15, 48, 105, 384, 945, 3840, 10395, 46080, 135135, 645120, 2027025, …

I dvojitý faktoriál váže vztahy ke gama funkci, např.

Kromě dvojitého faktoriálu lze tuto ideu dále zobecnit na (již nepříliš používané) multifaktoriály n!!!, n!!!! atd. (obecně n!(k)).

Výpočet v informatice 
Rekurzivní definice je často užívána i v programování, protože vede na jednoduchý zápis algoritmu využívající rekurzivní volání funkce. Takový výpočet však je z hlediska náročnosti na systémové prostředky (velikost zásobníku) velmi nevhodný (takový počítačový program lze použít jen pro malá čísla, protože obvykle dojde paměť pro zásobník). Proto je vhodnější místo rekurze použít cyklus.

Odkazy

Reference

Související články 
 Taylorova řada

Externí odkazy 
 
 Faktoriál v encyklopedii MathWorld
 Online výpočet faktoriálu až 40000! na všechna platná místa

Matematické funkce
Kombinatorika
Teorie čísel
Unární operátory
Hora

Hora je výrazná vyvýšenina kupovitého, kuželovitého nebo tabulovitého tvaru s relativní výškou nad okolním terénem 300 m a vyšší. Není přesná definice pro určení rozdílu mezi horou a kopcem, ale útvary označované jako hora mají obecně větší sklon stoupání než kopec. Hory vznikají pohybem a deformací Litosférických desek či vulkanickou aktivitou. Více hor na jednom místě může tvořit pohoří. Stáří hor je rozmanité a souvisí s geologickými obdobími na Zemi.

Některé hory byly od pradávna považovány za sídla bohů (např. Olymp). Na vrcholky mnoha hor lidé vystoupili až během 20. století. Slézání skal a hor je náplní sportu horolezectví.

K definování hory 
Mezinárodně uznávaná definice hory neexistuje. Při popisu hory je klíčová nadmořská výška. Blyth uvádí, že UNEP-WCMC k popisu horského prostředí použil kritéria založená na nadmořské výšce a sklonu. Empiricky bylo odvozeno a definováno šestero horských prostředí.

Klasifkace 
1. nadmořská výška nad 4500 m
2. nadmořská výška 3500–4500 m
3. nadmořská výška 2500–3500 m
4. nadmořská výška 1500–2500 m a sklon 2°
5. nadmořská výška 1000–1500 m a sklon 5° nebo nadmořská výška oblasti o poloměru 7 km větší než 300 m
6. nadmořská výška 300–1000 m a nadmořská výška oblasti o poloměru 7 km větší než 300 m
7. izolované vnitřní pánve a náhorní plošiny o rozloze menší než 25 km2, které jsou obklopeny horami, ale samy nesplňují kritéria 1–6.

Výška hor 
Výška hor je určována jako nadmořská výška jejich vrcholu.

Nejvyšší hora České republiky je Sněžka, nejvyšší hora Evropy je tradičně Mont Blanc (viz poznámka níže). Nejvyšší hora světa je Mount Everest a nejvyšší hora Sluneční soustavy je Olympus Mons, který se nachází na povrchu Marsu.

Spor o nejvyšší horu Evropy 
Někdy se uvádí, že nejvyšší horou Evropy není alpský Mont Blanc, ale kavkazský Elbrus, který se ale fakticky nachází na hranicích Evropy a Asie. Prameny a zdroje se v tomto ohledu liší, neboť přesný průběh evropské hranice na Kavkazu není z geografického hlediska ujednocen.

Výpočet výšky hor 
K výpočtu výšky hor existuje několik přístupů. Nejčastěji užívané je měření od střední výšky moře. Jiným přístupem je měření od středu planety Země – pak lze při uvádění či srovnávání výšky hor započítávat i hory, jejichž část se nachází pod mořem. Je však třeba uvést, že při měření byl používán tento způsob.

Hory ve Fennoskandinávii 
Ve Fennoskandinávii se hora, které přesahuje výškou horní hranici, lesa někdy nazývá fell (švédsky fjäll, norsky fjell, finsky tunturi).

Odkazy

Reference

Literatura 
 PETRÁNEK, Jan et al. Encyklopedie geologie. 1. vyd. Praha: Česká geologická služba, 2016. 349 s. ISBN 978-80-7075-901-1. Dostupné také z: http://www.geology.cz/aplikace/encyklopedie/term.pl

Související články 
 Fell (hora, kopec ve Skandinávii na Britských ostrovech)
 Kopec
 Nadmořská výška
 Povodí
 Seznam nejvyšších hor
 Seznam států světa podle nejvyšších hor

Externí odkazy 
 Mountain watch: Environmental change & sustainable development in mountains Hory: změna životního prostředí a udržitelný rozvoj v horách
 
 
 
 

 
Geomorfologické tvary
Hřeben (rozcestník)

Hřeben má více významů:

 hřeben – nástroj denní potřeby pro úpravu účesu 
 česací hřeben – hřeben určený pro sklizeň některých plodů (borůvky)
 hřeben (geomorfologie) – jeden z konvexních povrchových tvarů georeliéfu
 hřeben vysokého tlaku – jeden z meteorologických útvarů
 hřeben – ozdoba hlavy ptáků z čeledi hrabavých, např. kur domácí
 hřeben (mříž) – těžká okovaná či kovová padací mříž, kterou se uzavíraly brány hradů a měst
 hřeben (architektura) – vrcholová partie střechy
 hřeben (tkalcovství) – zařízení v tkalcovském stroji
 ozubený hřeben – strojní součást

příjmení osob
 Vladimír Hřeben (1902–1967) – český divadelní herec a režisér

název vrchů či hor
 Hřeben (316 m) – vrchol v Děčíně
 Hřeben (430 m) – vrchol severozápadně od Loděnice v severovýchodní části okresu Beroun
 Hřeben (566 m) – vrchol v Brdech, v severozápadní části okresu Příbram
 Hřeben (597 m) – vrchol v Blatenské pahorkatině
 Hřeben (659 m) – vrchol v Rychlebských horách, v severozápadní části okresu Jeseník
 Hřeben (687 m) – vrchol v Krušných horách, západně od Litvínova v okrese Most
 Hřeben (715 m) – vrchol ve Žďárských vrších, v severní části okresu Žďár nad Sázavou
 Hřebeny – lesnatá severovýchodní část pohoří Brdy

Externí odkazy
Hřbet

Slovo hřbet má více významů:

 hřbet (geomorfologie) – protáhlá vyvýšenina, jejíž délka přesahuje šířku, s různými sklony svahů a plochou zaoblenou vrcholovou částí – odtud pak odvozený termín horský hřbet
 středooceánský hřbet – táhlá porucha zemské kůry, kde vzniká nová oceánská kůra
 hřbet (zoologie) – část těla živočichů (záda)

slovní spojení
 Kozí hřbet – více různých významů

Externí odkazy
Horský štít

Horský štít je vrcholová část velehory nebo horského masívu tvořená skalními stěnami a složitějšími skalními tvary, obvykle se jím rozumí horní třetina.

Horským štítem se také rozumí výrazná izolovaná hora se strmými skalními stěnami, ale i výrazně kulminující hora ve skalním hřebenu. V české i zahraniční literatuře se horské štíty objevují pod synonymy matterhorn (podle typové lokality ve Walliských Alpách) nebo karlingy.

V České republice je někdy jako ukázka karlingu uváděna Sněžka (viz encyklopedie „Krkonoše - příroda, historie, život“ vydaná v roce 2007 nakladatelstvím Baset). Její tvarování ledovcem je nepochybné. Nejbližší příklady horských štítů jsou v Alpách a ve Vysokých Tatrách.

Horské štíty odedávna lákaly svou nepřístupností. Od konce 19. století je zdolávání štítů součástí horolezectví.

Nejznámější štíty 
 Mount Everest – nejvyšší štít Asie i celého světa
 Mont Blanc – nejvyšší štít Evropy
 Denali – nejvyšší štít Severní Ameriky
 Gerlachovský štít – nejvyšší štít Tater

Reference

Externí odkazy 
 

Geologická terminologie
Geomorfologické tvary
Typ georeliéfu

Typ georeliéfu je výrazně omezené území se stejným vzhledem a stejnou  historií vzniku, jehož podoba výrazně závisí na horninách, jejich uložení a pochodech, které na území působily. Existují dva základní typy georeliéfu - nížina a vysočina.

Morfometricky jsou rozlišovány následující typy reliéfu:

Geomorfologie
Nížina

Nížina je část zemského povrchu o nadmořské výšce 0–200 m (popř. až 300 m), tvořená nezpevněnými nebo málo zpevněnými sedimentárními horninami, plochá nebo jen málo zvlněná, s relativní výškovou členitostí do 75 m. Obvykle tudy protékají velké řeky svými dolními toky, které zde zanechávají povodňové sedimenty, díky nimž bývají nížiny velmi úrodné.

Celosvětově jsou nížiny nejhustěji zalidněnou výškovou zónou, což je způsobeno zejména dobrou dostupností (mořské pobřeží, plochý terén) a úrodností. V mírném podnebném pásmu se též jedná o oblasti s nejpříznivějším klimatem. To ale neplatí blíže k rovníku, kde jsou často nížiny příliš vlhké a horké, a více zalidněné jsou vyšší polohy.

Typy nížin 
Existuje řada typů s charakteristickými tvary.
 Nížina pobřežní je bývalá část mořského dna s mírně zvlněným reliéfem, který se od mořské hladiny zvolna zvedá. Na plážích je výskyt mysů, kos a přesypů (např. nížina na Floridě, na východním pobřeží Brazílie, Kaspická nížina).
 Nížina jezerní je tvořena vynořeným dnem jezera.
 Nížina deltová představuje rovinu při ústí řeky do moře s četnými rameny a lagunami (např. nížina deltová řeky Amazonky, 100 000 km2).
 Nížina piedmontová vzniká spojením říčních náplavových kuželů při vyústění toku z pohoří do nížiny.
 Nížina říční je tvořena sedimenty vodních toků, údolními nivami a říčními terasami; výskyt meandrů, mrtvých ramen, břehových valů.

Nížina a rovina 
S pojmem nížina nelze zaměňovat pojem rovina, který označuje část zemského povrchu o minimální vertikální členitosti a může se nacházet v jakékoli nadmořské výšce.

Nížiny v Česku 
Česko je poměrně vysoko položené a nížiny do 200 m n. m. tvoří jen velmi malou část území, podél dolních toků Labe, Dyje a Moravy. Nížinami do 300 m n. m. jsou pak Polabí, Dyjsko-svratecký úval, Hornomoravský úval, Dolnomoravský úval a Ostravská pánev. Jedná se o nejhustěji zalidněné a nejúrodnější části Česka. Tři největší česká města, Praha, Brno a Ostrava, leží svým jádrem zhruba na úrovni 200 metrů nad mořem.

Externí odkazy 
 

 
Geologická terminologie
Geomorfologie