alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
1691

1691 (MDCXCI) byl rok, který dle gregoriánského kalendáře započal pondělím.

Události 
 29. březen – po 24 dnech obležení francouzskými vojsky kapitulovala španělská posádka města Mons
 12. červenec – bitva u Aughrimu, oranžisté porazili Iry věrné Jakubu II.
 16. srpen – bitva u Slankamene, Ludvík Bádenský porazil Turky
 3. říjen – Patrick Sarsfield kapituluje v Limericku a se 14 000 muži opouští Irsko (tzv. odlet divokých husí).
 Ahmed II. nahradil na tureckém trůně Sulejmana II.

Probíhající události 
 1683–1699 – Velká turecká válka
 1688–1697 – Devítiletá válka
 1689–1697 – Válka krále Viléma

Věda a umění 
 Michel Rolle postuloval Rolleho větu

Narození 
Česko
 13. února – Antonín Koniáš, český spisovatel a jezuita († 27. října 1760)
 27. listopadu – Josef Antonín Plánický, český zpěvák a hudební skladatel († 17. září 1732)
 ? – Jan František Händl, český kněz a barokní malíř († 8. března 1751)
 ? – Ignác Rohrbach, český sochař († 26. října 1747)

Svět
 1. března – Conrad Beissel, německý mystik († 6. března 1768)
 5. dubna
Ludvík VIII. Hesensko-Darmstadtský, německý šlechtic († 17. října 1768) 
Anton Heinrich Friedrich von Stadion, Großhofmeister na kurfiřtském dvoře v Mohuči († 26. října 1768)
 17. června – Giovanni Paolo Pannini, italský malíř a architekt († 21. října 1765)
 28. srpna – Alžběta Kristýna Brunšvicko-Wolfenbüttelská, manželka císaře Karla VI. a matka Marie Terezie († 1750)
 12. září – Jan Jiří III. Saský, Saský kurfiřt (* 22. srpna 1680)
 17. září – Emanuel Silva-Tarouca, vídeňský dvorní architekt († 8. března 1771)
 29. října – Kateřina Ivanovna, dcera ruského cara Ivana V. († 14. června 1733)
 ? – Francesco Feo, italský operní skladatel, († 28. ledna 1761)
 ? – Philip Miller, skotský zahradník a botanik († 18. prosince 1771)
 ? – Thomas Lumley, 3. hrabě ze Scarborough, britský důstojník a šlechtic († 15. března 1752)

Úmrtí 
 2. února – Alexandr VIII., papež (* 22. dubna 1610)
 4. února – Paul Ammann, německý lékař a botanik (* 31. srpna 1634)
 8. února – Carlo Rainaldi, italský barokní architekt (* 4. května 1611)
 23. dubna – Jean-Henri d'Anglebert, francouzský hudební skladatel (* 1. dubna 1629)
 22. června nebo 23. června – Sulejman II., turecký sultán (* 1642)
26. července – Henry Cavendish, 2. vévoda z Newcastle, anglický šlechtic a politik (* 24. června 1630) 
 19. října – Isaac de Benserade, francouzský básník (* 15. října 1612)
 15. listopadu – Aelbert Cuyp, holandský malíř, krajinář (* 1620)
 31. prosince – Robert Boyle, irský přírodovědec a vynálezce (* 25. ledna 1627)
 prosinec – Miron Costin, moldavský kronikář, politik a básník (* 30. března 1633)
 ? – Hans Heinrich Mundt, pražský stavitel varhan (* 1632)

Hlavy států 
 Anglie – Vilém III. (1688–1702)
 Francie – Ludvík XIV. (1643–1715)
 Habsburská monarchie – Leopold I. (1657–1705)
 Osmanská říše – Sulejman II. (1687–1691) / Ahmed II. (1691–1695)
 Polsko-litevská unie – Jan III. Sobieski (1674–1696)
 Rusko – Ivan V. (1682–1696) a Petr I. Veliký (1682–1725)
 Španělsko – Karel II. (1665–1700)
 Švédsko – Karel XI. (1660–1697)
 Papež – Alexandr VIII. (1689–1691) / Inocenc XII. (1691–1700)
 Perská říše – Safí II.

Externí odkazy 
 

 
17. století
Alemanština

Alemanština (někdy psáno alemannština) neboli alemanské dialekty je skupina dialektů němčiny (hornoněmeckých dialektů), kterými se mluví ve Švýcarsku (kromě jeho západní části a kantonu Ticino na jihu), dále na většině území německé spolkové země Bádensko-Württembersko (bez jeho severní třetiny území), v západní části Bavorska (vládní obvod Švábsko), v rakouské spolkové zemi Vorarlbersko, v Lichtenštejnsku, v bývalém francouzském regionu Alsasko a také v malé části Itálie a ve Venezuele (město Colonia Tovar). Alemanské dialekty, kterými se mluví na území Švýcarska, jsou souhrnně označovány jako tzv. švýcarská němčina. Celkem alemanskými dialekty mluví zhruba 10 miliónů lidí. Název této skupiny dialektů je odvozen od germánského kmene Alamanů.

Dělení 
 švábština
 dolní alemanština
 bodamská alemanština
 hornorýnská alemanština (její variantou je i alsaština)
 basilejská alemanština
 Alemán Coloniero ve Venezuele
 horní alemanština
 většina dialektů švýcarské němčiny
 jižní vorarlberština
 nejvyšší alemanština
 valiština (dialekt švýcarského kantonu Wallis)

Galerie

Reference

Související články 
 Alemanská Wikipedie
 Švýcarská němčina
 Alsaština
 Švábsko
 Němčina

Externí odkazy 

 
 https://web.archive.org/web/20180324150458/http://dialects.from.ch/ – kterým dialektem mluvíte, „chuchichäštli orákl“

 
Jazyky Švýcarska
Jazyky Německa
Jazyky Francie
Jazyky Rakouska
Západogermánské jazyky
Živé jazyky
Gangnihessou

Gangnihessou, též Ganye Hessou, má být prvním ze starých „dvanácti králů Dahome“ (17. až 19. století).

Původ 
Podle pověstí Gangnihessou náležel k dynastii, která v 16. století přišla z Tada na řece Moro (nyní se nacházejícího v Togu) do Allady, kde založila království Velké Ardry.  Pocházel ze čtyř bratrů. Jeden z nich byl králem Velké Ardry, a po jeho smrti bylo království rozděleno mezi zbylé tři sourozence. Tak kromě Velké Ardry a Malé Ardry  vznikla i Dahome, ačkoliv původně nebyla více než jen Abomeyskou plošinou.

Králem 
Ganye Hessou je prohlášen za krále kolem roku 1620. Předpokládá se, že byl svržen svým bratrem Dakodonouem, když cestoval svým královstvním. Jeho symbolem byli sameček ptáka gangnihessou, buben a zahnutá lovecká hůl s vrhací tyčí. (Pták byl hádankou jeho jména.)

Historické hledisko 
Není jasné, zda byl z hlediska historie skutečně králem. Je možné, že se pouze předpokládá, že spolu s bratrem Dakodonou, jakožto významný vůdce spravující záležitosti společenství dle svých představ, měl titul krále. Naproti tomu je zřejmé, že Dakodonou ve své době za krále považován byl.

Velká Ardra 
Pokud se budeme přesně držet pověstí, pak mezi svými bratry byl Gangnihessou tím, který byl králem Velké Ardry, tedy králem všech tří zemí. Některé příběhy mu skutečně tento titul připisují. Podle nich pak byl Dogbagrigenu bratrem, který obdržel Dahome, a Dakodonou jeho synem.

Reference 

Dějiny Beninu
Panovníci Dahome
Muži
Václav František Kocmánek

Václav František Kocmánek (1607, Čáslav – 1679, Praha) byl český básník, spisovatel a kronikář.

Život 
Narodil se v rodině vysloužilého císařského vojáka, který se usadil v Čáslavi. V letech 1621–1626 studoval v Uherském Brodě, ale kvůli bojům třicetileté války musel studium přerušit a vrátit se do Čáslavi. V roce 1627 přesídlil do Prahy a zároveň konvertoval ke katolictví, což mu umožnilo pokračovat ve studiích na jezuitské akademii, kde nakonec získal titul bakaláře. Poté působil jako učitel, nejprve v Německém Brodě a poté v Ledči nad Sázavou. V roce 1639 se usadil v Praze, kde již dožil. Učil u sv. Petra na Poříčí, v roce 1644 byl jmenován rektorem kůru u sv. Jindřicha, v roce 1650 získal stejnou pozici u sv. Štěpána. V roce 1640 se výhodně oženil, díky čemuž se stal pražským měšťanem. Kostelu sv. Jindřicha odkázal značné jmění.

Dílo 
Ve Strahovské knihovně je uchován rukopis jeho sborníku, který obsahuje 28 básnických či písňových skladeb (např. Lamentatio rusticana nebo Píseň o smrti Albrechta z Valdštejna). Za jeho života nikdy nevyšel.

Významněji se do české literatury zapsal svým dílem dějepisným (např. Sumovní krátké sepsání o hrozné válce, kteráž se léta Páně 1618 v české zemi začala…, či Relací, jak se jest při vzetí Menšího města Pražského a potom dále… při obležení Starého a Nového města dělo).

Dále psal různé hádanky, patrně zejména k výuce. K té byly určeny i jeho příležitostné verše. V jeho díle nalézáme i humoristické skladby (Planctus facetosus et ridiculosus, De rudente chorago) a divadelní hry, z toho dvě mají náboženský charakter (např. Actus pobožný o Narození Syna Božího, pána našeho Ježíše Krista), sedm pak světský - jde o komické hříčky určené patrně k předvádění o masopustu (např. Intermedium kratochvilné o selském hňupu chtějícím žákem býti nebo Intermedium nové o nemravných chrapouních, kterak jeden druhému, totiž dobrý vožralec lepšímu vožralci, svou ženu arcivožralou prodal). Ve všech se objevuje komický typ hloupého sedláka, známý už od Kocmánkových předchůdců. Hry byly veršované. Hráli je patrně zejména studenti. Zdrojem humoru je karikatura, časté jsou rovněž vulgarismy, humor spjatý s vyměšováním či sexem, jak bylo u barokního humoru obvyklé. Kvůli tomu byl autory 19. století zavrhnut a pozapomenut.

Související články 
 Pobělohorská literatura
 Seznam českých spisovatelů

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Václav František Kocmánek a jeho dílo
 

Čeští básníci
Čeští kronikáři
Narození v roce 1607
Úmrtí v roce 1679
Čeští barokní spisovatelé
Muži
Narození v Čáslavi
Úmrtí v Praze
Indra Vostrá

Indra Vostrá (10. října 1931 Praha – 21. února 2017) byla jednou ze zakládajících členek dívčí vokální pěvecké skupiny Inkognito kvartet.
 
Od roku 1975 působila jako moderátorka televizního týdeníku Nad dopisy diváků a zejména vedoucí tehdejšího dopisového oddělení Československé televize se všeobecně známou, dnes již neplatnou poštovní adresou Jindřišská 16, PSČ 111 50 (chcete-li nám něco psát, tři jedničky padesát) Praha 1. V srpnu 1968 přežila nehodu autobusu v Ulánbátáru.

Poznámka 
V roce 1998 používala pseudonym Indra Vostrá herečka Tatiana Vilhelmová při moderování hudebního pořadu České televize Paskvil.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 Indra Vostrá - žena, která přežila tragédii v Mongolsku, 2015-09-29
 Odpověď Indry Vostré divákovi, proč ČST nebude hrát skupinu ABBA (z ideologických důvodů, 1982)

Ženy
Čeští televizní moderátoři
České moderátorky
České zpěvačky
Narození v roce 1931
Narození 10. října
Narození v Praze
Úmrtí v roce 2017
Úmrtí 21. února
MediaWiki

MediaWiki je software (wiki systém), na kterém běží Wikipedie a další projekty nadace Wikimedia. MediaWiki se někdy proto označuje jako engine Wikipedie. MediaWiki je svobodný software, šířený pod licencí GNU GPL.

Program MediaWiki je napsán v PHP s využitím databáze MySQL nebo PostgreSQL. Původním autorem je Magnus Manske. Do doby vytvoření MediaWiki používala Wikipedie systém UseModWiki (toto období je označováno jako Phase I), 25. ledna 2002 Wikipedie přešla na nový systém, tento den je označován jako Magnus Manske Day.

Po zásadním přepracování programu (tzv. Phase III) byl program přejmenován na MediaWiki, podle názvu nadace Wikimedia. Tato podobnost názvů je někdy kritizována jako matoucí.

Historie 

První verze MediaWiki, 1.1, byla vydána v prosinci 2003.

Reference

Externí odkazy 
 
 www.mediawiki.org – Oficiální stránky

 
Systémy pro správu obsahu
Svobodný software naprogramovaný v PHP
Projekty nadace Wikimedia
Lutherstadt Wittenberg

Lutherstadt Wittenberg (zkráceně jen Wittenberg) je město v německé spolkové zemi Sasko-Anhaltsko, ležící na pravém břehu Labe, cca 100 km jihozápadně od Berlína. Dnes zde žije přes 47 tisíc obyvatel.

Historie 
Od roku 1502 je univerzitním městem, sídlem dnešní Univerzity Martina Luthera. Wittenberg se stal po příchodu Martina Luthera v roce 1508 a uveřejněním jeho 95 tezí v roce 1517 kolébkou reformace a evangelické teologie.

Působily zde další významné osobnosti spojené s reformací, mj. Philipp Melanchthon a malíř Lucas Cranach. Na zdejší univerzitě přednášel Georg Joachim Rhaeticus, žák Mikuláše Koperníka, a studovali zde i čeští učenci, např. Jan Blahoslav, Jiří Třanovský či Ján Jesenský. V zámeckém kostele, ve kterém kázal, je pochován Martin Luther i jeho poradce Philipp Melanchthon.

Wittenberg je zmiňován v Shakespearově hře Hamlet jako místo, kde princ studoval se svými přáteli Rosenkranzem a Guildensternem.

V roce 1938 byl oficiální název města doplněn přídomkem „Lutherstadt“.

Od roku 1996 je několik budov ve městě zapsáno na Seznamu světového kulturního dědictví UNESCO pod názvem Lutherovy památníky v Eislebenu a Wittenbergu.

Zajímavosti 
Ve Wittenbergu byl 19. srpna 2002 během povodní chycen lachtan Gaston z pražské zoologické zahrady, kterého voda odnesla přes 300 kilometrů. Lachtan následně vyčerpáním zemřel a stal se jedním ze symbolů povodní 2002.

Partnerská města 
  Göttingen, Německo, od roku 1988
  Bretten, Německo, 1990
  Springfield, USA, 1995
  Békéscsaba, Maďarsko, 1999
  Haderslev, Dánsko, 2004

Externí odkazy 
 
   Oficiální stránky města Lutherstadt Wittenberg
  Luther Memorials in Eisleben and Wittenberg (UNESCO)

 
Univerzitní města
Světové dědictví (Německo)
Sídla na Labi
Snellenova tabule

Snellenova tabule je diagnostická pomůcka pro určení zrakové ostrosti.

V roce 1862 navrhl holandský oftalmolog dr. Herman Snellen první tabulku pro zkoumání zrakové ostrosti (vizu). Dnešní standardní tabulka (stále zvaná Snellenova) obsahuje jedenáct řádků písmen definované znakové sady optotyp (Snellenovy znaky). Jde o atypická písmena velké abecedy, která jsou v rozporu s běžnými typografickými zásadami (např. vertikální vzdálenost mezi řádky neodpovídá velikosti písmen apod.), používají se obvykle písmena velké abecedy, ale také neuzavřené C kruhy s pootočenou mezerou (Landoltovy kruhy), písmeno E v různých polohách (Pflügerovy háky) nebo obrázky pro děti.

Postup při vyšetření 
Detaily optotypu mají takovou velikost, že ze stanovené vzdálenosti svírají úhel 1 minuty. Největší písmeno na vrcholu tabulky je vysoké 88 milimetrů a osoby, které ho nedokáží přečíst ani s vhodnými brýlemi, jsou v USA pokládány z pohledu práva za slepé, písmena na nižších řádcích mají menší velikost. Nejdůležitější je řádek, ve kterém jsou písmena vysoká 8,8 milimetrů.

Při vyšetření si pacient zakrývá jedno oko a druhým se pokouší číst postupně menší písmena na tabuli. Při vyšetření stojí nebo sedí od tabule ve vzdálenosti 6 metrů, což je 20 stop. Nositel průměrného zraku má být z této vzdálenosti schopen přečíst právě řádek 8,8 mm.

Snellenův zlomek 
Čitatel Snellenova zlomku je konstanta, která značí vzdálenost, v níž se pacient nacházel od Snellenovy tabule. Jmenovatel se odvozuje od velikosti řádku, který ještě pacient dokázal na tabuli přečíst a udává vzdálenost, v jaké by stál nositel průměrného zraku, aby tento řádek rovněž dokázal přečíst. Například údaj 20/40 znamená, že pacient dokázal přečíst ze vzdálenosti 20 stop řádek, který by nositel průměrného zraku přečetl ze vzdálenosti 40 stop. Písmena jsou v takovém případě dvakrát vyšší. Povšimněte si, že samotný zlomek nevypovídá o míře námahy či jistoty, s jakou pacient řádek přečetl. Z výše uvedeného je zřejmé, že slepota je v USA definována Snellenovým zlomkem 20/200.

Například 20/20 je Snellenův zlomek ve tvaru vyjadřujícím průměrnou (dobrou) kvalitu zraku ve tvaru používaném v zemích s imperiálními měrnými jednotkami, zejména v USA. Ekvivalentem v zemích se soustavou SI je zlomek 6/6.

Nedostatky vyšetření 
Běžná literatura neuvádí, jak má být Snellenova tabule osvětlena. Norma Britského standardizačního institutu BS 4274:1968 „Specification for test charts for determining distance visual acuity“ uvádí 480 lx; ale výzkum prozkoumal 67 ordinací a zjistil, že se v nich osvětlení tabule pohybovalo od 60 do 1600 lx(!) (průměr 447 lx), což činí mnohá měření pochybnými.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Zrak
Lékařská diagnostika

de:Sehschärfe#Sehprobentafeln
Tři království Koreje

Tři státy (: Samguk) byly království Kogurjo, Pekče (též Päkče) a Silla, které zahrnovaly Korejský poloostrov a Mandžusko, od 1. století př. n. l. do 7. století n. l. Před i během období Tří království existovala na tomto území i jiná menší království a kmenové svazy, například Pujo, Kaja (též Karak nebo Kara), Východní Je, Okčo, atd.

Historie 
Za počátek období je tradičně považován rok 57 př. n. l., kdy království Saro (později Silla) na jihovýchodě poloostrova získalo autonomii od Čínské říše dynastie Chan. Kogurjŏ rozkládající se severně a jižně od řeky Jalu (čínské jméno, korejsky Amnŏk) získalo nezávislost na Číně v roce 37 př. n. l. Roku 18 př. n. l., uprchli dva princové Kogurja z prohrané bitvy a založili Päkče na jihozápadě poloostrova (dnešní Jižní Korea), jehož hlavní město bylo Hansŏng, později Ungdžin (dnešní Kŏngdžu) a nakonec Sabi (dnes Pujŏ). Království Kaja se odtrhlo od Päkče v 1. století n. l.

Konec dynastie Chan na začátku 3. století urychlil další vývoj Tří států. Všechna království sdílela stejnou kulturu. Šíření konfucianismu v korejské vyšší společnosti pokračovalo již od 1. století n. l. Později byl zcela vytlačen buddhismem.

Kogurjo 
největší ze tří, mělo dvě hlavní města. Tchung-kou, charakteru spíše vojenského ležení, vystřídal 427 Pchjongjang. Království od počátku sousedilo s Čínou a dobývalo kousek po kousku stále vzdálenější části území Mandžuska a v roce 313 zničilo čínskou kolonii Nangnang (čínsky Lo-lang). Kulturní vliv Číny přetrvával do roku 372, kdy se do země dostal buddhismus. V roce 589 se dynastii Suej podařilo sjednotit Čínu a v roce 612 dosáhla čínská armáda o síle více než 300 000 mužů Pchjongjangu, kde byla vlákána do léčky početně mnohem slabší armádou generála Uldži Mun-doka a takřka celá pobita.

Pekče 
Ve 4. století Päkče prosperovalo a dominovalo celé jižní části poloostrova. V roce 384 se zde stal buddhismus státním náboženstvím. Období největšího rozmachu skončilo v roce 475, kdy bylo hlavní město Hansŏng obsazeno Kogurjem.

Silla 
Je známo, že po přejmenování království Saro na Silla 503, jím bylo pohlceno během první poloviny 4. století celé království Kaja. Hlavním městem Silly byl Kŭmsŏng (nyní Kjongdžu). Buddhismus se zde stal oficiálním náboženstvím v roce 528.

Ve spojenectví s čínskou říší dynastie Tchang, stát Silla v roce 668 obsadil Kogurjŏ, když předtím roku 660 dobyl Päkče. Tím končí období Tří států a začíná období Sjednocené Silly.

Názvy „Samguk“ nebo „Tři státy“ byly použity v názvech korejských klasických textů Samguk Sagi a Samguk Yusa.

Odkazy

Literatura 
 Vladimír Glomb, Miriam Löwensteinová: Korejská náboženství, Togga, 2015, 256 p.
 Dějiny Koreje, Nakladatelství Lidové noviny 2001, 
 Jiří Jameš - Dokonale utajená Korea, Libri 1997,

Související články 
 Korejci
 Korea

Externí odkazy 
 

Zaniklé státy Asie
Dějiny Koreje
Kulturní seznamy
Imperiální jednotka

Takzvané imperiální jednotky jsou – na rozdíl od metrického systému – nepravidelným standardizovaným systémem, který byl dříve užíván ve Velké Británii a v zemích Commonwealthu, tedy Britského společenství národů od roku 1824. Pocházejí z dřívějšího nepřehledného systému, který je znám pod jmény anglický systém resp. britský systém. Jeho dnešní užívání je omezeno na USA (s různými obměnami) a několik dalších výjimek.

Platnost systému dnes 
Imperiální jednotky jsou dnes užívány zejména v USA (mnohdy pod názvem U.S. customary units), zde ovšem v různých případech s odlišnými definicemi, které jsou popsány níže. V jiných zemích byly imperiální jednotky z velké části nahrazeny metrickým systémem, ze kterého vzešla soustava SI.

Většina zemí Commonwealthu převzala systém SI bez výjimek. Velká Británie uskutečnila zákonodárnou změnu roku 1995 s tím, že některé imperiální jednotky jsou dnes alternativně stále užívány nejen obyvatelstvem, ale i úředně. Pivo se stále smí čepovat v pintách, vzdálenosti se měří v yardech a mílích, rychlost v mílích za hodinu. V běžném hovoru se pak užívají i jednotky jako stopa, palec, libra, kámen apod. Obdobná situace je i v dalších zemích Commonwealthu a bývalých koloniích Velké Británie.

K nepřehlednosti systému imperiálních jednotek navíc přispělo několik změn provedených ve snaze harmonizovat jej se systémem metrickým. Jeden z prvních obsáhlých návrhů na metrizaci britského systému pochází ze začátku 20. let 19. století a je připisován Williamu Huskissonovi. Při reformaci systému roku 1824 však k němu přihlédnuto nebylo.

Účelem bylo pozměnit resp. zaokrouhlit imperiální jednotky tak, aby odpovídaly metrickým jednotkám nebo alespoň jejich malým zlomkům (např. metrizovaná stopa = 30 cm namísto oficiálních 30,48 cm), aby se tak zjednodušil budoucí přechod na metrický systém. Jediným dnes viditelným důsledkem těchto snah je snad jen skutečnost, že většina základních imperiálních jednotek je definována svým poměrem k jednotkám metrickým, i když stále pomocí prapodivných faktorů.

Související články 
 Angloamerická měrná soustava

Externí odkazy 
 
 The UK Metric Association
 British Weights And Measures Association

Imperiální jednotky
Systémy jednotek
Commonwealth
Stopa

Slovo stopa má několik významů:

 stopa (jednotka délky) – anglosaská jednotka délky (30,48 cm)
 otisk nohy člověka nebo zvířete, též jiný otisk na zemi případně ve sněhu (např. po pneumatice automobilu)
 lyžařská stopa
 kriminalistická stopa
 vědomě nebo nevědomě zanechané zjistitelné následky, které po sobě zanechá nějaká činnost nebo děj a které umožňují se jej dopátrat: speciálně v kriminalistice stopa zločinu 
 část (audiovizuálního) záznamu – též kanál
 stopa (algebra) – matematický pojem
 stopa (informatika) – záznam dat do kruhové stopy (cylindru) na pevném disku, disketě a podobně
 stopa (literatura) – zvuková jednotka kde se střídají lehké a těžké doby
 Stopa (hudební skupina) – trampská hudební skupina (akronym ze sousloví: Spojené trampské osady Pardubice)
 Stopy (Star Trek) – Epizoda seriálu Star Trek: Nová generace

Související články 
 Stopař

Externí odkazy
Stopa (jednotka délky)

Stopa je historická jednotka pro měření délky, která byla používána v téměř všech kulturách. Vznik názvu je možno vysvětlit tím, že se jednalo o délku otisku lidské nohy (chodidla), tedy stopy. V jiných jazycích Fuß (německy), foot (anglicky), pes (latinsky), pied (francouzsky) atd.

Podle místa užívání a v důsledku mnoha reforem existuje nepřehledné množství definic její velikosti vůči (metrické) soustavě SI. Jako platná jednotka má dnes význam jen angloamerická (imperiální) stopa, která se všeobecně užívá i v letectví pro určení výšky letadla.

V podobném významu byla užívána poněkud delší jednotka loket, někdy obě současně.

Historie 
Stopa jako jednotka pro měření délky byla zřejmě poprvé použita v Sumerské říši, její (přibližná) délka byla definována sochou Gudei v Lagaši přibližně roku 2575 př. n. l. Tato stopa (26,45 cm) se dělila na 16 palců. Dále je ještě známá stopa nippurská (27,58 cm), která byla čtvrtinou loktu. Stopa je doložena též u Vikingů s hodnotou 29,5 cm, v Babylonii 30,83 cm a středověké Palestině 32,3 cm. V našich zemích je stopa poprvé zmiňována v roce 1579 jako střevíc (29,57 cm). V 18. století podle J. Steplinga 29,82 cm a patentem Marie Terezie z 30.7. 1764 stanovena stopa na 29,82 cm. 

Stopa jako míra délky byla později používána i ve starověkém Egyptě, antickém Řecku a starověkém Římě (pes).

Ve středověku byla tato míra rozšířena po celé Evropě. Závazná definice jednotky neexistovala, v různých státech (a také na různých územích těchto států jako např. v Německu) byla stopa různě dlouhá.

Různé historické použití jednotky stopy 
 stopa saská = 28,32 cm
 stopa slezská = 1/6 sáhu slezského = 1/2 lokte slezského = 28,96 cm
 stopa brněnská = 29,59 cm
 stopa moravská = 1/6 sáhu moravského = 29,59 cm
 stopa česká = 1/2 lokte českého = 29,635 cm
 stopa pruská = 12 palců pruských = 31,385 cm
 stopa vídeňská = 12 palců vídeňských = 31,608 cm

Stopa v dnešním angloamerickém měrném systému 
Stopa, anglicky foot (množné číslo feet, zkratka ft), také standardní imperiální stopa (standard imperial foot), je tzv. imperiální délková jednotka, používaná ve Velké Británii (zde i po zavedení soustavy SI, je však její užívání na ústupu) a v USA, zde pak pod názvem americká běžná stopa (U.S. customary foot).

1. června 1959 byl definován v USA, Británii a zemích Commonwealthu mezinárodní yard jako 0,9144 metrů. Stopa je 1/3 yardu tj. 1ft = 0,3048 metrů nebo 30,48 cm (přesně), palec je 1/12 stopy, tj. 2,54 cm (přesně). To je o 2 ppm kratší než předchozí definice v USA a o 1,7 ppm delší než předchozí britská definice.

Téměř bezvýznamná je dnes již tzv. americká zeměměřická stopa, měřící 0,304800609 m (U.S. survey foot), užívaná pouze Národním geodetickým zeměměřickým ústavem (National Geodetic Survey (NGS), do r. 1970 U.S. Coast and Geodetic Survey) pro potřeby pouze sedmi federálních států. Interně NGS od roku 1986, stejně jako 42 států Unie a Velká Británie používá v geodézii metrickou soustavu SI.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Jednotky délky
Imperiální jednotky
Rohovití

Rohovití (Demospongiae) mají křemité jehlice stejně jako křemití (ale jen čtyř a jednočetné), které jsou doplněny nebo zcela nahrazeny kolagenními vlákny (spongin). Do této skupiny patří většina známých žijících druhů hub a má nejširší ekologickou valenci: vyskytují se ve všech hloubkách moří, v ústích řek i ve sladkých vodách. V této skupině se vyskytuje výhradně leukonový typ těla a sladkovodní druhy vytváří na zimu gemule. Larvy jsou všech typů.
Tato skupina je patrně polyfyletická, což mimo jiné naznačuje i to, že některé druhy mají v kostře i CaCO3.

Houba mycí (Spongia officinalis) 
Má kostru pouze ze sponginu, žije v mořích od mělčin po hloubku 250 m. Dorůstá 25 cm a je rozšířena v celém severním mírném až subtropickém pásu. Její sponginová kostra vyčištěná od ostatních organických částí se používá jako houba na mytí těla. Za tímto účelem je i pěstována. Vzrostlý jedinec je rozkrájen na několik kusů, které za několik let dorostou do tržní velikosti.

Houba komínová (Aplysina aerophoba) 

Je to 15 cm vysoká mořská houba, která tvoří úzké komínky. Žije ve skupinách na skalnatém podkladu do hloubky 15 m v Atlantském oceánu po Biskajský záliv a ve Středomoří. Má zářivě žlutou barvu, kterou však při vytažení na vzduch rychle ztrácí (nejprve zezelená a posléze zčerná). I tento druh má kostru pouze ze sponginu.

Houba rybniční (Spongilla lacustris) 
Může dorůstat velikosti až 100 cm, ale obvykle je menší. Porosty těchto hub jsou na ponořených částech rákosu, na potopených kusech dřeva i na technickém zařízení rybníků. Těmito houbami se živí larvy vodnářek. Pokud na ně dopadá světlo jsou zelené, což způsobují symbiotické řasy. Na zastíněných místech mají žlutavou nebo šedou barvu.

Houba říční (Ephydatia fluviatilis) 
Tvoří spíše ploché, málo členité porosty na ponořených předmětech. Je rozšířena v řekách Evropy a u ústí řek, kde není voda příliš slaná, proniká i do Baltského moře. Stejně jako u houby rybniční se její zbarvení mění podle intenzity osvětlení. Jednotlivé druhy hub z řek se dají rozeznávat pouze podle mikroskopické struktury jehlic v gemulích.

Externí odkazy 
 

Houbovci
Polyfyletismus

Polyfyletismus je stav člověkem definované skupiny organismů, ve kterém se skupina nachází, pokud nezahrnuje společného předka a sestává z organismů z různých vývojových linií. Taxon (skupina) se pak nazývá polyfyletický a není přirozený. Často jde o skupiny, v nichž jsou k sobě řazeny organismy konvergentní. Například taxon, který by zahrnoval ryby a kytovce, tedy organismy podobné pouze podle jednoho vnějšího znaku – tvaru těla – nemá při mapování unikátní historie živých organismů opodstatnění a byl by pouze lidským výmyslem; ve fylogenetice se totiž všeobecně uznávají pouze monofyletické taxony, tedy taxony přirozené. 

Polyfyletickým taxonem může být také skupina, která je takto zahrnována pouze z nedostatku detailnějších znalostí, a existují názory, že jde ve skutečnosti o několik samostatných skupin s různými vývojovými liniemi.

Odkazy

Literatura 
 
 TUDGE, Colin. The variety of life: a survey and a celebration of all the creatures that have ever lived. Oxford: Oxford University Press, 2006. 684 s. ISBN 9780198604266.

Související články 
 Evoluce
 Fylogenetický strom
 Fylogenetika
 Fylogeneze
 Monofyletismus

Externí odkazy 
 

Biologická systematika
Monofyletismus

Monofyletismus je stav skupiny organismů, ve kterém se skupina nachází, pokud zahrnuje příslušníky jediné fylogenetické linie. Monofyletismus je základním požadavkem na přirozené biologické taxony.

Opakem monofyletismu je polyfyletismus, stav, ve kterém se skupina nachází, pokud zahrnuje více než jednu fylogenetickou linii, jejichž společný předek není příslušník tohoto taxonu.

V současnosti existují dvě rozdílná pojetí monofyletismu.
 Podle přísnějšího kladistického pojetí se za monofyletické považují pouze takové taxony, které zahrnují společného předka a všechny jeho potomky. Monofyletické taxony splňující toto přísnější kritérium se nazývají holofyletické a jsou v podstatě totožné s klady.
 Podle evolučně systematického pojetí nemusí do monofyletického taxonu patřit všichni jeho potomci, ovšem žádný z vyřazených potomků nesmí být předkem některého z potomků do taxonu zařazených. Taxony, které splňují evolučně systematické kritérium monofyletičnosti, ale nesplňují kritérium kladistické, se nazývají parafyletické.

Monofyletismus v kladistickém pojetí 
Jako učebnicový příklad rozdílu mezi kladisticky pojatým monofyletismem (holofyletismem) a parafyletismem často slouží plazi. Ptáci patří do skupiny plazů, neboť jejich nejbližší žijící příbuzní jsou krokodýli, krokodýli jsou tedy s ptáky příbuzní více než s ostatními plazy, např. s hady. Pokud budou do taxonu plazů zahrnuti i ptáci, je skupina holofyletická, neboť obsahuje všechny potomky předka. Pokud však ptáci v taxonu plazů zahrnuti nebudou, skupina neobsahuje všechny potomky, a je tudíž parafyletická.

Monofyletický taxon v kladistickém pojetí se ještě může dělit na různé části jako panmonofylum nebo korunovou skupinu.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Evoluce
 Fylogenetický strom
 Fylogenetika
 Fylogeneze

Externí odkazy 
 

Biologická systematika
Václav Kotva

Václav Kotva (20. ledna 1921 Radnice – 2. listopadu 2004 Praha) byl český herec, jeden ze zakládajících členů Činoherního klubu, ve kterém působil až do svého odchodu do důchodu. Hostoval také v činohře Národního divadla.

Život 
Svou profesní kariéru zahájil jako učitel na západočeských školách a na gymnáziu v Praze ve Vysočanech, po absolutoriu režie na pražské DAMU v roce 1959 působil jako herec šest let v ostravském Divadle Petra Bezruče. V roce 1965 se stal členem nově vzniklého pražského Činoherního klubu, kde kromě hraní pracoval také jako divadelní kronikář.

Ve filmu i v televizi šlo o typického herce malých a vedlejších rolí, kterých, s výjimkou jediného snímku Svatej z Krejcárku z roku 1969, vytvořil kolem dvou set. Kromě televize také poměrně často vystupoval v Československém rozhlase, byl též činný v dabingu.

Je pochován v rodných Radnicích.

Filmy a seriály, výběr 
 Ostře sledované vlaky (1966)
 Svatej z Krejcárku (1969) – v tomto filmu ztvárnil svoji jedinou hlavní roli
 Šest  medvědů s Cibulkou (1972)
 Dny zrady (1973)
 Pan Tau (1975)
 Tajemství hradu v Karpatech (1981)

Knihy 
 Základní dechová a hlasová cvičení (Praha 1974, 1977)
 Sto čtyřicet let divadla v Radnicích (Radnice 1990)
 Veršem a prózou: Dětské veršovánky a vzpomínky Václava Kotvy (Rokycany 2003)
 Vyznání : básnická sbírka (Rokycany 2003)

Odkazy

Reference

Literatura 
 Česká divadla : encyklopedie divadelních souborů. Praha : Divadelní ústav, 2000. 615 s. . S. 33, 127, 128.
 FIKEJZ, Miloš. Český film : herci a herečky. I. díl : A–K. 1. vydání (dotisk). Praha : Libri, 2009. 750 s. . S. 652.

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 
 Václav Kotva na Dabingforum.cz
 Jitka Quadratová: Václav Kotva jako spisovatel
 Václav Kotva na stránkách města Radnice 

Čeští herci
Čeští divadelní herci
Čeští filmoví herci
Čeští televizní herci
Čeští dabéři
Herci Činoherního klubu
Herci Divadla Petra Bezruče
Čeští básníci
Básníci tvořící česky
Čeští spisovatelé 20. století
Spisovatelé píšící česky
Čeští kronikáři
Čeští pedagogové
Absolventi DAMU
Narození 20. ledna
Narození v roce 1922
Narození v Radnicích
Úmrtí 2. listopadu
Úmrtí v roce 2004
Úmrtí v Praze
Muži
Čeští spisovatelé 21. století
Kmín

Kmín může být:

 kmín (rod) (Carum), rod rostlin z čeledi miříkovitých (Apiaceae)
 kmín (koření) – semena kmínu kořenného
 kmín kořenný (Carum carvi)
 kumin (psáno též cumin), čili kmín římský – plody šabreje kmínovitého
 šabrej kmínovitý Cuminum cyminum (nesprávně kmín římský), 
 kerblík lesní Anthriscus sylvestris (nesprávně kmín lesní),

Externí odkazy
HZ

Spojení písmen H a Z může mít různé významy:

HZ 
 IATA kód SAT Airlines
 Historische Zeitschrift

Hz 
 hertz

hz 
 hererština – dvojpísmenný ISO 639 kód pro jazyk
Výtrusné rostliny

Výtrusné rostliny (Sporophyta), dříve nazývané též tajnosnubné rostliny (Cryptogamae), jsou rostliny nevytvářející květy, plody ani semena, rozmnožující se pomocí výtrusů. Jedná se o víceméně umělou skupinu bez systematického opodstatnění, a proto se dnes termín výtrusné rostliny používá jen zřídka. Opakem jsou semenné rostliny (Spermatofyta), dříve též jevnosnubné (Phanerogamae).

Rozsah této skupiny se mění v závislosti na vývoji systému rostlin. Mezi výtrusné rostliny tak byly dříve řazeny prakticky všechny živé organismy kromě semenných rostlin, jednobuněčných a mnohobuněčných živočichů. Biota se však dělila pouze na rostliny a živočichy.

Výtrusné rostliny v nejširším rozsahu:

 Bakterie
 Sinice
 Bičíkovci
 Hlenky
 Houby
 Lišejníky
 Řasy
 Mechorosty
 Rhyniové rostliny †
 Plavuně
Kapraďorosty

Reference 

Vyšší rostliny
Jižní pól

Jižní (geografický) pól, též jižní točna je jeden ze dvou zemských pólů, místo na povrchu Země, kterým prochází zemská osa, kolem které se Země otáčí. Leží na 90° jižní šířky, zeměpisná délka není určitelná, protože se zde všechny poledníky stýkají. Směr otáčení Země při pohledu na jižní pól je ve směru hodinových ručiček.

Historie 
První výprava, která dosáhla jižního pólu 14. prosince 1911, byla Amundsenova expedice vedená norským polárníkem Roaldem Amundsenem. Ve stejnou dobu se pokoušela jižní pól dobýt také expedice Terra Nova vedená Angličanem Robertem Scottem. Jeho pětičlenná skupina dorazila na točnu o měsíc později a na strastiplné zpáteční cestě všichni její členové zahynuli.

Současnost 

V současné době se na jižním pólu nachází trvale obydlená polární stanice Amundsen-Scott, která zde byla postavena americkým námořnictvem během listopadu 1956.

Přírodní podmínky 
Jižní pól se nachází ve výšce 2835 m nad mořem uprostřed v těchto místech rovného 2850 m silného ledového masivu, který se posouvá rychlostí 10 m za rok. Od postavení polární stanice jsou o jižním pólu známa některá klimatická data. Zaznamenané teploty se pohybují mezi −82,2 a −13,6 °C s průměrnou hodnotou −49 °C. Vítr zde fouká v průměru 5,5 m·s−1.

Čas 
Na pólech není definováno časové pásmo. Amundsenova–Scottova stanice používá novozélandský čas UTC+12/+13 (z praktických důvodů – je zásobována z Christchurch přes stanici McMurdo).

Související články 
 Jižní magnetický pól
 Severní pól
 Severní magnetický pól

Externí odkazy 

 

Země
Antarktida
Rovnoběžky
Pól

Pól (z řeckého πολος (polos) = čep, osa koule, nebe) je v obecném smyslu místo z jistého hlediska nevzdálenější nebo mající nejkrajnější vlastnosti. Konkrétně může toto slovo označovat:

 v astronomii
 nebeský pól,
 v zeměpisu
 geografický pól: severní a jižní,
 geomagnetický pól: severní a jižní,
 Pól nedostupnosti
 pól větrů
 pól dešťů
 ve fyzice
 elektrický pól,
 magnetický pól,
 v matematice
 pól n-tého řádu – druh singularity v komplexní analýze.

Příbuzná slova 
 Polarita
 Polarizace
 Polární

Externí odkazy
Americká běžná jednotka

U amerických běžných jednotek (U.S. customary units) se jedná o měrný systém, používaný v USA a převzatý – s některými změnami – z britského systému imperiálních jednotek. Jejich definice se dnes odvozuje z jednotek soustavy SI.

Většina běžných jednotek nese stejné názvy jako jednotky britského imperiálního systému. Jejich definice jsou však v mnoha případech rozdílné, tyto rozdíly jsou mnohdy velice podstatné. Mnohé jednotky byly navíc používány v různé míře nebo pro různé účely.

Několik zvláštních pojmenování existuje u jednotek, kde by mohlo dojít k iritacím; tyto názvy však nejsou závazné, takže je mnohdy jen z kontextu nebo zdroje údaje možno posoudit, o jakou jednotku se jedná. Nejčastější rozdíly v pojmenování jsou:
 krátká tuna (short ton) pro americkou tunu na rozdíl od dlouhé tuny (long ton) pro anglickou tunu (zřídka se používá i názvů net ton resp. gross ton)
 u jednotek objemu U.S. barrel a U.S. gallon pro americké jednotky (na rozdíl od imperiálních jednotek, kde se – velice zřídka – používá Imp. barrel a Imp. gallon)

Přestože jsou v USA zjevné snahy převést měrný systém na metrické jednotky SI, nebylo dosud dosaženo velkých výsledků. Jak průmysl tak i obchod užívají převážně starého amerického systému, který stojí v popředí i ve veřejných školách. Pouze ve vědeckých pracích jsou preferovány metrické jednotky.

Související články 
 Imperiální jednotka
 Angloamerická měrná soustava

Externí odkazy 
 
 Metric4us.com

Systémy jednotek
Zeměpisný pól

Zeměpisný pól, také geografický pól, je jeden ze dvou bodů na povrchu rotující planety nebo jiného rotujícího tělesa, kudy prochází pomyslná osa rotace. Poloha geografického pólu se může z důvodů nepravidelnosti otáčení planety v čase mírně měnit. Pozice zemských pólů se cyklicky mění v rozsahu několika metrů. Tento pohyb nelze zaměňovat s precesí.

Na Zemi existují dva póly: severní a jižní. Kartografie vyžaduje přesné a neměnné souřadnice. Proto je kartografický pól stanoven jako pevný bod, bez ohledu na momentální polohu geografického pólu. Kartografický pól je místo, ve kterém se protínají všechny poledníky.

Vedle geografického a kartografického pólu existuje také severní a jižní magnetický pól.

Související články 
 Severní pól
 Jižní pól

Externí odkazy 
 

Země
Rovnoběžky
Kapustňák

Kapustňák (Trichechus) je jediný rod z čeledi kapustňákovití. Jsou to velcí vodní savci známí také jako mořské krávy. Kapustňákovití se liší od dugongovitých (moroňovitých, Dugongidae) ve tvaru lebky a ocasu. Ocas kapustňáka má pádlovitý tvar, zatímco moroně tvar vidlicovitý. Jsou to býložravci, kteří traví většinu času pastvou v mělkých vodách.

Existují tři druhy kapustňáka: kapustňák senegalský (Trichechus senegalensis) obývá západní pobřeží Afriky, kapustňák jihoamerický (Trichechus inunguis) východní pobřeží Jižní Ameriky a kapustňák širokonosý (Trichechus manatus) neboli lamantin žije v mělkých, bahnitých pobřežních oblastech Severní, Střední a Jižní Ameriky a Karibského moře. Na ostrově Portoriko se v domorodém jazyce kapustňákům říkalo „manatí“, toto jméno se odrazilo i v latinském názvu (Trichechus manatus) a přešlo i do některých dalších jazyků, například do angličtiny.

Kapustňák floridský byl po nějakou dobu považován za samostatný druh, ale ITIS (Integrovaný taxonomický informační systém) jej překlasifikoval jako poddruh kapustňáka širokonosého. Dosahuje více než 4,5 m a žije jak ve sladké, tak ve slané vodě. Dříve byl loven pro olej a maso, ale nyní je chráněný zákonem.

Kapustňáci spolu s lenochody jsou jediní savci, u kterých není krční páteř tvořena 7 obratli.

Nejbližšími příbuznými kapustňáků jsou sloni. Kapustňákům dorůstají zuby po celý život. Na rozdíl od většiny ostatních savců však zuby nerostou z čelisti nahoru nebo dolů, ale zezadu dopředu. V každé čelisti mají 6 až 8 stoliček, které se během života postupně doplňují ze zadní strany čelisti (podobně jako slonům, ale ti mají jen jednu až dvě stoličky v každé čelisti). Horní pysk kapustňáků je chápavý (podobně jako sloní chobot), každá polovina se může pohybovat nezávisle, pomáhají si jím podávat potravu do tlamy. Většina obratlovců má 7 krčních obratlů, kapustňáci však pouze 6 (další výjimkou v tomto směru jsou lenochodi). Každá plíce je v samostatné dutině. Namísto jedné bránice mají dvě polobránice. Nemají ušní boltce, ale pravděpodobně dobře slyší. Oči jsou chráněny průhlednou blánou. Především kolem tlamy, ale i jinde po těle mají hmatové chlupy. Přední končetiny mají srostlé prsty, jsou však na nich 3 až 4 nehty a jsou relativně ohebné ve všech kloubech.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Sirény
Miloš Kirschner

Miloš Kirschner (16. března 1927 Praha-Libeň – 2. července 1996 Praha) byl český loutkář, herec, zpěvák, dlouholetý ředitel a hlavní interpret Divadla Spejbla a Hurvínka.

Život 
Od roku 1946 studoval mezinárodní právo na Právnické fakultě Univerzity Karlovy, v roce 1949 musel studium předčasně ukončit pro protikomunistickou činnost. Začátkem padesátých let byl zatčen a odsouzen za protistátní činnost. Po uplynutí trestu ho zařadili do Pomocných technických praporů (PTP), které se také nazývaly Černí baroni. Po absolvování vojenské služby byl v roce 1951 přijat do Divadla Spejbla a Hurvínka. Už od roku 1952 interpretoval hlavní role. V roce 1956 ho prof. Josef Skupa jmenoval svým nástupcem. Teprve v roce 1966 byl jmenován ředitelem divadla. Po jeho smrti se vedení divadla ujala jeho manželka Helena Štáchová.

Pod vedením Miloše Kirschnera se vyvíjel charakter dvojice loutek Spejbla a Hurvínka. Přijal tradici a současně přišel s inovacemi jevištními a tematickými. Na rozdíl od Josefa Skupy interpretoval své role i v cizích jazycích. Za 44 let práce navštívil 30 zemí.

Psal odborné články, scénáře a divadelní hry. Mnohá představení divadla byla zaznamenána na gramofonové desky. Podílel se na tvorbě Večerníčků. Kromě divadla vystupoval v televizi a v rozhlase. Taktéž hrál ve filmech, které se natáčely v Československu i v zahraničí. Za svou práci obdržel řadu ocenění: např. titul zasloužilý umělec i národní umělec v roce 1987 (u příležitosti životního jubilea). Je pohřben se svou manželkou Helenou Štáchovou na Olšanských hřbitovech.

Galerie

Diskografie 
diskografie není úplná
 2004 Dobrý večer s Waldemarem – FR, CD – 10. Ach ta láska nebeská – Waldemar Matuška & Miloš Kirschner & Helena Štáchová

Reference

Externí odkazy 
 
 

Čeští herci
Čeští loutkoherci
Čeští zpěváci
Dětská hudba
Českoslovenští zasloužilí umělci
Českoslovenští národní umělci
Čeští divadelní ředitelé
Čeští divadelní režiséři
Divadlo Spejbla a Hurvínka
Narození 16. března
Narození v roce 1927
Narození v Libni
Úmrtí 2. července
Úmrtí v roce 1996
Úmrtí v Praze
Pohřbení na Olšanech
Muži
Wikizdroje

Wikizdroje (anglicky Wikisource) jsou jeden z wiki projektů nadace Wikimedia, který se zabývá uchováváním volně dostupných (volných či pod svobodnou licencí) dokumentů, jak primárních zdrojů v libovolném jazyce, tak i jejich překladů. Projekt se původně měl nazývat Sourceberg (slovní hříčka: odkazuje na projekt Gutenberg, ale také anglicky source = zdroj, iceberg = ledovec), ale 6. prosince 2003 byl podle výsledků hlasování pojmenován Wikisource.

Wikizdroje fungují na stejném programovém vybavení (MediaWiki) jako ostatní projekty nadace Wikimedia.

Obsah knihovny 
Wikizdroje sbírají v digitální podobě dříve (na papíře či digitálně) zveřejněné texty včetně románů, literatury faktu, dopisů, proslovů, ústavních a dějinných dokumentů, zákonů a dalších. Všechny zde zpřístupněné texty jsou volná díla, která nepodléhají autorskoprávní ochraně, jejichž doba ochrany již vypršela nebo která byla zveřejněna pod svobodnou licencí, jako je např. Creative Commons Uveďte autora–Zachovejte licenci 3.0 (CC BY-SA 3.0) nebo kompatibilní. Vítány jsou texty ve všech jazycích včetně překladů.

S výjimkou vlastních překladů existujících volných děl Wikizdroje neposkytují místo pro díla vytvářená přímo přispěvateli projektu.

Rozsah projektu 

V lednu 2023 projekt existoval v 72 jazycích. Obsahoval přes 5 504 000 článků a pracovali v něm 303 správci. Zaregistrováno bylo přes 4 314 000 uživatelů, z nichž bylo přes 2 400 aktivních (přispívajících v posledních 30 dnech). Podle počtu článků byla největší polská jazyková verze s více než 1 050 000 články (tj. 19,1 % z celkového rozsahu projektu). Další rozsáhlé verze byly anglická (17,8 %), ruská (11,2 %), německá (9,6 %), francouzská (8,9 %) nebo čínská (7,4 %). Více než 86 % všech článků bylo napsáno v deseti největších verzích.

Česká verze byla 12. v pořadí a obsahovala přes 55 300 článků, tedy 1 % z celkového množství. Registrováno v ní bylo přes 16 900 uživatelů, z nichž okolo 25 bylo aktivních. Pracovali zde 4 správci. Byla spuštěna 29. března 2006 spolu s dalšími 13 jazykovými verzemi a 11. dubna 2009 byl její název počeštěn na Wikizdroje.

V roce 2019 bylo zobrazeno okolo 2,2 milionu dotazů. Denní průměr byl 6 030 a měsíční 183 402 dotazů. Nejvíce dotazů bylo zobrazeno v srpnu (231 958), nejméně v červenci (134 988). Nejvíce dotazů za den přišlo v sobotu 10. srpna (37 863), nejméně v sobotu 29. června (2 986).

Externí odkazy 
 
 

 Hlavní strana české mutace Wikizdrojů
 Mnohojazyčný portál wikisource.org

Díla pod licencí Creative Commons
Projekty nadace Wikimedia
Filip II.

Filip II. je jméno následujících panovníků:
 Filip II. Makedonský – král makedonský (359–336 př. n. l.)
 Filip II. August – král francouzský (1180–1223)
 Filip II. Smělý – burgundský vévoda (1342–1404)
 Filip II. Španělský – král španělský (1516–1598)
 Filip II. (Tizian, 1551) – obraz Filipa II. Španělského namalovaný italským malířem Tizianem
 Filip II. Orleánský – regent (1715–1723) v době nezletilosti Ludvíka XV.
 Filip II. Savojský – savojský vévoda (1496–1497)

Rozcestníky - panovník

de:Liste der Herrscher namens Philipp#Philipp II.
Slavín

Pojem Slavín označuje:

 Slavín (hrobka) – hrobka zemřelých osobností, pantheon, na Vyšehradském hřbitově v Praze
 Slavín (Bratislava) – část Bratislavy 
 Slavín (Neustupov) – část obce Neustupov v okrese Benešov
 Slavín (památník) – bratislavský památník padlým sovětským vojákům za 2. světové války 
 Slavín (kopec) – kopec nad obcí Tupadly v okrese Mělník
 Zámek Slavín – zámeček s rozhlednou stojící na Slavíně nedaleko Tupadel
 Lesnický Slavín – soubor památníků a studánek v Moravském krasu
Kreace

Kreace (slovesný tvar kreovat) může znamenat:

 Stvoření, například stvoření světa
 v obdobném smyslu v kvantové a částicové fyzice: vznik, vytvoření hmotných částic z působení silových polí, opak anihilace 
 jmenování kardinála
 výtvor (například módní kreace)
Noumenon


Noumenon nebo númenon (řec. „myšlené, poznané“, od nús a noein) je ve filosofii protiklad toho, co se pouze jeví, čili fenoménu (jevu).

U Platóna a v novoplatonismu je to předmět myšlení, poznatelný rozumem a ne smysly, například matematický nebo geometrický. Do novověké filosofie tento pojem znovu uvedl Immanuel Kant, který staví proti sobě noumena, věci o sobě (Ding an sich) jako absolutní skutečnost, a fenomény čili jevy. Skutečnost můžeme poznávat jen pomocí forem názoru (prostoru a času) či myšlení (kategorie). Ty ale skutečnost má jen ve vztahu k poznávajícímu vědomí, jako předmět poznání, nikoli sama o sobě. Pouze rozumové pojmy podávají svůj obsah tak, jak sám o sobě jest. V Prolegomenech z roku 1783 o tom Kant říká:

„Věci jsou nám dány jako vnější předměty našich smyslů, ovšem o tom, čím by byly samy o sobě, nevíme nic, nýbrž známe jen jejich jevy (Erscheinungen), tj. představy, jež v nás vyvolávají, když působí na naše smysly. Tím ovšem nepopírám, že mimo nás jsou tělesa, tj. věci, nám sice ohledně toho, čím samy o sobě jsou, zcela neznámé, které však nicméně známe prostřednictvím představ, jež nám poskytuje jejich vliv na naše smysly a jež nazýváme tělesy; toto slovo tedy znamená pouze jev onoho nám neznámého, nicméně skutečného předmětu.“

Tento racionalistický postup sice pro filosofii odmítl už Hegel, který v něm viděl „rezignaci na pravdu“, a pozitivismus jej považoval za zdánlivý problém, nicméně se ukázal jako velmi užitečný například ve fyzice. Tak krystal, který se nám jeví jako kompaktní a neprodyšný, je pro fyziku mřížkovým uspořádáním atomů, jež samy rozhodně kompaktní nejsou, nýbrž jsou tvořeny navzájem vázanými a oddělenými částicemi.

Odkazy

Literatura 
 I. Kant, Prolegomena ke každé příští metafyzice, jež se bude moci stát vědou. Praha: Svoboda – Libertas, 1992 – 151 s. 
 
 Filosofický slovník. Olomouc 1998. Heslo Noumenon, str. 292.

Reference

Související články 
 Fenomén
 Transcendentální filosofie

Externí odkazy 
  Stanford encyclopedia of philosophy, heslo Kant's Critique of Metaphysics
  Heslo v Kant-Lexikon Rudolfa Eislera

Filozofické pojmy
Epistemologie
Saturn

Saturn může být:

 Saturn (planeta) – šestá planeta sluneční soustavy
 Saturn (bůh) – v římské mytologii první z Titánů, otec Jova
 Rakety Saturn – rodina amerických nosných raket, použitých v programu Apollo
 Saturn V – velká raketa používaná pro cesty na Měsíc
 Saturn IB – menší dvoustupňová raketa používaná pro umělé družice Země
 Saturn (automobil) – značka automobilů vyráběných americkou firmou Saturn od roku 1990
 Sega Saturn – herní konzole
 Saturn (knižnice) – vydávána po roce 1963 nakladatelstvím Svět sovětů
 NPO Saturn – ruský letecký výrobce v Rybinsku
 Saturn (družstvo) – pražské výrobní družstvo
 Cena Saturn – americká filmová cena
 Saturn (klub) – původně čtyřčlenný chlapecký klub z foglarovky Modrá rokle

Externí odkazy