alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Dario Beni

Dario Beni (1. ledna 1889, Řím – 11. února 1969) byl italský cyklista.

Stal se vítězem historicky první etapy Giro ď Itália roku 1909 z Milána do Boloně. V celkovém hodnocení skončil na 7. místě.

Aristokratický, elegantní, laskavý a především vynikající spurtér, který dokázal skvěle zajet i etapové a dlouhé závody. Po skončení cyklistické kariéry se stal technickým komisařem italského olympijského týmu v Berlíně 1936 a prezidentem cyklistické federace v regionu Lazio.

Vítězství 
 3x XX Settembre – 1911, 1912, 1914
 2x Mistr Itálie – 1909, 1911
 1x Okolo Romagna – 1912
 Vítěz 3 etap na Giro ď Itália

Reference 

Italští cyklisté
Italští sportovní funkcionáři
Narození 1. ledna
Narození v roce 1889
Úmrtí 11. února
Úmrtí v roce 1969
Muži
Narození v Římě
Úmrtí v Římě
Mistři Itálie v cyklistice
Les Costello

Les Costello (16. únor 1928 – 11. prosinec 2002) byl kanadský kněz a hokejista.

Les Costello nastoupil v NHL poprvé ve dvaceti letech na křídle v celku Toronto Maple Leafs. V pěti zápasech play-off stačil dát dva góly a na dva přihrál a hned byl označen za nadějnou hvězdu. O dva roky později však z NHL odešel a vstoupil do semináře.

Od roku 1957 byl knězem v kostele svatého Alfonse v městě Timmins. Založil misii pro chudé, o něž se celý život snaživě staral. Se svým hokejovým týmem tvořeným kněžími procestoval svět a exhibičními utkáními vydělal pro charitu přes čtyři miliony dolarů. Podle přátel byl nejen obětavým knězem, ale také skvělým bavičem, což dokazuje i jeho zvyk začínat bohoslužbu vtipem.

Muž, který se vzdal velké kariéry v NHL a stal se knězem, zemřel ve středu 11. prosince poté, co se udeřil do hlavy při přípravě na hokejové utkání svého týmu Létajících páterů. Bylo mu 74 let.

Reference

Externí odkazy 
 

Hráči Toronto Maple Leafs
Kanadští lední hokejisté
Narození v roce 1928
Úmrtí v roce 2002
Muži
Kanadští hokejoví útočníci
Vítězové Stanley Cupu
Grand Prix Monaka

Velká cena Monaka je závod Formule 1 konaný na okruhu Circuit de Monaco. Jezdí se 78 kol po 3 340 m (celkově 260,5 km). Koná se každoročně koncem května od roku 1929, v roce 1950 se stal součástí mistrovství světa Formule 1. Je to nejpomalejší závod seriálu, bývá kritizován pro nízkou sportovní hodnotu: úzká trať téměř neumožňuje předjíždění. Kritickým momentem je také výjezd z tunelu, při němž jsou závodníci oslněni a mohou ztratit kontrolu nad vozem. Nelson Piquet řekl: „Automobilové závody v Monaku jsou jako ježdění na kole po obýváku.“  Závod má však svoji pozici v seriálu jistou díky tradici a velkému zájmu diváků, velká cena je společenskou událostí mezinárodní smetánky. Zdejší raritou je také to, že pátek je volným dnem a tréninky se jezdí už ve čtvrtek.

Vítězové Grand Prix Monaka

Opakovaná vítězství (jezdci)

Opakovaná vítězství (týmy)

Opakovaná vítězství (dodavatelé motorů) 

* V letech 1998-2005 působil jako Ilmor.
** Byl vyráběn Cosworth.
*** Byl vyráběn Porsche.

Vítězové v jednotlivých letech

Nehody 
V roce 1955 vyletěl Alberto Ascari z trati a skončil v moři, vyvázl však bez vážnějšího zranění.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Miloš Skořepa: Dejiny automobilových pretekov, Šport, Bratislava 1980.

Externí odkazy 
 
 GP Monaka na formule.cz
 Grand Prix Monaka na formula1.sporting99.com

 
Monako
Sportovní události v Monaku
Motoristický sport v Monaku
Hypogeum Ħal Saflieni

Hypogeum (podzemní posvátný prostor) v Ħal Saflieni (dnes část města Paola na Maltě) je třípatrový, více než 10,6 m hluboký komplex o celkové ploše kolem 500 m² pocházející z doby asi 3800 až 2500 př. n. l. Leží nedaleko chrámu Tarxien a po důkladném restaurování bylo roku 2004 opět otevřeno pro veřejnost. Od roku 1980 je hypogeum zapsáno na Seznamu světového dědictví UNESCO.

Hypogeum Ħal Saflieni je na rozdíl od ostatních maltských chrámů z megalitického období labyrint podzemních chodeb, komor a sálů, vytesaný do skály, postupně rozšiřovaný po dobu 1300 let (srovnej Dějiny Malty). Je částečně zdoben malbami okrovou barvou. Mimo oltářů a obětních komor obsahuje nesčetné menší výklenky, v nichž byly nalezeny zbytky kostí několika tisíc osob a také soška „Spící kněžka“.

Dřívější hypotézy, že hypogeum sloužilo jako pohřebiště, se koncem 90. let 20. století zdály být vyvráceny a vycházelo se z toho, že se jedná o sakrální, obřadní stavbu, snad centrum tehdejší teokracie. Skutečnost, že nalezené kosti (jakož i většina na Maltě nalezených sošek) byly výlučně ženského pohlaví, vedla pak k názoru, že dobová společnost byla matriarchální a v hypogeu byly pohřbívány kněžky, věštkyně atp. Nejnověji byl však i tento názor zpochybněn a žádná všeobecně přijímaná teorie neexistuje.

Externí odkazy 
 
 Třírozměrný půdorys hypogea (z internetového archivu)
 Hal Saflieni Hypogeum (UNESCO) (anglicky)

Stavby na Maltě
Archeologické lokality na Maltě
Dějiny Malty
Náboženství na Maltě
Hypogeum

Hypogeum (z řeckého hypo „pod“ a gaia „země“, tedy pod zemí ležící) je podzemní obřadní prostor (chrám) nebo hrobka.

K nejznámějším patří:
 Hypogeum Silivri-Kapi v Istanbulu
 Hypogeum Flaviorum v Itálii
 Hypogeum Ħal Saflieni na Maltě
 Brochtorff Circle na maltském ostrově Gozo

Ne všechny podzemní stavby, které sloužily kultovním obřadům a náboženským rituálům, se označují jako hypogeum. Jedná se např. o (křesťanské) katakomby, pohanská mithrea, etruské hrobky nebo korsická tafonia; i suterénní stavby na Britských ostrovech (fogus) a systém chodeb v Alpách jako hypogeum nejsou označovány, protože je u nich stále ještě sporná jejich funkce. Stejně tak sem většinou nejsou počítány studnové chrámy na Sicílii, i když se tak jmenují (Ipogeo di San Salvatore, Ipogeo De Beaumont Bonelli Bellacicco).

Reference

Externí odkazy 
 

Náboženská architektura
Megalitické stavby
Jiřího kříž

Jiřího kříž (: George Cross) je britské vyznamenání za statečnost, obdoba Viktoriina kříže (Victoria Cross). Vyznamenání založil britský král Jiří VI. v září 1940. Uděluje se – na rozdíl od Viktoriina kříže – civilistům během válečného stavu (a také vojákům za činy vykonané ne pod povelem v bojích tváří v tvář nepříteli nebo v mírových dobách). V tomto smyslu je tento řád nejvyšším britským civilním vyznamenáním za statečnost a hrdinství v podmínkách válečného stavu nebo jiného extrémního ohrožení.

Ve svých dějinách byl Jiřího kříž výjimečně jen dvakrát udělen ne osobám, ale kolektivně: roku 1942 obyvatelstvu Malty za obranu ostrova během druhé světové války, a Královské severoirské policii (Royal Ulster Constabulary).

Toto vyznamenání nelze zaměňovat s Jiřího medailí (George Medal) z roku 1941.

Externí odkazy 
 
 2. světová válka – 1942

Britská státní vyznamenání
Medaile
Ocenění založená roku 1940
Jiří VI.
Ocenění nazvaná po osobách
Ocenění s kříži
De Casteljauův algoritmus

De Casteljauův algoritmus se používá pro výpočet bodu na Bézierově křivce.

Když si výpočet graficky znázorníme (viz obrázek), zjistíme, že se ve skutečnosti nejedná o nic jiného, než o postupné dělení úseček řídícího polygonu v zadaném poměru. Počet nově vzniklých bodů se v každém kroku zmenšuje o 1 a ve chvíli, kdy zůstane bod jediný, dostaneme hledaný bod křivky.
Bod na Bézierově křivce můžeme rovněž vypočítat přímo pomocí vektorové rovnice Bézierovy křivky, kdy použijeme algoritmus pro výpočet Bernsteinových polynomů.
Více informací o křivkách najdete v geometrii.

Racionální de Casteljauův algoritmus 

Racionální de Casteljauův algoritmus je metoda pro výpočet bodu na racionální Bézierově křivce, která je rozšířením de Casteljauova algoritmu. Jediným rozdílem oproti němu je, že do výpočtu zahrnujeme váhové parametry, a pro každý nový bod spočítáme jeho poměrnou váhu vzhledem k bodům předešlým.

Pomocí váhových koeficientů lze měnit tvar racionální Bézierovy křivky, s rostoucím váhovým koeficientem se křivka k danému bodu „přibližuje“, jak je vidět na následujícím obrázku.

Externí odkazy 
 
 
 

Geometrie
Algoritmy počítačové grafiky
Domobrana

Domobrana neboli rezervní armáda (armáda rezervistů-záložníků), anglicky militia, německy Landsturm, zastarale landšturm (příslušník landšturmák), je vojenský termín, označující součást vojska (armády) povolávanou do zbroje pouze v době války. Dnes je označována jako záloha ozbrojených sil.

Za Rakouska-Uherska se domobrana skládala z mužů ve věku 19–42 let, rozdělených do 24 tříd od nejmladších po nejstarší.

Pojem domobrana současně může v českém kontextu označovat také odlišný útvar dobrovolnicky organizovaných jednotek stojících zcela mimo armádní struktury – v tomto smyslu můžeme hovořit o dobrovolnické domobraně či o tzv. sousedské hlídce.

Česká republika 
Na základě zákona č. 218/1999 Sb., o rozsahu branné povinnosti a o vojenských správních úřadech (branný zákon), ve znění pozdějších předpisů, podléhá branné povinnosti každý občan ve věku 18–60 let, de facto pouze muži, neboť ženy nepodléhají služební povinnosti. Funkci domobrany v současnosti vykonává Aktivní záloha ozbrojených sil České republiky.

Odkazy

Související články 
 zeměbrana
 branná výchova
 milice
 posse comitatus
 aktivní záloha ozbrojených sil České republiky
domobrana (dobrovolnická organizace)
Národní domobrana
paramilitantní jednotka

Externí odkazy 
 
 

Ozbrojené síly
Zeměbrana

Zeměbrana neboli hotovost, anglicky territorial army, německy Landwehr, maďarsky honvéd, je starší vojenský termín, označující součást vojska (armády) skládající se ze stálé armády odvedených branců, kteří jsou dnes označováni jako základní (prezenční) služba, a aktivních záložníků.

Zeměbrana je výsledkem všeobecné branné povinnosti. Byla rozhodující silou první a druhé světové války.

První branecká armáda byla v Čechách a na Moravě zavedena v roce 1743. Patent ze 14. října 1744 ustanovil 39 setnin. Stejnokroj (uniforma) byl bílý, s červenými výložkami a černým kloboukem. Služba trvala 6 let. Po skončení válek o rakouské dědictví byla zrušena. Obnovena byla v roce 1808. Po skončení napoleonských válek existovala jen jako domobrana, s výjimkou revolučních let 1848–1849. V roce 1850 byla zrušena a obnovena v roce 1868 se zavedením všeobecné branné povinnosti. V Rakousko-Uhersku byla zeměbrana rozdělena na rakouskou a uherskou.

Česká republika přešla na plně profesionální armádu v prosinci roku 2004, dále je používán termín územní obrana.

Související články 
 Domobrana (landšturm)
 Císařsko-královská zeměbrana
 Zeměbranecká kasárna

Externí odkazy 
 
 

Ozbrojené síly
Ozbrojené síly Rakouska-Uherska
Všeobecná branná povinnost

Branná povinnost (nezaměňovat s povinnou základní vojenskou službou) je povinnost občana, na základě které musí jedinci plnit úkoly ozbrojených složek státu, a to včetně podrobení se odvodnímu řízení, vykonávat vojenskou činnou službu či plnit jiné povinnosti.

V České republice se branná povinnost vztahuje na všechny občany státu starší 18 let, a to na základě zákona č. 585/2004 Sb. Branný zákon. Branná povinnost naopak zaniká dnem dosáhnutí 60 let či z jiných důvodů taxativně vymezených v §7 výše zmíněného zákona.

Systémy vojenské organizace 
Podle branné povinnosti se rozlišují systémy vojenské organizace:

 miliční systém – branné povinnosti podléhají všichni svobodní muži daného státu. Byl rozšířen v antických městských státech a v raně barbarských státech. Ve franské říši ho zrušil Karel Veliký v roce 807 a 811.
 lenní systém – branné povinnosti podléhají vazalové panovníka.
 žoldnéřský – stát chrání najatí (zverbovaní) vojáci bez ohledu na státní příslušnost. Má počátky již ve starověkém Římě, kde na jeho principu po dlouhé období fungovala římská armáda. Používal se běžně v byzantské říši, najímány byly často i jednotky rozprášených nájezdnických družin. Opět se objevil v 11. století a plně se rozvinul od 15. století. Vrcholu dosáhl žoldnéřský systém za třicetileté války, po roce 1648 nastal jeho úpadek.
 stálé vojsko – vyvinulo se z osobní družiny panovníka. Existuje od dob absolutismu. Je založeno na profesionálních vojácích a odvedených brancích, kdy územní jednotka měla povinnost zajistit kontingent vojáků. Za Velké francouzské revoluce byla v roce 1793 zavedena všeobecná branná povinnost neboli obdoba miličního systému.

Odkazy

Reference

Související články 
 Zeměbrana
 Domobrana
 Branná výchova
 Branný zákon
 Civilní obrana
 Základní vojenská služba
 Modrá knížka

Externí odkazy 
 

Ozbrojené síly
ISO 3166-2:CZ

Kódy ISO 3166-2 pro Česko identifikují v roce 2018 celkem 13 českých krajů, 1 hlavní město a 76 okresů. První část (CZ) je mezinárodní kód pro Česko, druhá část sestává ze dvou číslic identifikujících kraj nebo ze tří číslic identifikujících okres.

Změny 
Kód byl zatím pětkrát aktualizován:
 Věstník I-2 z 21. 5. 2002 zavádí členění na 14 nových krajů.
 Věstník I-3 z 20. 8. 2002 opravuje název kraje Vysočina a abecední řazení.
 Věstník I-5 z 5. 9. 2003 opravuje název kraje Vysočina a Hlavního města Prahy a abecední řazení.
 Věstník I-9 z 28. 11. 2007 zavádí 91 okresů (76 okresů a 15 částí Prahy).
 Věstník II-1 z 3. 2. 2010 opravuje kódy krajů zpět na tvar CZ-XX,  řadí okresy podle abecedy.
Ve vydání z 28. 9. 2016 došlo ke změně krátkého názvu země (na Czechia).
 Ve vydání z 15. 11. 2016 došlo k přeznačení krajů písmenných kódů na číselné, změna označení Hlavního města Prahy z kraje na hlavní město, opravám pravopisu a typografie a změně několika kódů okresů.
Ve vydání z 26. 11. 2016 došlo k odstranění částí Prahy ze seznamu okresů.
Ve vydání ze 2. 3. 2020 došlo k opravě překlepů v názvech.
Ve vydání ze 24. 11. 2020 došlo k opravě zdrojového kódu.

Seznam kódů krajů

Seznam kódů okresů
Kódy okresů jsou strukturované a vycházejí z kódů Eurostatu CZ-NUTS. Před spojovníkem je kód státu a za spojovníkem první číslice označuje územní jednotku NUTS 2, druhá číslice pořadové číslo kraje (NUTS 3) v rámci jednotky NUTS 2 a třetí číslice pořadové číslo okresu (bývalé NUTS 4, zpravidla podle abecedního pořadí) v rámci kraje.

Související články 
 .cz, doména nejvyššího řádu České republiky
 ISO 3166-2, seznam kódů územně správních celků všech zemí.
 ISO 3166-1, seznam kódů všech zemí, používaných současně jako jejich doménová jména na  internetu
 CZ-NUTS, kódy Eurostatu pro Českou republiku

Reference 

2:CZ
ISO 3166-2
ISO 3166-2
České geografické seznamy
Karate

Karate (; Karate-dó) je japonské bojové umění.

Historie

Světový den karate 
V roce 2005 byl den 25. říjen oficiálně ustanoven jako Světový den karate.

Karate na Olympijských hrách 
28. září 2015 se karate objevuje na finálním listu spolu s baseballem, softballem, skateboardingem a sportovním horolezectvím pro zvážení zařazení zmíněných sportů na Letní Olympijské hry v Tokiu 2021. V létě následujícího roku, tedy 1. června 2016 Mezinárodní Olympijská komise oznamuje schválení žádosti o výše uvedené zařazení pro všech pět sportů (baseball a softball počítán jako jeden sport) na Hry v roce 2020.

Styly 
Existuje mnoho stylů karate, mezi nejznámější patří:
 Šótókan (Shotokan-ryu) (松濤館, styl zaměřený především na přímé techniky, výbušná síla)
 Šitó-rjú (Shito-ryu) (糸東流, styl zaměřený na rychlost a lehkost techniky)
 Gódžú-rjú (Goju-ryu) (剛柔流, styl upřednostňující obloukové techniky, styl tvrdého a měkkého)
 Wadó-rjú (Wado-ryu) (和道流) styl podobnější jiu-jitsu než karate
 Šórin-rjú (Shorin-ryu) (小林流)
 Ueči-rjú (Uechi-ryu) (上地流)
 Kjokušin (極真, 極真会館 [kjokušin kaikan], nejtvrdší styl)
 Budókan (武道館)

Pásek 
Pás (obi) se v dnešní podobě začal objevovat ve 14. až 15. století jako praktický doplněk samurajů. Nositel se od něj nikdy neodlučoval. Pásek byl vyráběn přesnými postupy odrážejícími symboliku a skrytý význam. Například pásek vyrobený z obnošených šatů rodičů (symbol úcty) nebo šatů mistra (symbol přijmutí odkazu) nebo vyčištěného menstruačního pásu žen  (symbol vyčištění původně špinavé mysli). Symbolika odevzdávání (předávání) pásu (jako odevzdávání mysli, odkazu) zanikla asi před 200 lety ve prospěch označení pokročilosti techniky a zásluh reprezentující jen vnější stránku praxe, kterou žák předvádí a kterou při zkoušce prokazuje. V různých školách karate se barvy liší. Jednotlivé barvy mají hlubokou symboliku, která vychází z duchovní podstaty víry. Pásek se uvazuje předepsaným způsobem.

Odkazy

Reference

Související články 
 Dan (stupeň)
 Grand Prix Hradec Králové
 Hwarangdo
 Judo
 Kung-fu
 Techniky karate

Externí odkazy 
 
 
  World Karate Confederation
 Karate Records: Výsledky a žebříčky karate WKF
 Český svaz karate (ČSKe), národní svaz
 Česká asociace tradičního karate
 Okinawa Shorin-Rjú Karate 
 Česká unie Dento Karate-do (ČUDK)
 Česká Asociace Budo Karate
 Česká asociace tradičního Okinawského Goju-Ryu Karate
 České zastoupení organizace Okinawa Goju-ryu Bujutsukan
 Karate 365 - online komunita a kurzy pro karatisty

 
Japonská bojová umění
Japonská slova a fráze
Sebeobrana
Světové hry
Japonské tradiční umění
Philippe Étancelin

Philippe Étancelin (2. prosince 1896 Rouen – 13. října 1981 Neuilly-sur-Seine) byl francouzský automobilový závodník.

Život 
Philippe Étancelin byl bohatý statkář a schopný obchodník s vlnou. Snadno rozpoznatelný svou proslavenou obrácenou čepicí, která se stala jeho obchodní známkou, Phi-Phi, tak jak mu říkali přátelé.

V lednu roku 1926 si koupil Bugatti T35 a zúčastnil se s ním závodu do vrchu.
Již následující rok zvítězil ve svém prvním závodě, byla jím Grand Prix de la Marne, která byla součástí Francouzského národního šampionátu a toto vítězství mu vyneslo celkově čtvrté místo. Rok 1929 mu přinesl hned čtyři prvenství v Grand Prix, převážně pořádaných ve Francii, ale také těžké zranění při Velké ceně Francie, když mu praskla v plné rychlosti náprava. Po návratu z nemocnice nejenže se dokázal vrátit na závodní trať, ale zvítězil v Grand Prix Pau a Alžírska.

Rok 1931 odstartoval ještě se svým starým Bugatti, ale ke konci sezóny si pořídil Alfu Romeo 8C se kterou úspěšně bojoval až do poloviny roku 1934, kdy přešel k Maserati. Ale ještě v létě téhož roku znovu zkoušel Alfu v Le Mans, kde společně s Luigim Chinettim tento slavný závod vyhrál. S vozem Maserati často obsazoval druhá či třetí místa, ale vítězství mu unikala i když v roce 1936 zvítězil v Pau. Od té doby se mu nepodařilo vyhrát žádný závod a proto se ke konci sezóny se závody rozloučil.

Vrátil se až v roce 1938, když mu vůz nabídl Anthony Lago, ale výsledky se dostavily až poválce, Phi-Phi se znovu začal rvát o vítězství a roku 1949 se mu to povedlo v Grand Prix Paříže na svém Talbotu Lago. Téhož roku dojel druhý ještě v Marseilles, Monze a Brně. Ještě před zahájením Mistrovství světa posbíral několik pátých míst a ani v šampionátu si nevedl jinak dojel pátý na domácí Grand Prix a musel se podělit o dva body s krajanem Chaboudem, protože se střídali v řízení téhož vozu a také v posledním závodě v Monze získal dva body.

V následujících dvou letech jeho postarší Talbot nestačil konkurenci a Étancelin na body nedosáhl. Po roce 1953 tento snaživý Francouz ukončil svou úspěšnou kariéru, a rozloučil se tak jak se patří na velkého šampióna. Společně s Leveghem dojel třetí v Casablance a na Gran Prix Rouen oprášil svůj starý Talbot a pořádně potrápil Ferrari, aby nakonec dokončil třetí.

Téhož roku získal Řád čestné legie za sportovní zásluhy a reprezentaci Francie. Až do své smrti byl aktivním členem asociace jezdců.

Vítězství 
 1927 Grand Prix de la Marne
 1927 Grand Prix Reims
 1929 Grand Prix Reims
 1929 Grand Prix Antibes
 1930 Grand Prix Pau
 1930 Grand Prix Alžírska
 1934 24 h Le Mans
 1936 Grand Prix Pau
 1949 Grand Prix Paris

Formule 1 
 1950 17. místo
 1951 bez bodů
 1952 bez bodů

 12 Grand Prix
 0 vítězství
 0 pole positions
 0 nejrychlejších kol
 3 bodů
 0 x podium

Nejlepší umístění na mistrovství světa F1 
 1950 5. místo Grand Prix Francie 1950
 1950 5. místo Grand Prix Itálie 1950

Externí odkazy 
 

Francouzští piloti F1
Piloti F1 stáje Talbot
Narození v roce 1896
Úmrtí v roce 1981
Muži
Narození 2. prosince
Narození v Rouenu
Úmrtí v Neuilly-sur-Seine
Rytíři Řádu čestné legie
CZ-NUTS

CZ-NUTS je označení normalizované klasifikace územních celků v České republice pro potřeby Eurostatu a ČSÚ.

Zapadá do širší klasifikace NUTS (Nomenclature d'unités territoriales statistiques / Nomenclature of Units for Territorial Statistics, Nomenklatura územních statistických jednotek) Evropské unie. Kraje v České republice kvůli značným rozdílům velikosti odpovídají úrovni NUTS 3. Po vstupu do EU bylo potřeba vytvořit ještě jednu úroveň územního členění odpovídající úrovni NUTS 2, do kterých směřují prostředky z rozvojových fondů EU. Tento stupeň se nazývá region soudržnosti. V České republice tak byly kraje spojeny do 8 regionů soudržnosti (z toho 3 včetně Prahy tvoří jediný kraj).

Každý kraj má v CZ-NUTS jedinečný kód, který začíná písmeny CZ (udávajícími, že jde o území v ČR) a pokračuje třemi číslicemi. První dvě určují NUTS 2, třetí kraj v jeho rámci (0 kóduje, že kraj a NUTS2 je totožný. To platí od května 2004; předtím byla v oblastech obsahujících jediný kraj na třetím místě jednička, tj. Praha tehdy byla změněna CZ011 na CZ010, Středočeský kraj z CZ021 na CZ020 a Moravskoslezský z CZ081 na CZ080.) 

Do roku 2007 byly v systému NUTS vedeny také okresy jako úroveň 4. Od 1. 1. 2008 byly tyto jednotky převedeny do systému LAU (Local Administrative Units, anglicky místní správní jednotka). Ke stejnému datu byly změněny kódy NUTS 3 kraje Vysočina (z CZ061 na CZ063) a Jihomoravského kraje (z CZ062 na CZ064) v souvislosti se změnou jejich hranic převodem 25 obcí z kraje Vysočina do okresu Brno-venkov od 1. 1. 2005. Obce byly z NUTS 5 do LAU 2 převedeny již dříve.

Jednotky CZ-NUTS

NUTS-2

Odkazy

Poznámky

Reference

Související články 
 Administrativní dělení Česka
 Kraje v Česku
 kraj (územní jednotka)
 okresy v Česku
 ISO 3166-2:CZ

Externí odkazy 
 ČSÚ: Vymezení územních jednotek NUTS v ČR pro potřeby statistické a analytické a pro potřeby EU
 Číselník NUTS (pdf)
 Číselník NUTS obcí (xls)
 informace na serveru SCADPlus
 Common classification of territorial units for statistical purposes

NUTS
Zkratky
Administrativní dělení Česka
Nový Oldřichov

Nový Oldřichov (do roku 1950 Oldřichov u České Lípy, německy Ullrichsthal) je obec v okrese Česká Lípa Libereckého kraje, 3 km jihozápadně od Kamenického Šenova. Žije zde  obyvatel.

Místopis 
Obec o rozloze 377 ha se prostírá v nadmořské výšce 370 – 550 m na hranici dvou krajinných celků - Českého středohoří a Lužických hor, jež jsou zároveň stejnojmennými chráněnými krajinnými oblastmi. Je ve vysoko položeném údolí, kudy protéká potok Bystrá (pramení v horní části obce).

V roce 2001 v této obci žilo 638 obyvatel a to ve dvou částech - Oldřichově a Mistrovicích. Obec má pouze silniční spojení s okolím, neboť zdejší lokálka byla v září 1979 zrušena; místní obyvatelé jsou tedy odkázáni pouze na autobusové spoje (trasa Česká Lípa - Kamenický Šenov - Česká Kamenice) či vlastní dopravu.

Historie 
První písemná zmínka o Mistrovicích (místní část) pochází z roku 1412, kdy je ves uvedena jako majetek hradu Ostrého, roku 1543 však náleží k nedalekým Markvarticím, v roce 1580 byla pro změnu připojena k panství Benešov. Za pánů z Wiessbachu zde byl postaven renesanční zámek, jenž později - od roku 1764 - sloužil jako statek Kinských. Na místě zrušeného statku vznikla roku 1794 nová ves, po svém zakladateli pojmenovaná Oldřichov. Ze slavných rodáků zmiňme F. A. Pelikána (1786-1858), rytce skla, který vystavoval i na 1. průmyslové výstavě v Praze roku 1831. Dalším rodákem je rovněž rytec skla - August Böhm (1812-1890).

Symboly obce 
Návrh znaku i vlajky zpracoval Stanislav Kasík. V únoru 1999 návrhy projednalo Obecní zastupitelstvo, v květnu 1999 jej posoudil Podvýbor pro heraldiku a vexilologii PS PČR a 12. července 1999 jej obci předseda Poslanecké sněmovny udělil.

Zajímavosti 
Nejčastějšími cíli turistů jsou místní památky, jako např. barokní kostel Povýšení sv. Kříže z roku 1844 a socha sv. Jana Nepomuckého Dalšími zajímavostmi jsou např. vyhlídkové vrchy v okolí - Rozsocha (594 m), Chrastná (557 m), Na vyhlídce (520 m); či školní budova v obci, postavená v roce 1932 českými skláři.

Hasičské muzeum 
Je chloubou obce - hasičské muzeum, založené místními hasiči roku 1989, jehož nejstarší exponát je dřevěná stříkačka z roku 1764. V roce 2005 zde nashromáždili 400 exponátů, při zahájení sezony 2015 udávají již 600 exponátů.

Sport 
Fotbalový tým mužů zakončil sezonu 2010/2011 v II. třídě okresu Česká Lípa na 9. místě čtrnáctičlenné tabulky. O rok později si o tři místa pohoršili, avšak nesestupují.

Místní části 
 Mistrovice (109 domů, 321 obyvatel)
 Nový Oldřichov (99 domů, 317 obyvatel)

Pamětihodnosti 
 Filiální kostel Sv. Kříže v Mistrovicích
 Pozůstatky někdejší železniční stanice

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 Obce.cz

 
Vesnice v okrese Česká Lípa
Obce v okrese Česká Lípa
Sídla v Českém středohoří
Svazek obcí Novoborska
Svazek obcí Českokamenicka
Obce v Euroregionu Nisa
Sídla v CHKO České středohoří
David Hampshire

David Hampshire (29. prosince 1917 Mickleover – 25. srpna 1990 Newton Solney) byl britský pilot Formule 1. Celkem absolvoval dva závody Grand Prix v roce 1950: ve Velké Británii a Francii, nezískal však žádný bod.

Jako ředitel společnosti Kegworth z Derby začal závodit na Maserati již před válkou.Na vrcholu kariéry byl Hampshire v letech 1947 až 1949, to seděl za volantem vozu ERA. V Marseilles dojel na šestém místě, na ostrově Man, kde se konala British Empair Trophy vybojoval druhé místo. V roce 1949 si dojel pro dvě čtvrtá místa v Goodwoodu a Silverstone.

V týmu ERA už nebylo místo pro Hampshira a proto uvítal nabídku Rega Parnella jezdit v týmu Ambrosiana na Maserati. Kde zůstal až do roku 1951, když se pak znovu vrátil k vozům ERA, s nimiž se účastnil závodů v nižších kategoriích. Téhož roku společně s Parnellem připravují i sportovní speciál Aston Martin DB2. Hampshir závodil čím dal méně.

Ještě v roce 1955 se objevil na pár závodech malých vozu v Lister Bristol a dokonce spolu s Scott-Russellem zvítězil ve své kategorii na BARC v Goodwoodu v závodě na devět hodin.

Tímto se rozloučil se závody a věnuje se nadále své společnosti.

Formule 1 
 1950 bez bodů

 2 Grand Prix
 0 vítězství
 0 pole positions
 0 nejrychlejších kol
 0 bodů
 0 x podium

Nejlepší umístění na mistrovství světa F1 
 1950 9. místo Grand Prix Velké Británie

Britští piloti F1
Piloti F1 stáje Scuderia Ambrosiana
Narození v roce 1917
Úmrtí v roce 1990
Muži
Narození 29. prosince
Úmrtí 25. srpna
Joe Fry

Joe Fry (26. září 1915, Chipping Sodbury, Gloucestershire – 29. července 1950, Bladford Camp, Dorset) byl britský konstruktér superrychlých vozů, který také závodil.

V roce 1949 překonal rekord Raymonda Mayse a jeho vůz byl jedním z nejrychlejších ve Velké Británii.

V roce 1950 vstoupil do seriálu závodů Formule 1 společně s přítelem Shawem Taylorem. Během závodu v Dorsetu však ztratil v rychlé zatáčce kontrolu nad vozem a na místě zemřel. Příčinou mohl být motor vozu, který byl vzduchem chlazený a dvojnásobně přeplňovaný.

Formule 1 
 1950 bez bodů

 1 Grand Prix
 0 vítězství
 0 pole positions
 0 nejrychlejších kol
 0 bodů
 0 x pódium

Nejlepší umístění na mistrovství světa F1 
 1950 10. místo Grand Prix Velké Británie

Externí odkazy 
 

Britští piloti F1
Narození 26. října
Narození v roce 1915
Narození v Gloucestershiru
Úmrtí 29. července
Úmrtí v roce 1950
Úmrtí v Dorsetu
Muži
Rhodium

Rhodium (chemická značka Rh,  Rhodium) je drahý kov stříbřitě bílé barvy. Chemicky je mimořádně stálé a má poměrně vysokou teplotu tání. Hlavní uplatnění nalézá ve slitinách s platinou při výrobě termočlánků a chemicky a teplotně odolných součástí průmyslových výrobních zařízení.

Chemické vlastnosti a výskyt 
Rhodium je mimořádně chemicky odolné a neochotně se rozpouští pouze v lučavce královské nebo za vysokého tlaku v koncentrované kyselině chlorovodíkové za přítomnosti chloristanu sodného. Společně s rutheniem a palladiem patří do triády lehkých platinových kovů.

Rhodium objevil v roce 1803 anglický chemik William Hyde Wollaston rok poté, co objevil palladium. Název mu dal podle růžové (růže je řecky rhodon) barvy rhodiových sloučenin. Jedná se o ušlechtilý, odolný a poměrně tvrdý kov, elektricky i tepelně středně dobře vodivý. V přírodě se vyskytuje zejména ryzí a vždy společně s jinými drahými kovy. Největšími světovými nalezišti jsou platinové doly v Jihoafrické republice a pohoří Ural. V Jižní Americe se vyskytuje rhodium společně se zlatonosnými rudami a v Kanadě se nachází jako příměs rud niklu.

Využití 
Díky své mimořádné chemické odolnosti se slitiny rhodia s platinou a iridiem používají jako materiál na výrobu odolného chemického nádobí pro rozklady vzorků tavením nebo spalováním za vysokých teplot. Ve sklářském průmyslu slouží jeho slitiny s platinou pro výrobu zařízení na tažení optických vláken.

V chemickém průmyslu je rhodium součástí některých speciálních katalyzátorů v organické syntéze. Ve směsi s platinou a palladiem je součástí značné části světové produkce autokatalyzátorů, které slouží k odstranění nežádoucích látek z výfukových plynů.

Značně velkých objemů dosahuje výroba termočlánků pro vysoké teploty na bázi slitin rhodia s platinou.

V omezené míře se rhodium používá k výrobě šperků a k pokovování méně ušlechtilých kovů, v poslední době se často rhodiují stříbrné šperky, které jsou tak chráněny před korozivním černáním a zvyšuje se jejich lesk. Trendem je také rhodiování šperků z bílého zlata, které jsou proti korozi odolné. Šperky z bílého zlata mají totiž přirozeně nažloutlý vzhled a pokovením rhodiem získají zářivě bílý lesk. U bílého zlata plní rhodium také funkci ochrany proti poškrábání, pokud k němu dojde, obrousí se právě první vrstvička rhodia a poškození na zlatě je minimální. Z tohoto důvodu je proto vhodné čas od času pokovení rhodiem obnovit.

Galerie

Odkazy

Reference

Literatura 
 Cotton F.A., Wilkinson J.:Anorganická chemie, souborné zpracování pro pokročilé, ACADEMIA, Praha 1973
 Holzbecher Z.:Analytická chemie, SNTL, Praha 1974
 Dr. Heinrich Remy, Anorganická chemie 1. díl, 1. vydání 1961
 N. N. Greenwood – A. Earnshaw, Chemie prvků 1. díl, 1. vydání 1993

Externí odkazy 
 
 
 Periodická tabulka

 
Chemické prvky
Kovy
Astronom

Astronom je osoba, vědec, který se zabývá hvězdářstvím – astronomií, tedy vědou o vesmíru, jeho složením a strukturou, fyzikálních vlastnostech, pohybech těles a jeho vývoji.

Literatura 
 Malá československá encyklopedie, Academia, nakladatelství ČSAV, I. svazek A-Č, Praha 1984

Externí odkazy 
 
 

 
Profese
Astronomie
Cirkumpolární souhvězdí

Jako cirkumpolární (z latinského „kolem pólu“, také obtočnové) souhvězdí označujeme to souhvězdí, které nikdy nezapadá za obzor. Podobně i cirkumpolární hvězda jsou ty, které se po celý rok a dokonce i po celý den nachází nad obzorem (typickým příkladem je pro severní polokouli Polárka). Denní svit oblohy nám ovšem nedovolí tyto hvězdy pozorovat po celých 24 hodin. V Evropě jsou cirkumpolární například Malý medvěd, Velká medvědice nebo Cassiopea.

Cirkumpolární jsou takové hvězdy a souhvězdí, které leží blízko nebeských pólů, ale o které jde konkrétně, závisí na poloze pozorovatele (na jeho zeměpisné šířce). Deklinace hvězdy musí být blíže k příslušnému nebeskému pólu (tedy na severní polokouli k severnímu a na jižní polokouli k jižnímu) než 90° minus zeměpisná šířka pozorovatele. U souhvězdí platí, že je cirkumpolární tehdy, když žádná jeho část nezapadá.

Pro představu – pozorovatel stojící na severním pólu považuje za cirkumpolární celou severní oblohu. Naopak pro pozorovatele na rovníku by nebylo cirkumpolární žádné souhvězdí nebo hvězda s výjimkou severního a jižního nebeského pólu (jinak řečeno, všechny hvězdy zakryje na půl dne horizont).

Cirkumpolární souhvězdí

Mezi cirkumpolární souhvězdí patří Souhvězdí Velké Medvědice, Souhvězdí Žirafy,
Souhvězdí Draka, Souhvězdí Malého  Medvěda                      
Souhvězdí Kasiopeji a
Souhvězdí Cefea.

Související články 
 Cirkumpolární hvězda
 Zvířetníková souhvězdí
 Pozorování oblohy

Souhvězdí
Pozorování vesmíru
Sférická astronomie
Zvířetníková souhvězdí

Zvířetníková souhvězdí čili zodiakální souhvězdí je skupina souhvězdí, která se nacházejí v oblasti zvířetníku, tedy v pásu podél ekliptiky. Ekliptika je dráha na hvězdné obloze, po které putuje z hlediska pozemského pozorovatele Slunce během roku.

Podle dvanácti těchto souhvězdí bylo pojmenováno dvanáct stejně velkých částí, na které byl ve starověku zvířetník rozdělen (znamení zvěrokruhu). Zvířetníková souhvězdí měla význam při pozorování oblohy v tradiční astronomii a také v západní astrologii. Vlivem precese zemské osy však již poloha Slunce během roku vůči souhvězdím neodpovídá znamením zvěrokruhu.

České i původní řecké pojmenování zodiak vychází z převahy zoomorfních postav v pojmenování souhvězdí. Nicméně Střelec, Panna, Vodnář nebo dokonce Váhy zvířecí nejsou. 

Zvířetníkové světlo, slabá záře podél ekliptiky, pochází ze Slunce a nikoli od zvířetníkových souhvězdí.

Dvanáct souhvězdí zvěrokruhu 
Souhvězdí zvířetníku je třeba odlišovat od znamení zvěrokruhu. Starověcí astronomové rozdělili rok na 12 stejně dlouhých období, kdy se Slunce nacházelo vždy v jednom ze 12 třicetistupňových úseků ekliptiky. Každému období pak přiřadili jedno znamení, které bylo pojmenováno po souhvězdí, které se nacházelo nejblíže danému úseku ekliptiky (poloze Slunce v daném období).

Původně se tedy Slunce přibližně nacházelo ve stejném zvířetníkovém souhvězdí jako platilo znamení. Platí to ale jen přibližně, protože souhvězdí na ekliptice nejsou rozmístěna přesně pravidelně (po 30°) a nejsou stejně veliká (Slunce jimi neprochází stejně dlouho). 

Kromě výše uvedeného se poloha souhvězdí časem vlivem precese zemské osy značně vzdálila a tak dnes neplatí ani přibližně souběh Slunce v daném zvířetníkovém souhvězdí s odpovídajícím znameními zvěrokruhu. Navíc se díky precesi do oblasti zvířetníku dostalo i třinácté souhvězdí Hadonoše.

Třináct astronomických souhvězdí 
Současný astronomický zvěrokruh dělený podle doby, po kterou se Slunce zdržuje v moderních hranicích jednotlivých souhvězdí.

Poznámky

Reference

Související články 
 Cirkumpolární souhvězdí
 Souhvězdí
 Pozorování oblohy
 Zvěrokruh

 
Zvěrokruh
Souhvězdí
Iridium

Iridium (chemická značka Ir,  Iridium) je drahý kov šedivě bílé barvy.

Fyzikální a chemické vlastnosti a výskyt 

Iridium bylo objeveno roku 1803 Smithsonem Tennantem (1761–1815). Ušlechtilý, poměrně tvrdý i když křehký kov, elektricky i tepelně středně dobře vodivý. Je supravodičem 1. typu za teplot pod 0,112 K. V přírodě se vyskytuje téměř pouze jako ryzí kov, převážně v okolí míst dopadu meteoritů, vždy společně s jinými drahými kovy. Dále je spolu s dalšími platinovými kovy obsažen v ultrabazických masivech a díky chemické stálosti se koncentruje v náplavech. Hlavní naleziště představuje Sibiř a jižní Afrika. Jeho soli jsou různě zbarvené (odtud i název prvku, iris je latinsky duha).

Iridium je prvkem se značně nízkým zastoupením na Zemi i ve vesmíru. V zemské kůře je průměrný obsah iridia udáván jako 0,001 mg/kg. Jeho koncentrace v mořské vodě je natolik nízká, že ji současnými analytickými postupy nelze spolehlivě odhadnout. Předpokládá se, že ve vesmíru připadá na jeden atom iridia přibližně 60 miliard atomů vodíku.

Chemicky je mimořádně odolné a lze je rozpustit pouze za vysokého tlaku v koncentrované kyselině chlorovodíkové za přítomnosti chloristanu sodného. Iridium patří společně s platinou a osmiem do triády těžkých platinových kovů.

Využití 
Vzhledem ke své mimořádné chemické odolnosti je iridium legováno do slitin s rhodiem a platinou, které se používají na výrobu odolného chemického nádobí pro rozklady vzorků tavením nebo spalováním za vysokých teplot. Ve sklářském průmyslu slouží tyto slitiny jako materiál do speciálních pecí na tažení optických vláken.

V automobilovém průmyslu se z iridia vyrábějí elektrody zapalovacích svíček s mimořádnou životností (někteří výrobci deklarují použitelnost pro minimálně 160 000 km) nebo pro práci v extrémních podmínkách, např. pro motory závodních automobilů a používá se i v katalyzátorech.

Zajímavosti 
 Iridium je prvek s druhou nejvyšší hustotou (hned po osmiu). Při stejném objemu je cca o 10 % těžší než např. uran, který se právě pro svoji hustotu používá ke zvýšení kinetické energie střely.
 Prvotní mezinárodní etalony délkové míry 1 m a hmotnosti 1 kg byly vyrobeny ze slitiny platiny s iridiem.
 Přestože ve vesmíru se iridium vyskytuje zanedbatelně, ve větším množství je obsaženo v meteoritech. Iridium (mimo jiné těžší a méně vzácné prvky) se mělo též ve větším množství uvolnit do atmosféry Země před 66 miliony let po dopadu asteroidu, jenž vytvořil Chicxulubský kráter a pravděpodobně byl hlavní příčinou hromadného vymírání na konci křídy.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Cotton F.A., Wilkinson J.:Anorganická chemie, souborné zpracování pro pokročilé, ACADEMIA, Praha 1973
 Holzbecher Z.:Analytická chemie, SNTL, Praha 1974
 Dr. Heinrich Remy, Anorganická chemie 1. díl, 1. vydání 1961
 N. N. Greenwood – A. Earnshaw, Chemie prvků 1. díl, 1. vydání 1993

Související články 
 Osmium
 Platina

Externí odkazy 
 
 
 
 Iridium na prvky.com

 
Chemické prvky
Kovy
Supravodiče
Periferie

Periferie je okrajová část nějakého většího celku. Tento výraz se používá ve více oborech, například:

 periferie (technika) – určitý typ zařízení, zejména v počítačové technice
 periferie (urbanismus) – okraj města
 periferie (geografie) – oblasti nedosahující určité úrovně funkčně-prostorových a sociálně-prostorových vztahů
 tělní periferie – zejména končetiny
 periferie (ekologie) – regiony přeměněné vlivem lidské činnosti (kulturní krajina)
 periferní nervová soustava – nervová soustava mimo centrální nervovou soustavu

divadlo
 Periferie (divadelní hra) – divadelní hra Františka Langera

Související články 
 Marginální
Bohumil Havel

Bohumil Havel (* 1975) je český právník, člen legislativní rady vlády a bývalým proděkanem a asistentem na katedře obchodního práva Západočeské univerzity v Plzni. Je hlavním autorem rekodifikace obchodního práva v České republice. Působí na Ústavu státu a práva AV ČR jako výzkumný pracovník.

Absolvoval FPR ZČU, působí jako znalec jak v Česku, tak i u Londýnského arbitrážního soudu, na komerční bázi vede semináře a přednášky o obchodním právu.

Jeho věcný záměr obchodního zákona, vyžádaný Ministerstvem spravedlnosti ČR v září 2001, byl v březnu 2002 vládou schválen. Od roku 2004 vedl skupinu připravující alternativní návrh úpadkového zákona, který byl posléze v roce 2005 předložen jako poslanecký návrh ODS; kompromisní návrh tohoto zákona připravený komisí, jejímž byl členem, byl schválen v roce 2006. Dále pracuje na zákonu o komoditních burzách.

Je členem burzovní komory Energetické burzy Praha. V roce 2012 se stal právníkem roku v oboru obchodní právo. Publikuje v řadě odborných časopisů, zejména pak v Právníku, Obchodněprávní revue a Právních rozhledech.

Externí odkazy 
 
 Životopis na stránkách Ústavu státu a práva AV ČR
 Životopis na stránkách AK Matzner et al.
 Stránka na serveru vlada.cz
 Bohumil Havel na Blogu o právu a ekonomii
 První díl série Havlových článků Dobré mravy a poctivý obchodní styk vydaných v časopise Právník

Pedagogové na Fakultě právnické Západočeské univerzity v Plzni
Právník roku
Absolventi Fakulty právnické Západočeské univerzity
Čeští právníci
Narození v roce 1975
Žijící lidé
Muži
Členové Legislativní rady vlády České republiky
Ampér

Ampér (značka A) je základní jednotka soustavy SI pro elektrický proud. Od 20. května 2019 je definována fixací číselné hodnoty elementárního náboje, aby byla rovna 1,602 176 634×10−19, je-li vyjádřena jednotkou C, rovnou A s, kde sekunda je definována pomocí ΔνCs.

Definice 
Definice ampéru (podle soustavy SI):
 Ampér, značka „A“, je jednotka elektrického proudu v SI. Je definována fixací číselné hodnoty elementárního náboje, aby byla rovna 1,602 176 634×10−19, je-li vyjádřena jednotkou C, rovnou A s, kde sekunda je definována pomocí ΔνCs.

Zafixování elementárního náboje a Planckovy konstanty stanovuje přesně také hodnotu Josephsonovy konstanty a von Klitzingovy konstanty , které se vyskytují ve vztazích pro Josephsonův jev resp. kvantový Hallův jev. Tímto způsobem lze vytvořit etalony elektrického napětí U a elektrického odporu R. Realizace ampéru je pak založena na aplikaci Ohmova zákona .

Stará definice (platná do 19. května 2019) 

Do 19. května 2019 byl ampér definován podle tehdejší soustavy SI jako:
Ampér je stálý elektrický proud, který při průchodu dvěma přímými rovnoběžnými nekonečně dlouhými vodiči zanedbatelného kruhového průřezu umístěnými ve vakuu ve vzájemné vzdálenosti 1 metr vyvolá mezi nimi stálou sílu o velikosti 2×10−7 newtonu na 1 metr délky vodiče.

Historie 
Jednotka je pojmenována po francouzském matematikovi a fyzikovi Ampèrovi (1775–1836).

Ampér byl původně definován jako jedna desetina elektromagnetické jednotky proudu ze soustavy CGS (známá jako abampér, absolutní ampér), která generuje sílu dvou dynů (1 dyn = 10−5 N ≈ 1,019716×10−6 kp) na centimetr délky mezi dvěma vodiči, které jsou od sebe vzdáleny jeden centimetr.

Užití 
Jednotka elektrického náboje, coulomb, je definovaná pomocí ampéru.

Proud I o velikosti jeden ampér je rovný toku elektrického náboje Q jeden coulomb za čas t 1 sekundy:

Etalon 
V metrické soustavě byl jako etalon určen mezinárodní Ampér jako proud, který z roztoku dusičnanu stříbrného vyloučí 0,001 118 g stříbra za sekundu. Tato jednotka byla určena londýnskou konferencí pro jednotky elektrické v roce 1909 a schválena ve Francii zákonem v roce 1919.

Reference

Související články 
 André-Marie Ampère
 Elektrický proud
 Ohmův zákon

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální znění definice jednotky – BIMP (anglicky)

Základní jednotky SI
Elektrotechnika
Free Software Foundation Europe

Free Software Foundation Europe, česky Evropská nadace pro svobodný software, zkratka FSFE, je právnická osoba na podporu na projektu GNU a jiného svobodného software.

FSFE byla založena 10. března 2001. Aktivně podporuje vývoj svobodného software a rozšíření systémů založených na GNU, jakým je např. GNU/Linux. Za účelem zajištění politické a sociální budoucnosti svobodného software také poskytuje místo pro dialog mezi politiky, právníky a novináři.

Související články 
 Free Software Foundation
 Apache Software Foundation
 Softwarové patenty

Externí odkazy 
 
 http://fsfeurope.org/index.cs.html
 http://www.gnu.org/brave-gnu-world/
 http://www.fsfeurope.org/projects/bgw/bgw.en.html

GNU
Free Software Foundation

Nadace Free Software Foundation (FSF), česky Nadace pro svobodný software, byla založena v roce 1985 s cílem podporovat práva uživatelů počítačů používat, studovat, kopírovat, modifikovat a redistribuovat počítačové programy. FSF podporuje vývoj svobodného softwaru, jmenovitě pak operačního systému GNU.
Dnes jsou hojně používány různé varianty operačního systému GNU s kernelem Linux; ačkoliv se těmto systémům často říká Linux, přesnější pojmenování pro ně je GNU/Linux.

Základem filosofie projektu GNU je přesvědčení, že svobodný software je záležitost svobody: lidé by měli mít svobodu využívat software všemi způsoby, které přinášejí nějaký společenský užitek. Software se liší od hmotných objektů jako židle, sendviče a benzínu v tom, že může být mnohem snadněji kopírován a modifikován. Členové FSF věří, že tyto možnosti dělají software tak užitečným, jak jen může být, a že uživatelé by je měli využít.

FSF na svých stránkách uvádí sekci vybraných esejů a článků, které se zabývají tématem licencování svobodného softwaru, jako další zdroj informací uvádí FSF Free Software Magazine.

Více než 4000 balíčků svobodného softwaru poskytuje FSF/UNESCO Free Software Directory, (FSF/UNESCO adresář svobodného softwaru). Pro podporu šíření svobodného softwaru, projektů GNU a jiných projektů poskytuje FSF servery FTP, které jsou zrcadleny po celém světě. Pro vývojáře mnoha projektů GNU a jiných projektů poskytuje Free Software Foundation CVS server Savannah.

Posledním projektem v současnosti byla příprava nové verze GNU General Public License verze 3 (GPL).

Související články 
 FSF/UNESCO Free Software Directory
 Free Software Foundation Europe
 FSF Free Software Awards
 Richard Stallman
 Softwarové patenty
 Apache Software Foundation

Externí odkazy

Reference
Henri-François Van Aal

Henri-François (Enrique-Francisco) Van Aal (4. ledna 1933 Alicante, Španělsko – 19. srpna 2001 Alicante) byl belgický frankofonní žurnalista a politik vlámského a španělského původu.

Působil jako moderátor televizních vysílání, přednášel o informatice na Katolické univerzitě v Lovani.

V letech 1971–1978 byl poslancem za křesťansko-sociální stranu Centre démocrate humaniste. V 70. a 80. letech působil ve funkci státního tajemníka (ministra zahraničních věcí, ministra kultury a náměstka ministra pro Brusel).

Belgičtí politici
Narození v roce 1933
Narození 4. ledna
Narození v Alicante
Úmrtí v roce 2001
Úmrtí 19. srpna
Úmrtí v Alicante
Muži
Jacob Aall

Jacob Aall (27. července 1773 Porsgrunn – 4. srpna 1844 Ardenal) byl norský politik, pamfletista a podnikatel.

Život 
Aall se narodil v Porsgrunnu jako syn obchodníka se dřevem Nicolaie Benjamina Aalla a jeho manželky Amjørg Jørgensdatter Wesseltoftovové. Oba jeho bratři Niels Aall a Jørgen Aall působili jako politici a podnikatelé. Vystudoval nejprve teologii v Kodani, posléze přírodní vědy na univerzitách v Kielu, v Lipsku a v Göttingenu. Po otcově smrti v roce 1798 se začal živit hutním průmyslem. Podílel se na vyhlášení svrchovanosti Norska v roce 1814. Téhož roku byl poslancem ústavodárného shromáždění. Mezi lety 1815–1817, 1821–1823, 1827–1829, 1830–1832 a 1839–1841 působil jako člen norského parlamentu. Následně se stáhl z veřejného života. Zemřel roku 1844. Je autorem významných děl Faedrelandske ideer (1809), Nutid og fortid (1832—36), Snorre Sturlessöns norske kongesagaer (1813) a Erindringer som bidrag til Norges historie (1800—15). Mimo jiné byl také mecenášem literatury.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Norští politici
Norští podnikatelé
Norští spisovatelé
Narození v roce 1773
Narození 27. července
Narození v Porsgrunnu
Úmrtí v roce 1844
Úmrtí 4. srpna
Úmrtí v Arendalu
Muži
Podnikatelé 18. století
Podnikatelé 19. století
Nebeský pól

Nebeský pól, někdy také světový pól, je průsečík nebeské sféry se zemskou osou. Nebeské póly jsou pouze dva a to severní a jižní.

Nebeské póly se jeví, jako by zůstávaly na nebeské sféře stále na stejném místě. Kvůli zemské precesi však opisuje poloha nebeského pólu kružnici, do stejné polohy se dostane pól každých 25 800 let (platónský rok).

Severní i jižní nebeský pól můžeme považovat za obdoby severního a jižního zeměpisného pólu. Proto byly nebeské póly odjakživa považovány za důležité orientační body. Severní nebeský pól leží nad severním zeměpisným pólem a díváme-li se na něj, díváme se zároveň k severu. Obdobné je to i pro jižní pól.

V severních zeměpisných šířkách leží nebeský pól v současné době v souhvězdí Malého medvěda blízko hvězdy Polárky (Severky). Jižní nebeský pól leží v souhvězdí Oktantu poblíž hvězdy σ Oct. K vyhledání jihu se spíše využívá Souhvězdí Jižního kříže, jehož delší osa ukazuje k jižnímu nebeskému pólu.

Reference 

Nebeská mechanika
Astronomické souřadnice
Sférická astronomie
Obzor (rozcestník)

Obzor může označovat:

 obzor neboli horizont  – čára oddělující oblohu od pozorovatelného terénu (hranice toho, kam lidský zrak dohlédne)

 geografie 
 Obzor (město) – město v Bulharsku

 hudba

 Nový obzory – píseň skupiny Slza

 názvy časopisů
 Architektonický obzor
 Akvaristický obzor
 Fotografický obzor
 Geodetický a kartografický obzor
 Historický obzor
 Národohospodářský obzor
 Letecký obzor
 Obzor (časopis)
 Obzory (časopis)
 Ošetrovateľský obzor (slovenský)
 Pojistný obzor
 Právny obzor (slovenský)
 Protialkoholický obzor
 Silniční obzor
 Slaboproudý obzor
 Statistický obzor
 Stavební obzor
 Vinařský obzor

Související články  
 horizont

Externí odkazy
Velké Svatoňovice

Velké Svatoňovice () jsou obec v severovýchodních Čechách v okrese Trutnov, devět kilometrů jihovýchodně od Trutnova. Rozkládají se na samém východním okraji Krkonošského podhůří, při Markoušovickém potoce. Žije zde  obyvatel.

Historie 
První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1357.

Přírodní poměry 
Vesnice stojí v Krkonošském podhůří, které směrem k severovýchodu přechází do Broumovské vrchoviny. Severně od vesnice se nachází přírodní památka Žaltman.

Části obce 
 Velké Svatoňovice (k. ú. Velké Svatoňovice)
 Markoušovice (k. ú. Markoušovice a Starý Sedloňov)

Pamětihodnosti 
 Pomník obětem první a druhé světové války
 Svatoňovická tvrz u rozcestí směrem na Úpici a Trutnov
 Kaplička nad obcí
 Hasičské muzeum
 Vrch Žaltman (740 m) s rozhlednou, nejvyšší bod Jestřebích hor
 Lípa ve Velkých Svatoňovicích, památný strom ()

Osobnosti 
 Miloš Willig (1921–1979), herec

Fotogalerie

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 

 
Vesnice v okrese Trutnov
Obce v okrese Trutnov
Sídla v Krkonošském podhůří
Svazek obcí Jestřebí hory
Geopark Broumovsko