alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Geoff Crossley

Geoff Crossley (11. května 1921 Baslow, Derbyshire – 7. ledna 2002 Oxfordshire, Velká Británie) byl britský pilot Formule 1.

Geoff Crossley, zapálený pro závody, koupil od Geoffreye Taylora druhý vůz Alta GP a zúčastnil se s ním Grand Prix Belgie v Spa. Může se to zdát jako hodně ambiciozní krok od někoho, kdo nemá žádné zkušenosti, ale Crossley se nezalekl a dovezl svůj vůz na sedmém místě. Později se účastnil jen příležitostných závodů s podřadnými vozy. V roce 1950 dojel na šestém místě v Jersey. Pokouší se zasáhnout i do bojů v mistrovství světa F1. Na závodní dráze se snaží o úspěch až do roku 1955 a jeho posledním vystoupením je Velikonoční pondělí v Goodwoodu, ale jeho vůz nestačí na nové závodní stroje. Od tohoto závodu o něm není slyšet.

Vítězství 
 není známo, že by někdy zvítězil, nejlepší umístění zaznamenal v Jersey v roce 1950 – dojel na 6. místě.

Formule 1 
 1950 bez bodů Alta GP

 2 Grand Prix
 0 Vítězství
 0 Pole positions
 0 Nejrychlejších kol
 2 Podium
 2 body

Nejlepší umístění v mistrovství světa 
 1950 9. místo Grand Prix Belgie 1950

Britští piloti F1
Narození 11. května
Narození v roce 1921
Úmrtí 7. ledna
Úmrtí v roce 2002
Muži
David Murray

Jméno David Murray má více osobností:

 David Murray (podnikatel) (1842–1928) – skotský podnikatel
 David Murray (malíř) (1849–1933) – britský malíř
 David Murray (závodník) (1909–1973) – britský závodník Formule 1
 David Murray (hudebník) (* 1955) – americký jazzový saxofonista
 Dave Murray (* 1956) – britský kytarista skupiny Iron Maiden
 David Murray (bubeník) – americký bubeník

Externí odkazy
Pankrác

Pankrác má více významů:

 Pankrác (jméno) – mužské jméno
 svatý Pankrác († 304) – římský mučedník, jeden ze tří ledových mužů (svátek 12. května)
 Pankrác z Taorminy (asi 1. století) – svatý, mučedník, patron práce, biskup v sicilské Taormině 

příjmení osob
 František Pankrác (1810–1875) – rakouský a český advokát, podnikatel a politik

Praha
 Pankrác (Praha) – čtvrť v Praze, která své jméno dostala podle kostela sv. Pankráce v Nuslích
 Pankrác (stanice metra) – stanice metra v Praze
 Arkády Pankrác – nákupní centrum u stanice metra Pankrác
 Autobusové nádraží Pankrác
 sídliště Pankrác I–III – názvy panelových sídlišť
 Věznice Pankrác – pražská věznice, zkráceně pojmenována po pražské čtvrti, kde se nachází
 Vozovna Pankrác – tramvajová vozovna
 Pankrácká pláň a Pankrácká terasa – geomorfologické termíny užívané pro tuto část Prahy

další místopisné názvy
 Pankrác (Bělá pod Bezdězem) – osada u Bělé pod Bezdězem v okrese Mladá Boleslav
 Pankrác (Nýřany) – sídelní soubor v Nýřanech, pojmenován podle podnikatele Františka Pankráce.
 St Pancras (Londýn) – čtvrť v Londýně s kostelem stejného jména, londýnské nádraží a stanice metra

Související články 
 Svatý Pankrác
 Kostel svatého Pankráce

Externí odkazy 
 

Rozcestníky - místopisné jméno
Pankrác (jméno)

Základem mužského jména Pankrác je řecké jméno Pankrátios, které se vykládá z pankrátion („celkový závod“, „víceboj“), nebo pankratés („všemocný“, „vševládný“).

Ve spojení římskokatolického kalendáře s meteorologií je svatý Pankrác první ze tří „zmrzlých / ledových mužů“, v lidové pranostice vyjadřující severní až severozápadní proudění vzduchu s teplotami ještě pod bodem mrazu. Dalšími dvěma jsou Servác a Bonifác.

Domácké podoby 
Kráťa, Krácek, Kráca, Panek, Pankrácek

Jméno Pankrác v jiných jazycích 
 Italsky: Pancrazio
 Anglicky: Pancras
 Slovensky: Pankrác
 Polsky: Pankracy
 Rusky: Pankrat nebo Pankratij
 Srbocharvátsky: Pankratij nebo Pankratije
 Maďarsky: Pongrác
 Rumunsky: Pancratie
 Řecky: Pankratois
 Španělsky, portugalsky: Pancracio
 Francouzsky: Pancrace
 Nizozemsky, německy: Pankratius nebo Pancratius nebo Pankraz
 Latinsky: Pancratiu

Data jmenin 
 Český kalendář: 12. května
 Slovenský kalendář: 12. května
 Římskokatolický církevní kalendář: 12. května

Významné osoby se jménem Pankrác 
 Svatý Pankrác
 Pankrác Ignác Borč
 Hlavní postava z videoherní série Polda

Externí odkazy 
 Quido.cz
 Libri.cz

Mužská jména
Jeremjáš (rozcestník)

Jméno Jeremjáš (יִרְמְיָהוּ Yirməyāhū, také Jeremiáš) může označovat: 

 Jeremjáš – starozákonní prorok
 Jeremiáš – mužské jméno
 Kniha Jeremjáš – ve Starém zákoně řazenou mezi prorocké knihy 
 Jeremjáš. Slyšte hlas – kniha Franze Werfela 
 Otakar Jeremiáš – český skladatel
Urijáš

Jméno  Urijáš (Uriáš, Úrijáš;  – Úrijá) je hebrejské jméno.

Ve Starém zákoně se vyskytuje několikrát. Jedná se o následující postavy: 
 Urijáš Chetejský – manžel Batšeby, původem Chetita. David jej nechal zabít v bitvě, aby si mohl vzít za ženu jeho ženu, která s ním již byla těhotná, a aby tak zamaskoval své provinění. (2 S 10–11)
 Urijáš – kněz v Jeruzalémském chrámu za vlády krále Achaza (735–715 př. n. l.). Král mu nařídil, aby postavil v chrámu oltář podle vzoru, jaký viděl v Damašku. (2Kr 16)
 Urijáš (prorok) – prorok, současník proroka Jeremjáše. Stejně jako Jeremjáš byl za svá slova pronásledován, avšak na rozdíl od Jeremjáše nakonec zaplatil životem. Aby nemusel zemřít, utekl do Egypta. Avšak vyslanci krále Jójakíma (609–598 př. n. l.) si pro něj přišli, přivedli ho zpět a král ho zabil vlastní rukou. (Jeremjáš 26) 

v kultuře
 Čert Uriáš – v pohádkách Anděl Páně a Anděl Páně 2 (hraje Jiří Dvořák)
 Uriah Heep – britská rocková skupina

Podobné názvy 
 Uriah

Starozákonní postavy
Filipika

Pojem filipika byl převzat z díla vynikajícího řeckého řečníka Démosthena, Filipiky (Řečník Démosthénés byl vůdcem protimakedonské strany a nenáviděl Filipa II., jeho řeči byly nazvány Filipikami). Spis byl zaměřen proti otci Alexandra Velikého Filipovi II. Makedonskému a jeho politice podmaňování si řeckých států. Pojem filipika pak zůstal zachován pro typ polemických a útočných projevů nebo symbolem ostré kritiky.

S pojmem se setkáváme např. v díle Jana Blahoslava Filipiky proti misomusům, tj. ostré, plamenné řeči proti nepřátelům vzdělání.

Žurnalistický žánr 
Filipika je osobní, ostrá polemika, která je zaměřená proti původci textu. Je silnější verzí polemiky.

Reference 

Rétorika
Literární pojmy
Literární žánry
Žurnalistické žánry
Českomoravská (stanice metra)

Českomoravská (zkratka CE) je stanice pražského metra, nacházející se na lince B, ve východní části Libně, těsně u hranic s Vysočany. V provozu je od 22. listopadu 1990, před otevřením byl její pracovní název Zápotockého, někdy též uváděn jako Antonína Zápotockého. Roku 2002 byla zasažena povodní. Blízko stanice se nachází O2 arena a nákupní centrum Galerie Harfa.

Charakter stanice 

Stanice je ražená, pilířová s trojlodní konstrukcí se zkrácenou střední lodí, celková její délka činí 184 m. Z toho nástupiště tvoří zhruba 100 m, široké je 18,6 m. Je založena 25,8 m pod povrchem Drahobejlovy ulice v Libni.
Českomoravská má jeden výstup s jedním povrchovým vestibulem. Ten je železobetonový a prosklený, dvoupodlažní konstrukce. S nástupištěm jej spojuje tříramenný hlubinný eskalátor. Součástí povrchového vestibulu je také terminál autobusové dopravy, konkrétně dvou městských linek obsluhujících severovýchod Prahy a jedné příměstské linky do Brandýsa nad Labem-Staré Boleslavi. Do prodloužení linky B na Černý Most (1998) a zejména linky C do Letňan (2008) zde bylo ukončeno mnohem více linek.

Obkladem stanice jsou bílé glazované dlaždičky, na stěnách za nástupišti je pak pod nápisem stanice umístěn podklad ve višňově červené barvě. Dlaždičky jsou zde rozděleny do velkých polí oddělených spárami také s višňově červenou barvou.

Na rozdíl od ostatních stanic metra pražského typu u Českomoravské je provedeno jinak obložení pilířů. Svým tvarem více připomínají tvar skutečného ostění, které je zhruba v polovině boku pilíře lomené, u drtivé většiny stanic na lince B jsou pilíře z boku zaoblené.

Za stanicí se nachází směrem na Černý Most odstavná kolej (umístěna mezi těmi běžně používanými), která slouží pro občasné obracení a odstavování vlaků (mezi lety 1990 a 1998 sloužily pro obracení všech vlaků, mezi lety 1998 a 2008 k obracení zde ukončených souprav). V případě uzavření úseku metra IV. B, který za stanicí pokračuje východním směrem, tedy může Českomoravská sloužit jako konečná stanice.

Aktuálně se plánuje rekonstrukce celé stanice na roky 2023 - 2025.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Informace na stránkách Metroweb.cz
 Informace o stanici včetně její fotogalerie
 Obnova stanice po povodni v roce 2002
 Plán obnovy stanice po povodni z roku 2002
 Fotografie vytíženého nástupiště stanice
 Českomoravská na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince B
Doprava ve Vysočanech (Praha 9)
Stavby ve Vysočanech (Praha 9)
Postaveno v Česku 1990
Doprava v Libni (Praha 9)
Stavby v Libni
Diferenciální počet

Diferenciální počet (spolu s integrálním počtem se nazývá infinitezimální počet) je matematická disciplína, která zkoumá změny funkčních hodnot v závislosti na změně nezávislé proměnné.

Základní pojmy 
Základním pojmem diferenciálního počtu je derivace. Pokud je derivace spojité funkce v daném bodě kladná, resp. záporná, je zde funkce rostoucí, resp. klesající. Lokální extrém může nastat pouze v bodě, ve kterém je derivace rovna nule nebo derivace neexistuje. Diferenciální počet tedy umožňuje vyšetřovat průběh funkce.

Mezi další důležité pojmy diferenciálního počtu patří např. limita, diferenciál nebo spojitost.

Derivace funkce v bodě vyjadřuje míru změny hodnoty funkce se změnou argumentu. Tuto změnu je možno interpretovat následovně:
 Geometricky: jde o směrnici tečny (tangenty) ke grafu funkce v daném bodě
 Fyzikálně:
 změna rychlosti v čase je zrychlení
 změna polohového vektoru v čase je okamžitá rychlost
 změna φ u pohybu po kružnici je okamžitá úhlová rychlost ω

Historicky se k diferenciálnímu počtu dospělo dvěma způsoby:
 Isaac Newton – přes geometrickou interpolaci
 Gottfried Leibniz – přes limitu

Odkazy

Literatura 
 Rektorys, K. a spol.: Přehled užité matematiky I.. Prometheus, Praha, 2003, 7. vydání.

Související články 
 Derivace
 Integrál
 Integrální počet
 Matematická analýza

Externí odkazy
ERA B

ERA B  byl jednomístný závodní vůz, kategorie Voiturette a formule 1. Vůz navrhl v roce 1936 konstruktér Reid Railton.

 Model: ERA B 
 Rok výroby: 1936
 Země původu: Velká Británie
 Konstruktér: Reid Railton
 Debut v F1: Grand Prix Velké Británie 1950

Popis 
Model B vycházel z předešlého typu A, do výroby se dostal v roce 1936 s poměrně revidovanou konstrukcí a s mnohem spolehlivějším motorem. Celkem bylo vyrobeno 13 vozů, které dostaly označení R1B až R14B. Mezi zákazníky byl i thajský princ Bira, který s těmito vozy zvítězil ve 20 závodech. Nejúspěšnějším pilotem byl Richard Seaman, jenž se díky výkonům s vozem R1B dostal do továrního týmu Mercedes Benz. Nejvíce vavřínu posbíral vůz R9B.
 R1B – Vůz jezdil černě nalakován a Richard Seaman s ním zvítězil v Coppa Acerbo, v Bernu a Brně.
 R2B – Světle modrá verze přezdívaná jako „Romulus“ patřila thajskému princi a zvítězil s ní v 8 závodech
 R3B – Světle zelená barva patřila Maysovi a Cookovi, ale na vítězství nedosáhli.
 R4B – Černý vůz se stříbrným pruhem slavil úspěch s Maysem především v závodech do vrchu. V roce 1937 prošel celkovou rekonstrukcí a dostal nový 2litrový motor. Tak vznikl typ C verze R4C. O rok později prošel znovu renovací na typ D, tedy R4D, což zahrnovalo nové odvrtané šasi.
 R5B – Světle modrý „ Remus“ thajského prince triumfoval v British Empire Trophy v roce 1939 s Tony Roltem za volantem.
 R6B – Tmavě modrý vůz připravený pro Ira Connella.
 R7B – Sněhově bílý vůz s rozšířenou nádrží pro Paula a Dobsona.
 R8B – Světle zelený vůz v úpravě pro Howeho, který byl v roce 1937 předělán na C typ – R8C.
 R9B – Krémově nažloutlý vůz, který slavil nejčastěji.
 R10B – Černý vůz pro bratry Whiteheadovi.
 R11B – British racing green. Takto se oficiálně nazývá zelená barva, kterou používaly britské týmy, naposledy Jaguar v roce 2004.
 R12B – Světle modrý se žlutým pruhem přezdívaný „Hanuman“. Další vůz thajského prince. Prošel také přestavbou na typ C a často měnil motor. Nejprve z 1500cc na 2 litry a později znovu na 1,5 litru, aby tak splňoval podmínky Formule 1.
 R14B – Světle modrý vůz byl posledním B typem.

Technická data 
 Motor: ERA
 Řadový
 6 válců
 Objem: 1488 cc
 Výkon: 124 kW
 Otáčky: 6 500 min
 Rychlost: 217 km/h
 Hmotnost: 914 kg
 Pneumatiky: Dunlop

Výsledky vozu ERA B

Externí odkazy 
 

Vozy F1 v roce 1950
Vozy F1 v roce 1951
Kniha Pláč

Kniha Pláč, někdy Pláč Jeremjášův (, Ejcha), je jedna z krátkých poetických knih Starého zákona. V židovském dělení Písma se řadí mezi Spisy (ktuvim), v křesťanských Biblích a v Septuagintě se nachází za knihou Jeremjáš, neboť právě proroku Jeremjášovi tradice připisuje autorství. V talmudickém období se nazývala  kinot, „nářky“ nebo „žalozpěvy“, podle toho v Septuagintě , „thrénoi“,  nebo .

Obsah knihy 
Kniha obsahuje celkem 5 relativně krátkých lyrických básní v žánru pláče, které naříkají nad zničeným Jeruzalémem a nad katastrofou, která dolehla na Judsko v létě 587/586 př. n. l., kdy bylo město dobyto, chrám zničen a obyvatelstvo odvedeno do vyhnanství. Básně líčí poměrně naturalistickým způsobem zničený Jeruzalém a bídu jeho lidu a prosí Boha o pomoc, srovnávajíce to s jeho bohatstvím a blahobytem před katastrofou. Přes celkově smutné ladění se nevzdávají optimismu, tj. naděje, že se nakonec Bůh smiluje nad svým lidem a zachrání ho. Pěti nářkům odpovídá přesně pět kapitol podle dnešního dělení textu.

První čtyři písně jsou akrostické, každá sloka začíná jedním písmenem hebrejské abecedy. Poetická skladba je velmi silná. Kromě klasického hebrejského paralelismu se vyskytuje i pravidelný rytmus, většinou 3 + 2 přízvuky, někdy 3 + 3 nebo 2 + 2. Tento rytmus se obvykle vyskytuje právě u nářků a podle toho se nazývá kina.

Vznik a datace 
Poetické skladby vznikly v Judsku krátce po zničení Jeruzaléma jako spontánní a současně liturgická odpověď na nedávné události. Jak dosvědčují některé pasáže jiných biblických knih z této doby (např. Jer 41,4-5; Za 7,1-5), jistá forma kultu a nářku probíhala i v troskách chrámu. Je možné, že Kniha Pláč vznikla a byla používána při těchto liturgiích.

Dnešní použití knihy 
Dnes je Kniha Pláč součástí tzv. megilot, „pěti svátečních svitků“, které se čtou při židovských svátcích. Kniha Pláč se čte během bohoslužeb na Tiš'a be-av, kdy si Židé připomínají zničení prvního a druhého chrámu i další tragické události jako např. porážku Bar Kochbova povstání.

Externí odkazy 
 

Knihy Starého zákona
Tanach

Tanach () je akronym, kterým se v židovství označují posvátné spisy, které jsou součástí Bible (resp. Starého zákona). Jelikož jsou (na rozdíl od Nového zákona) psány hebrejsky, označují se někdy také jako hebrejská bible. Akronym Tanach vznikl z počátečních písmen názvů jednotlivých sbírek těchto spisů (t-n-k):
 Tóra (; Zákon, Učení), označovaná podle počtu knih, které obsahuje, někdy jako Chumaš (; „Pětice“); v křesťanství jsou tyto spisy označovány jako Pentateuch (pětikniží);
 Nevi'im (; Proroci);
 Ktuvim (; Spisy).

Tanach bývá někdy označován také jako Mikra (; „čtení“). Někdy se celek tanachu označuje prostě jako Tóra.

Terminologie 
Rozdělení posvátných spisů židovství do tří částí je dobře dosvědčeno z rabínské literatury období Druhého chrámu. Neužívalo se ovšem označení Tanach, nýbrž Mikra. V akademickém prostředí se dnes užívá pro označení celku těchto spisů pojmu hebrejská bible.

Spisy tanachu jsou zapsány hebrejsky, avšak části knihy Daniel, Ezdráš, jedna věta v Jeremjáši a jedno sousloví v knize Genesis (Berešit) jsou aramejsky, zapsány ovšem hebrejským písmem.

Kánon 
Hlavní článek: Biblický kánon.

Podle židovské tradice se tanach skládá z 24 spisů, neboť židé uznávají tzv. palestinský kánon, jehož užívají také protestantské církve. Pořadí těchto knih v židovství a křesťanství je odlišné, stejně jako počítání knih, protože některé z nich křesťané počítají za dvě samostatné. Katolická církev a pravoslaví, které uznávají bibli v rozsahu alexandrijského kánonu, považují za součást svého Starého zákona několik tzv. deuterokanonických spisů, které nebyly sepsány v hebrejštině, ale v řečtině.

 Fotogalerie 

 Reference 

 Literatura 
 Biblia hebraica stuttgartensia''. Elliger, K.; Rudolph, W. [eds.]. Stuttgart : Deutsche Bibelgesellschaft, 2001. .

Související články 
 Bible
 Biblický kánon
 Starý zákon
 Hebrejská bible

Externí odkazy 
 

Starý zákon
Židovská náboženská literatura
Hebrejská slova a fráze
ČKD (rozcestník)

Zkratka ČKD může označovat:

 ČKD, původně Českomoravská-Kolben-Daněk, strojírenský podnik
 ČKD Dopravní systémy, původně závod ČKD v Praze na Smíchově, později společnost v rámci holdingu ČKD
 ČKD Hradec Králové, závod ČKD v Hradci Králové
 ČKD Blansko, která se stala v roce 1927 součástí koncernu ČKD a v roce 1950 samostatným podnikem
 ČKD Asset, holdingová společnost
 ČKD Vagonka, nyní Škoda Vagonka
 TJ ČKD Kompresory Praha, nyní TJ Kompresory Prosek
 Časopis katolického duchovenstva (1828 až 1949)
 Často kladené dotazy – český překlad anglického spojení „Frequently Asked Questions“ (FAQ)

Externí odkazy
Korno

Korno je malá obec ve středních Čechách v okrese Beroun, sedm kilometrů jihovýchodně od okresního města. Rozkládá se na jižním svahu nevýrazného návrší v nadmořské výšce 345–375 metrů (střed 350 metrů). Rozloha katastrálního území je 5,18 km² a žije zde  obyvatel. Korno spadá do obvodu pošty v Litni, PSČ 267 27.

Historie 
Nejstarší zmínka o jistém Předvojovi z Korna („Prziedwoy de Korna“) se datuje kolem roku 1360. V horní části obce stávala pravděpodobně již od 14. století tvrz, poprvé výslovně zmíněná roku 1540 již jako pustá. Tvrziště, jehož poslední zbytky zmizely při výstavbě rodinných domů po roce 1980, archeologicky zkoumal Václav Krolmus v padesátých letech 19. století. Jinak je však Korno velmi zachovalou a malebně působící vsí, mající status vesnické památkové zóny. V horní části návsi stojí novorománská kaple z 19. století.

Územněsprávní začlenění 
Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:
 1850 země česká, kraj Praha, politický okres Smíchov, soudní okres Beroun
 1855 země česká, kraj Praha, soudní okres Beroun
 1868 země česká, politický okres Hořovice, soudní okres Beroun
 1936 země česká, politický i soudní okres Beroun
 1939 země česká, Oberlandrat Kolín, politický i soudní okres Beroun
 1942 země česká, Oberlandrat Praha, politický i soudní okres Beroun
 1945 země česká, správní i soudní okres Beroun
 1949 Pražský kraj, okres Beroun
 1960 Středočeský kraj, okres Beroun
 2003 Středočeský kraj, obec s rozšířenou působností Beroun

Přírodní poměry 

V okolí Korna, zejména nad řekou Berounkou (jeden kilometr severovýchodně), se vyskytují četné krasové útvary, mj. 40 metrů hluboká propast s jezírkem na dně v takzvaném Tomáškově lomu. Na vrchu Střevíc (385 metrů) severovýchodně od obce byly zjištěny pozůstatky dosud nezkoumaného Hradiště Na Brdláku, podle některých náznaků snad z doby halštatské. Do severozápadní části katastrálního území v oblasti Císařské rokle zasahuje malá část národní přírodní rezervace Koda.

Doprava 
Dopravní síť
 Pozemní komunikace – Do obce vede silnice III. třídy.
 Železnice – Železniční trať ani stanice na území obce nejsou.
Veřejná doprava 2011
 Autobusová doprava – V obci měla zastávku autobusová linka Králův Dvůr-Tetín-Liteň (v pracovní dny 5 spojů) . O víkendu byla obec bez dopravní obsluhy.

Pamětihodnosti 
 Kaplička
 Kaplička zapsaná v Ústředním seznamu kulturních památek České republiky pod číslem ÚSKP 45026/2-331. Od roku 2013 je žluté stezky Naučné stezky Liteň.
 Hradiště Na Brdláku
 Zemědělský dvůr čp. 20

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

 
Vesnice v okrese Beroun
Obce v okrese Beroun
Sídla v Hořovické pahorkatině
Vesnické památkové zóny v okrese Beroun
Sídla v CHKO Český kras
Křižíkova (stanice metra)

Křižíkova (zkratka KR) je stanice metra v Praze na trase B. Vestibul stanice se nachází v Thámově ulici v Karlíně. Stanice byla v roce 2002 vytopena povodní na Vltavě. Křižíkovu zprovoznil Dopravní podnik hlavního města Prahy v roce 1990. Původní navrhovaný název stanice byl Karlín. Uvažovalo se i o variantě Karlínské náměstí.

Charakter stanice 

Stanice je podzemní ražená trojlodní se zkrácenou střední lodí, se sedmi páry prostupů mezi střední lodí a nástupišti; celková délka stanice i s technologickým tunelem činí 212 metrů.

Celá stanice je dlouhá 111 metrů a nachází se 34,8 m hluboko pod povrchem Křižíkovy ulice. Vzdálenost mezi kolejemi – sířka nástupiště činí 18,06 metrů. Stanice je obložena červenohnědým sklem Connex a má jen jeden výstup (vede eskalátorovým tunelem s 37 m dlouhými eskalátory kolmo k ose stanice) a jeden povrchový vestibul. Její výstavba, probíhající v letech 1986–1990, stála 353 milionů Kčs.

Stanice je konstruoována jen s Distribuční transformovnou a rozvodnou VN a NN. Bez měnírny el. proudu.

Přístup 
Do stanice se vstupuje vestibulem umístěným v Thámově ulici, nedaleko od křižovatky s ulicí Sokolovská. V okolí vestibulu je pěší zóna. Z vestibulu vedou tři eskalátory, na něž v kolmé poloze navazuje pevné schodiště. Stanice není bezbariérová.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Fotogalerie a detaily stanice na stránce Metroweb.cz
 Křižíkova na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince B
Stavby v Karlíně
Stanice metra nazvané po osobách
Postaveno v Česku 1990
Doprava v Karlíně
Freska

Freska je nástěnná malba zhotovená na vlhké omítce. Název freska pochází z italského al fresco („na čerstvo“) – v protikladu k al secco („na sucho“).

Technika malování fresek byla známa již ve starověku, používala se v Řecku a především v Itálii, ale také v Číně a Indii. Raně křesťanské umění a umění raného středověku dalo přednost mozaikám, takže umění fresky upadlo na dlouhou dobu téměř v zapomnění. K obnově došlo až koncem 13. století.

Malování fresek je technicky náročná práce. Nános barvy (rozmělněné minerální pigmenty smíchané s vodou) se nanášejí do ještě vlhké omítky tak, aby se barvy vsákly do podkladu a usychaly společně s ním. To znamená, že malíř musí pracovat rychle, aby omítka nezaschla, neboť poté lze provádět pouze malé opravy temperou. Fresky se nehodí do vlhkého prostředí (například v římské bazilice sv. Petra existuje pouze jediná freska).

Postup práce na fresce 
Na základní hrubou omítku (arriccio – vápno s pískem) se vlhkým křídovým prachem nanesly pomocné linky. Poté umělec provedl hnědočervenou barvou přípravnou kresbu, která se nazývala sinopie (podle barviva, které pocházelo ze Sinope v Černomoří). V současnosti bylo možné díky novým technikám pro přemístění fresek některé sinopie odhalit. Poté byl výjev rozdělen na úseky, které bylo možné zpracovat za jeden den, tzv. giornata, jejichž rozloha záležela na povaze výjevu – šlo-li o detaily, byla giornata pochopitelně menší. Tyto denní úseky pak byly nahozeny druhou vrstvou jemné omítky (intonaco) pro každodenní zpracování.

Mezi nejznámější fresky patří například díla Giottova, Michelangellova nebo Leonarda da Vinci.

Související články 
 Secco

Literatura 
 Corrainová Lucia, Giotto a středověké umění. Životy a díla středověkých umělců, Svojtka a Vašut, 1996

Externí odkazy 
 
 
 The Art and Nature of Fresco by Lucia Wiley

Malířské techniky
Fresky
Státní převrat

Státní převrat neboli puč, někdy se též používá francouzského výrazu coup d'état (), je (často násilné) svržení vlády a převzetí politické moci ve státě. Pučisté tvoří obvykle malou skupinu (například vysocí vojenští důstojníci). Převrat či puč je úspěšný, pokud se pučistům podaří převzít moc a dosáhnout konsolidace nového režimu.

Pučisté se zpravidla zmocní výkonné moci a podřídí si jak zákonodárnou, tak soudní moc.

Existují různé definice puče a hodnocení konkrétní politické události jako puče (nebo revoluce, povstání, atd.) většinou závisí na míře osobních sympatií pozorovatele vůči stávajícímu režimu, nebo vůči pučistům.

Etymologie 
Původ slova puč je ve švýcarsko-německém slově putsch (česky prásk), odkud přešlo do jiných jazyků (jako i anglicky the putsch, francouzsky le putsch), jako označení lidových povstání ve Švýcarsku proti industrializaci počátkem 19. století – jako Curyšský puč 1839, Usterská bouře 1832 proti strojům. Užívá se též výraz coup d'état, původem z francouzštiny.

Historie

Příklady 
Úspěšným pučem byl například Napoleonův převrat v roce 1851, bolševická revoluce v říjnu 1917 v Rusku, Kaddáfího převrat v Libyi roku 1969 nebo roku 1999 Mušarafův převrat v Pákistánu.

Mezi neúspěšné převraty se pak řadí nacistický tzv. pivní puč v Bavorsku, pokus o atentát na Hitlera, pokus o státní převrat ve Španělsku (1981) (Golpe de estado), převrat v roce 1991 v tehdejším Sovětském svazu, pokus o převrat roku 2016 v Turecku, nebo útok příznivců Donalda Trumpa na americký Kapitol v roce 2021. Útok příznivců Donalda Trumpa nesplňuje definici převratu nebo povstání jak bylo napsáno. Podle Cambridgského slovníku je povstání definováno jako: "organizovaný pokus skupiny lidí porazit vládu a zmocnit se vlády nad zemí, většinou násilím." Důkazy, že k žádnému pokusu o převrat nedošlo, potvrdila i FBI.

Odkazy

Literatura

Související články 
 Seznam státních převratů a pokusů o převrat
 Diktatura
 Vojenská junta
 Občanská válka
 Revoluce

Externí odkazy 
 
 
 

 
Politické dějiny
Jindřich Jindřich

Jindřich Jindřich (5. března 1876 Klenčí pod Čerchovem – 23. října 1967 Domažlice) byl český hudební skladatel, klavírista, sbormistr, etnograf a sběratel lidových písní. Byl přítelem Josefa Fišera.

Život 
Byl synem učitele Aloise Jindřicha, typického venkovského kantora s širokým hudebním vzděláním. Hrál prakticky na všechny hudební nástroje a byl zejména velmi dobrý houslista. Pokoušel se i o kompozici, dochovalo se několik příležitostných skladeb. Pevné základy hudebního vzdělání získal tedy mladý Jindřich doma. Pokračoval ve studiu na učitelském ústavu v Soběslavi. Několik let učil na školách ve Lhenicích a v Domažlicích.

Vedle učitelského působení studoval skladbu u Vítězslava Nováka a klavír u Karla Hoffmeistra. Stal se oblíbeným doprovázečem českých pěvců Karla a Emila Buriana a zejména Emy Destinnové. Ta velmi milovala jeho chodské písně a často je na koncertech uváděla. Koncertoval se Ševčíkovým kvartetem a byl úspěšný i jako sólový klavírista.

Celý svůj život však zasvětil rodnému Chodsku. Byl sbormistrem studentského mužského sboru v Soběslavi a domažlického sboru Čerchovan. V Domažlicích vybudoval Chodské muzeum, které shromažďuje doklady chodského lidového umění.

Za své hudební i etnografické dílo byl v roce 1954 jmenován zasloužilým umělcem a v roce 1957 národním umělcem. Byl také členem České akademie věd a umění a čestným členem Svazu českých skladatelů.

Etnografické dílo 
Jeho největším dílem je 26dílný etnografický sborník Chodsko. Čtyři první díly obsahují chodský slovník, gramatiku a historii Chodska. Dalších 22 dílů je věnováno životu, zvykům chodského lidu a lidové kultuře Chodska.

Výsledky své sběratelské činnosti publikoval v devítidílném Chodském zpěvníku, který obsahuje více než 1400 notových záznamů písní a na 4000 textů. Je to sbírka ve své rozsáhlosti a úplnosti ojedinělá nejen v naší, ale i ve světové literatuře.

Hudební dílo 

Hudební dílo Jindřicha Jindřicha je převážně vokální. Zkomponoval více než 170 písní s doprovodem klavíru či orchestru, 29 mužských sborů, 8 smíšených sborů a 16 ženských sborů. Vydal rovněž několik sbírek úprav chodských písní, z nichž patrně nejznámější je Poklad Chodska obsahující 102 písní a tanců.

Vedle této tvorby zkomponoval řadu drobných klavírních skladeb, rovněž vesměs inspirovaných Chodskem. Orchestrální díla jsou jen příležitostná. Z roku 1906 pochází Elegie pro smyčcový orchestr a z roku 1911 symfonická báseň Svítání v horách.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Muzeum Jindřicha Jindřicha

Skladatelé klasické hudby
Čeští hudební skladatelé
Čeští klavíristé
Sběratelé lidové slovesnosti
Čeští etnografové
Narození v roce 1876
Úmrtí v roce 1967
Českoslovenští národní umělci
Českoslovenští zasloužilí umělci
Muži
Narození v Klenčí pod Čerchovem
Narození 5. března
Úmrtí 23. října
Pohřbení v Klenčí pod Čerchovem
Čestní občané města Domažlice
Úmrtí v Domažlicích
Aragonie

Aragonie (), plným názvem Autonomní společenství Aragonie, je jedno ze 17 autonomních společenství a historické území na severu Španělska. Aragonie je pojmenována podle řeky Aragón – většina toku je na území autonomního společenství Navarra. Metropolí Aragonie, která bývala jádrem středověkého Aragonského království, je město Zaragoza.

Geografie 

Aragonie na severu hraničí s Francií, na západě s autonomními společenstvími Navarra, Kastilie a León, krátkým úsekem hranice i s autonomním společenstvím La Rioja; na jihozápadě s autonomním společenstvím Kastilie-La Mancha; na jihovýchodě s autonomním společenstvím Valencií a na východě s autonomním společenstvím Katalánskem.

Na severu se rozkládá pohoří Pyreneje (zde se nachází jeden ze španělských národních parků Ordesa y Monte Perdido, na úbočí Pyrenejí je vinařská oblast Somontano), na západě a jihu Iberské pohoří (Sistema Ibérico), zatímco ve střední části převažuje nížina, kterou protéká nejdůležitější řeka regionu: Ebro. K dalším řekám patří například Gallégo, již zmíněný levý přítok Ebra – Aragón, dále Cinca, Guadalope, Huerva, Allambra, Martín a další. V Pyrenejích se nachází řada přehradních nádrží.

Administrativní členění 
Aragonie se od roku 1833 člení na tři provincie. Ty se dále člení na 33 okresů (comarcas) s více než stovkou měst a obcí.
 Provincie Huesca
 Provincie Teruel
 Provincie Zaragoza

Hlavní centra Aragonie 
 Zaragoza – Aragonská metropole a největší město regionu. Též metropole stejnojmenné provincie.
 Huesca – druhé největší město regionu a metropole stejnojmenné provincie.
 Teruel – třetí největší město regionu a metropole stejnojmenné provincie.

Obyvatelstvo

Jazyky 

Vedle španělštiny, která zde převažuje a je také úředním jazykem, se zde hovoří v některých pyrenejských údolích v provincii Huesca aragonsky, na východě Aragonie pak katalánsky.

Politika

Předsedové vlád Aragonie 
 Juan Antonio Bolea Foradada (UCD) 9. dubna 1978 – 9. května 1981
 Gaspar Castellano y de Gastón (UCD) 9. května 1981 – 26. listopadu 1982
 José María Hernández de la Torre (UCD) 26. listopadu 1982 – 29. prosince 1982
 Juan Antonio de Andrés Rodríguez (UCD) 29. prosince1982 – 6. června 1983
 Santiago Marraco Solana (PSOE) 6. června 1983 – 3. srpna 1987
 Hipólito Gómez de las Roces (PAR) 3. srpna 1987 – 12. července 1991
 Emilio Eiroa García (PAR) 12. července 1991 – 17. září 1993
 José Marco Berges (PSOE) 17. září 1993 – 18. ledna 1995
 Ramón Tejedor Sanz (PSOE) 18. ledna 1995 – 11. července 1995
 Santiago Lanzuela Marina (PP) 11. července 1995 – 2. srpna 1999
 Marcelino Iglesias Ricou (PSOE) od 2. srpna 1999
 Luisa Fernanda Rudi (PP) od 13. července 2011

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Stručný popis Aragonie a jejích památek (v angličtině)

 
Autonomní společenství Španělska
Historická území Španělska
Aragon

Aragon nebo Aragón může znamenat:

místopisný název
 Aragon (Georgie), město v USA
 Aragón, řeka v severním Španělsku
 Aragonské království, historický státní útvar na severovýchodě Španělska
 Aragonie, autonomní společenství a historické území na severu Španělska. 

příjmení osob
 Louis Aragon (1897–1982), francouzský spisovatel
Bitva u Trasimenského jezera

Bitva u Trasimenského jezera (21. červen 217 př. n. l.) byla střetnutím mezi římským vojskem vedeným konzulem Gaiem Flaminiem (31 tisíc) a armádou kartaginského vojevůdce Hannibala (asi 40 tisíc). Hannibal tehdy skryl svou armádu v lesích severovýchodně od Trasimenského jezera a připravil tak past, do níž římská armáda bezhlavě nakráčela. Když posléze Hannibalovy jednotky napadly pochodující kolonu římské armády, která se pohybovala po úzkém prostoru mezi jezerem a horami, ta neměla šanci na úspěšný odpor a byla rozdrcena. Jen její menší části se podařilo uniknout. Ztráty Římanů byly 15 tisíc zabitých a utopených a 15 tisíc zajatých, ztráty Kartaginců byly 1 500 lidí. Byla to jedna z nejkrvavějších bitev té doby.

Důsledek bitvy 
Po bitvě u Trasimemnského jezera měl Hannibal uvolněnou cestu do jižní Itálie. Konzul Gaius Flaminius zahynul v bitvě a v Římě nastala doba, aby si za vládce zvolili místo dvou konzulů jediného vojenského diktátora, který by Hannibala zastavil. Stal se jím starý sedmdesátiletý Quintus Fabius Cunctator. Fabius na rozdíl od svých předchůdců odmítal souhlasit s vysláním římských legií do pole a hodlal oslabit Kartagince vyčerpávající taktikou opotřebovávací války a drobnými přepady, přestože kartaginská armáda poměrně beztrestně plenila jižní Itálii. Hannibalův pobyt na jihu Itálie způsoboval početné armádě Punů značné zásobovací potíže.

Externí odkazy 
 

Trasimenské jezero
Trasimenské jezero
217 př. n. l.
TNT

TNT může být:

 trinitrotoluen – organická sloučenina, trhavina
 Praga TNT – nerealizovaný model trolejbusu
 TNT (americká televizní stanice) – americká stanice
 TNT (australská televizní stanice) – australská stanice
 TNT (ruská televizní stanice) – ruská stanice
 TNT (švédská televizní stanice) – švédská stanice
 T.N.T. (album) – druhé studiové album skupiny AC/DC
 T.N.T. (píseň) – singl skupiny AC/DC
 T.N.T. Australian Tour – koncertní turné skupiny AC/DC
 TNT Airways – bývalý název letecké společnosti ASL Airlines Belgium

Externí odkazy
480 př. n. l.



Události 
 vzniká Bosporská říše pod vládou rodu Archeanaktovců
 srpen – bitva u Thermopyl – bitva mezi Spartou a Persií, vítězství Persie
 srpen – bitva u mysu Artemision – nerozhodná bitva mezi řeckým a perským loďstvem
 23. září – Bitva u Salamíny – Athéňané poráží perskou flotu
 bitva u Hímery – kartaginský Hamilkar I. poražen sicilskou aliancí Gelóna a Théróna v první řecko-kartaginské válce

Narození 
 Euripidés, řecký dramatik

Úmrtí 
 srpen – spartský král Leónidas I.
 Xenofanés, řecký filosof

Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Leónidás I. (490 – 480 př. n. l.) » Pleistarchos (480 – 458 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Hypsichides (481 – 480 př. n. l.) » Calliades (480 – 479 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé M. Fabius Vibulanus a Cn. Manlius Cincinnatus (480 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.)
 Kartágo – Hamilkar I. (510 – 480 př. n. l.) » Hanno II. (480 – 440 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

5. století př. n. l.
479 př. n. l.



Události 
 léto – bitva u Platají – Řekové zničili perskou armádu

Úmrtí 
 Konfucius (* 551 př. n. l.)
 Mardonios, perský vojevůdce

Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Pleistarchos (480 – 458 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Calliades (480 – 479 př. n. l.) » Xanthippus (479 – 480 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé K. Fabius Vibulanus a T. Verginius Tricostus Rutilus (479 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.)
 Kartágo – Hanno II. (480 – 440 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

5. století př. n. l.
218 př. n. l.



Události 
 Melita (Malta) je připojena k římské republice
 Hannibal překračuje Alpy a proniká do severní Itálie
 listopad: bitva u Ticinia, Hannibal poráží Římany
 18. prosinec bitva na Trebii, Hannibal poráží Římany v první velké bitvě
 začíná druhá punská válka

Hlava státu 
 Čína – Čchin Š'Chuang-ti (221 – 210 př. n. l.)
 Seleukovská říše – Antiochos III. Megás (223 – 187 př. n. l.)
 Řecko-baktrijské království – Euthydemus I. (230 – 200 př. n. l.)
 Parthská říše – Arsakés I. (247 – 211 př. n. l.)
 Egypt – Ptolemaios IV. Filopatór (222 – 204 př. n. l.)
 Bosporská říše – Hygiainon (220 – 200 př. n. l.)
 Pontus – Mithridates III. (220 – 185 př. n. l.)
 Kappadokie – Ariarathes IV. (220 – 163 př. n. l.)
 Bithýnie – Prusias I. (228 – 182 př. n. l.)
 Pergamon – Attalos I. (241 – 197 př. n. l.)
 Sparta – Agésipolis III. (219 – 215 př. n. l.) a Lykúrgos (219 – 210 př. n. l.)
 Athény – Chaerephon (219 – 218 př. n. l.) » Callimachus (218 – 217 př. n. l.)
 Makedonie – Filip V. (221 – 179 př. n. l.)
 Epirus – vláda épeiroské ligy (231 – 167 př. n. l.)
 Římská republika – konzulové Publius Cornelius Scipio a Tiberius Sempronius Longus (218 př. n. l.)
 Syrakusy – Hiero II. (275 – 215 př. n. l.) a Gelo (240 – 216 př. n. l.)
 Numidie – Gala (275 – 207 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

 
3. století př. n. l.
219 př. n. l.



Události 
 Hannibal napadl a obsadil město Saguntum, spojence římské republiky. Začala druhá punská válka.

Hlavy států 
 Čína – Čchin Š'Chuang-ti (221 – 210 př. n. l.)
 Seleukovská říše – Antiochos III. Megás (223 – 187 př. n. l.)
 Řecko-baktrijské království – Euthydemus I. (230 – 200 př. n. l.)
 Parthská říše – Arsakés I. (247 – 211 př. n. l.)
 Egypt – Ptolemaios IV. Filopatór (222 – 204 př. n. l.)
 Bosporská říše – Hygiainon (220 – 200 př. n. l.)
 Pontus – Mithridates III. (220 – 185 př. n. l.)
 Kappadokie – Ariarathes IV. (220 – 163 př. n. l.)
 Bithýnie – Prusias I. (228 – 182 př. n. l.)
 Pergamon – Attalos I. (241 – 197 př. n. l.)
 Sparta – Agésipolis III. (219 – 215 př. n. l.) a Lykúrgos (219 – 210 př. n. l.)
 Athény – Menecrates (220 – 219 př. n. l.) » Chaerephon (219 – 218 př. n. l.)
 Makedonie – Filip V. (221 – 179 př. n. l.)
 Epirus – vláda épeiroské ligy (231 – 167 př. n. l.)
 Římská republika – konzulové Lucius Aemilius Paullus a Marcus Livius Salinator (219 př. n. l.)
 Syrakusy – Hiero II. (275 – 215 př. n. l.) a Gelo (240 – 216 př. n. l.)
 Numidie – Gala (275 – 207 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

3. století př. n. l.
217 př. n. l.



Události 
 druhá punská válka
 22. červen – bitva u Rafie, egyptský král Ptolemaios IV. porazil Antiocha III. Velikého z rodu Seleukovců
 24. červen – bitva u Trasimenského jezera, Hannibal zničil vojsko římského konzula Gaia Flaminia

Úmrtí 
 24. červen – Gaius Flaminius, římský konzul – padl v bitvě u Trasimenského jezera

Hlava státu 
 Čína – Čchin Š'Chuang-ti (221 – 210 př. n. l.)
 Seleukovská říše – Antiochos III. Megás (223 – 187 př. n. l.)
 Řecko-baktrijské království – Euthydemus I. (230 – 200 př. n. l.)
 Parthská říše – Arsakés I. (247 – 211 př. n. l.)
 Egypt – Ptolemaios IV. Filopatór (222 – 204 př. n. l.)
 Bosporská říše – Hygiainon (220 – 200 př. n. l.)
 Pontus – Mithridates III. (220 – 185 př. n. l.)
 Kappadokie – Ariarathes IV. (220 – 163 př. n. l.)
 Bithýnie – Prusias I. (228 – 182 př. n. l.)
 Pergamon – Attalos I. (241 – 197 př. n. l.)
 Sparta – Agésipolis III. (219 – 215 př. n. l.) a Lykúrgos (219 – 210 př. n. l.)
 Athény – Callimachus (218 – 217 př. n. l.) » neznámý vládce (217 – 216 př. n. l.)
 Makedonie – Filip V. (221 – 179 př. n. l.)
 Epirus – vláda épeiroské ligy (231 – 167 př. n. l.)
 Římská republika – konzulové Gnaeus Servilius Geminus, Gaius Flaminius a Marcus Atilius Regulus (217 př. n. l.)
 Syrakusy – Hiero II. (275 – 215 př. n. l.) a Gelo (240 – 216 př. n. l.)
 Numidie – Gala (275 – 207 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

 
3. století př. n. l.
216 př. n. l.



Události 
 2. srpen – bitva u Cann, Hannibal zničil vojsko konzulů Paulla a Varrona

Úmrtí 
 2. srpen – Lucius Aemilius Paullus, římský konzul – padl v bitvě u Cann

Hlavy států 
 Čína – Čchin Š'Chuang-ti (221 – 210 př. n. l.)
 Seleukovská říše – Antiochos III. Megás (223 – 187 př. n. l.)
 Řecko-baktrijské království – Euthydemus I. (230 – 200 př. n. l.)
 Parthská říše – Arsakés I. (247 – 211 př. n. l.)
 Egypt – Ptolemaios IV. Filopatór (222 – 204 př. n. l.)
 Bosporská říše – Hygiainon (220 – 200 př. n. l.)
 Pontus – Mithridates III. (220 – 185 př. n. l.)
 Kappadokie – Ariarathes IV. (220 – 163 př. n. l.)
 Bithýnie – Prusias I. (228 – 182 př. n. l.)
 Pergamon – Attalos I. (241 – 197 př. n. l.)
 Sparta – Agésipolis III. (219 – 215 př. n. l.) a Lykúrgos (219 – 210 př. n. l.)
 Athény – neznámý vládce (217 – 216 př. n. l.) » Hagnias (216 – 215 př. n. l.)
 Makedonie – Filip V. (221 – 179 př. n. l.)
 Epirus – vláda épeiroské ligy (231 – 167 př. n. l.)
 Římská republika – konzulové Gaius Terentius Varro a Lucius Aemilius Paullus (216 př. n. l.)
 Syrakusy – Hiero II. (275 – 215 př. n. l.) a Gelo (240 – 216 př. n. l.)
 Numidie – Gala (275 – 207 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

 
3. století př. n. l.
Plug-and-play

Plug and Play (v překladu „připoj a hraj“) je počítačová technologie umožňující jednodušší rozpoznávání a konfigurace hardware. Umožňuje operačním systémům správně zjistit, jaký hardware je v počítači, na základě čehož může automaticky (s větší či menší úspěšností) k tomuto hardware nainstalovat či spustit příslušné ovladače a automaticky nastavit číslo přerušení, I/O adresu, rozsahy sdílené paměti, případně další skutečnosti (např. detaily o typu zařízení).

Historie konfigurace zařízení 
Mechanické výpočetní prostředky, jako bylo třídicí zařízení děrovaných destiček od IBM, byly naprogramovány použitím zásuvné desky připojené tak, aby směrovala signály mezi konfiguračními zásuvkami.

V počátcích počítačové technologie (např. v IBM PC kompatibilních počítačích se sběrnicí ISA) musel být hardware nejprve ručně nastaven tak, aby nastavení nekolidovalo s jiným již připojeným zařízením (obvykle pomocí elektrické propojky, ), poté bylo zařízení zasunuto do sběrnice uvnitř počítače, a pak bylo ještě nutné toto nastavení zapsat do konfigurace software (typicky ovladač zařízení). Pokud nastavení hardware i software nebylo stejné, nemohl software se zařízením komunikovat, a proto ani nefungoval.

V pozdější době byla nejprve metodou pokus-omyl prováděna detekce zařízení, která nebyla příliš spolehlivá a byla nahrazena technologií Plug and Play. Tato technologie odstraňovala ruční nastavování, řešení konfliktů a předávání informací do řídícího software. Podstatné vylepšení pak přinesla sběrnice PCI, PCMCIA, USB a další technologie, které počítaly s automatickou konfigurací již ve svém prvotním návrhu.

Hardware
202 př. n. l.



Úmrtí 
 ? – Siang Jü, čínský vojevůdce a státník období rozpadu říše Čchin (* 232 př. n. l.)

Události 
 19. říjen – bitva u Zamy, Publius Cornelius Scipio Africanus poráží Hannibala, druhá punská válka končí naprostým vítězstvím Říma

Hlava státu 
 Čína – Kao-cu (206 – 195 př. n. l.)
 Seleukovská říše – Antiochos III. Megás (223 – 187 př. n. l.)
 Řecko-baktrijské království – Euthydemus I. (230 – 200 př. n. l.)
 Parthská říše – Arsakés II. (211 – 185 př. n. l.)
 Egypt – Ptolemaios V. Epifanés (204 – 180 př. n. l.)
 Bosporská říše – Hygiainon (220 – 200 př. n. l.)
 Pontus – Mithridates III. (220 – 185 př. n. l.)
 Kappadokie – Ariarathes IV. (220 – 163 př. n. l.)
 Bithýnie – Prusias I. (228 – 182 př. n. l.)
 Pergamon – Attalos I. (241 – 197 př. n. l.)
 Sparta – Nabis (206 – 192 př. n. l.)
 Athény – Proxenides (203 – 202 př. n. l.) » Euthycritus (202 – 201 př. n. l.)
 Makedonie – Filip V. (221 – 179 př. n. l.)
 Epirus – vláda épeiroské ligy (231 – 167 př. n. l.)
 Římská republika – konzulové M. Servilius Pulex Geminus a Tiberius Claudius Nero (202 př. n. l.)
 Východní Numidie – Masinissa (206 – 202 př. n. l.)
 Numidie – Masinissa (202 – 148 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

 
3. století př. n. l.
Neorealismus (umění)

Neorealismus je umělecký směr, který vznikl na počátku 20. století a zahrnuje mnoho, někdy až protikladných tendencí. Tento směr se nejvíce prosadil v Itálii, kde byl patrný obzvláště v literatuře a filmu po druhé světové válce.

Hlavní znaky 
Autorem pojmu „neorealismus“ je Antonio Gramsci (1891–1937), který ho definoval jako „nonkonformní, kritický postoj k italskému fašismu“, to je značně široký pojem, proto lze tvrdit, že s tímto směrem bývá spojován kdekterý italský antifašista, což samozřejmě vyvolává problémy při jakékoliv snaze tento směr blíže specifikovat.

Filosofie neorealismu vychází z jakéhosi předpokladu, že lze ztotožnit předmět poznání s poznáním jako takovým, tuto teorii se někdy pokoušeli dotáhnout do opravdových extrémů, takže díla přestávala být srozumitelná. V Itálii, především v 50. letech, kde byl tento myšlenkový směr nejsilnější, tento směr směřoval až k realistickému dokumentu, který měl zobrazit skutečnou situaci, toto byla reakce na italský fašismus a uvědomění si nutnosti morální obrody v Itálii. Tito umělci pak zaměřili svůj zájem především na obyčejného člověka.

Literatura a film 
V italské literatuře došlo po druhé světové válce k velmi těsnému propojení s filmem. Neorealisté usilovali o důkladné zpracování tehdejšího italského života a některých období minulosti Itálie, především fašismu a odporu proti němu, jelikož v Itálii bylo poměrně málo odpůrců fašismu, byli nuceni hledat své hrdiny mezi obyčejnými venkovany a poté se snažili proniknout do jejich myšlení, to občas působí poněkud křečovitě a nevěrohodně. Používali jednoduchý jazyk, podobný lidové řeči.

Neorealistická díla (především filmy) byla v období fašismu považována za morálně a vlastenecky nevhodná. Neorealismus je vlastně syrové podání reality, která není nikterak přibarvená a to ani v zájmu děje, nic nevynechává. Přesto lze říci, že si vybírá z každého období to, co se tomuto směru hodilo, proto nemůžeme hovořit o nestrannosti či objektivitě.

Literatura
 Curzio Malaparte

 Alberto Moravia
 Vasco Pratolini
 R. Viganová
 Roberto Rossellini
 Cesare Zavattini
 Pier Paolo Pasolini
 Giovanni Arpino
 
Film
 Alessandro Blasetti
 Giuseppe de Santis
 Vittorio de Sica
 Luchino Visconti
 Roberto Rossellini
 Michelangelo Antonioni
 Federico Fellini
Neorealismus se projevil i v italském a mexickém malířství, kde souvisel s muralismem.
 Renato Guttuso

Související články 
 Realismus
 Muralismus

 
Neorealismus
Dennis Ritchie

Dennis MacAlistair Ritchie (9. září 1941 Bronxville, New York, USA – 12. října 2011 Berkeley Heights, New Jersey) byl americký programátor, tvůrce programovacího jazyka C a spolutvůrce operačního systému UNIX.

Vystudoval fyziku a aplikovanou matematiku na Harvardově univerzitě. V roce 1967 nastoupil do zaměstnání v počítačovém výzkumném středisku Bell Labs, pracoval jako ředitel oddělení výzkumu systémového software u společnosti Lucent Technologies.

Na začátku 70. let 20. století navrhl programovací jazyk C, roku 1978 vytvořil spolu s Brianem Kernighanem základní referenční příručku o tomto jazyce, The C Programming Language, Ritchie je tedy písmeno R ve známé zkratce K&R, kterou se tehdejší standard tohoto jazyka označoval.

V roce 1983 byl spolu s Kenem Thompsonem oceněn Turingovou cenou „za rozvoj obecné teorie operačních systémů a zvláště za implementaci operačního systému UNIX“. V roce 1999 jim Bill Clinton udělil Národní vyznamenání za techniku.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Domácí stránky DMR (anglicky)

Američtí informatici
Američtí programátoři
Unix
Narození v roce 1941
Úmrtí v roce 2011
Spisovatelé literatury o programování
Nositelé Turingovy ceny
Programovací jazyk C
Programátoři operačních systémů
Muži
Absolventi Harvardovy univerzity
Narození 9. září
Úmrtí 12. října
Nositelé Japonské ceny