alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Bílý trpaslík

Bílý trpaslík je astronomický objekt vznikající zhroucením hvězdy o průměrné nebo podprůměrné hmotnosti. Tyto hvězdy nejsou dostatečně hmotné, aby dosáhly ve svém jádře teplot potřebných k fúzi uhlíku. Poté, co se stanou rudým obrem během své fáze spalování hélia, odhodí své vnější vrstvy a ty vytvoří planetární mlhovinu. Na místě původní hvězdy zůstane jen neaktivní jádro skládající se převážně z uhlíku a kyslíku.

Toto jádro nemá další zdroj energie, takže zvolna vyzařuje energii nashromážděnou za aktivního života hvězdy a chladne. Protože není chráněno před gravitačním kolapsem fúzními reakcemi, stalo se extrémně hustým – typicky je polovina hmotnosti Slunce obsažena v objemu odpovídajícím objemu Země. Bílý trpaslík je udržován tlakem degenerovaného elektronového plynu. Maximální hmotnost bílého trpaslíka, po jejímž překročení již degenerační tlak není schopen odolat gravitaci, je asi 1,4 hmotností Slunce. Bílý trpaslík, který přesáhne tuto hodnotu (známou jako Chandrasekharova mez), obvykle přenosem hmoty ze svého hvězdného průvodce, exploduje jako supernova typu Ia.

Pokud se tak nestane, ochladí se za stovky miliard let natolik, že již nebude viditelný a stane se černým trpaslíkem. Vezmeme-li v úvahu celou dosavadní historii vesmíru (asi 13,8 miliardy let), musí i ten nejstarší bílý trpaslík stále vyzařovat na teplotách několik tisíc kelvinů.

Bílý trpaslík se občas vyskytuje v dvojhvězdném páru s rudým obrem. Tyto hvězdy obíhají okolo společného těžiště v takové blízkosti, že se gravitačně ovlivňují a bílý trpaslík na sobě hromadí hmotu svého hvězdného souseda. Jakmile dosáhne dostatečného množství vodíku, prudce zažehne termonukleární reakci a je možné pozorovat novu.

Odkazy

Související články 
 Červený trpaslík
 Hnědý trpaslík
 Černý trpaslík
 Modrý trpaslík
 Neutronová hvězda
 Černá díra

Externí odkazy 
 
 
 Astronomia - astronomický server Fakulty pedagogické ZČU v Plzni

Pozůstatky hvězd
Bílí trpaslíci
Černý trpaslík

Černý trpaslík je chladný hvězdný objekt, který se vyvinul z bílého trpaslíka a nakonec postupným zářením černého tělesa ochladl. Ve vesmíru by neměl dosud žádný černý trpaslík existovat, neboť čas potřebný k ochlazení bílého trpaslíka na požadovanou úroveň je delší než dosavadní délka existence vesmíru.

I v epoše, kdy černí trpaslíci budou existovat, bude nesmírně obtížné je detekovat, neboť budou vysílat tepelné záření o teplotě jen o málo vyšší než kosmické mikrovlnné pozadí. Jedna z mála možností jejich odhalení tkví v jejich gravitačních účincích, tedy zachycení světelných paprsků ohýbajících se kolem trpaslíka. Rekonstruováním informace, kterou přenášejí, získáme deformovaný obraz, pomocí kterého můžeme určit, jakým tělesem byly paprsky ohnuty. Stejná metoda se používá mj. i k detekci černých děr.

Černé trpaslíky nelze zaměňovat s hnědými trpaslíky, kteří se formují, když se z plynu vytváří hvězda, ale nedosáhnou dostatečné hmotnosti k zahájení a udržení vodíkové nukleární fúze. V 60. letech 20. století byli občas „hnědí trpaslíci“ nazýváni „černými trpaslíky.“

Reference

Související články 
 Bílý trpaslík
 Červený trpaslík
 Hnědý trpaslík
 Modrý trpaslík

Typy hvězd
Pozůstatky hvězd
Hypotetické vesmírné objekty
Metráček

Metráček je český film režiséra Josefa Pinkavy, natočený v roce 1971 podle stejnojmenné knihy Stanislava Rudolfa. Hlavní hrdinka jménem Jitka, přezdívaná Metráček, je obézní dospívající dívka (Markéta Světlíková), která kvůli své postavě trpí pocitem méněcennosti. Avšak najde si své uplatnění jako koulařka. Zvýšené sebevědomí se pak projeví i na jejím postavení mezi vrstevníky.

Základní údaje 
 Námět: Stanislav Rudolf
 Scénář: Josef Pinkava, Jaroslav Petřík
 Hudba: Angelo Michajlov
 Kamera: Karel Kopecký
 Režie: Josef Pinkava
 Hrají: Markéta Světlíková, Míla Myslíková, Lubomír Lipský, Jaromír Hanzlík, Helena Růžičková, Zora Rozsypalová, Jiří Vala
 Další údaje: černobílý, 77 min, dětský
 Výroba: ČSSR, Krátký film Praha - Filmové studio Gottwaldov, 1971

Externí odkazy 
 
 

České dětské filmy
Filmy z roku 1971
Československé černobílé filmy
České filmy natočené podle knižní předlohy
Na samotě u lesa

Na samotě u lesa je česká komedie režiséra Jiřího Menzela z roku 1976. Byla natáčena poblíž Radešic (chalupa) a ve Svatém Janu (pohřeb, rvačka v hospodě) v okrese Příbram.

Obsah 
Film vypráví o obyčejné pražské rodince Lavičkových a její snaze výhodně získat domek na venkově. Lavičkovi se domluví se svérázným starým panem Komárkem (Josef Kemr), že si pronajmou místnost v jeho chaloupce a on tam bude bydlet až do jara, kdy se odstěhuje za synem na Slovensko a dům jim prodá. Jak ale čas plyne, nevypadá to, že by se pan Komárek chystal k odchodu, a zatímco Věra Lavičková naléhá na svého muže, aby panu Komárkovi připomněl jeho záměr se odstěhovat, Oldřich se k tomu nemá a naopak se s dobráckým dědou spřátelí...

Zajímavosti 
V 3. díle zábavného pořadu Veselé příhody z natáčení vyprávějí Ladislav Smoljak a Zdeněk Svěrák mystifikační historky ze zákulisí vzniku filmu.

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Na samotě u lesa na serveru Filmová místa

České filmové komedie
Filmy Jiřího Menzela
Filmy z roku 1976
Nahá pastýřka

Nahá pastýřka je český detektivní černobílý film režiséra Jaroslava Macha z roku 1966. Odehrává se na zámku Ronov (natáčeno na zámku Orlík), v němž pracují restaurátoři. Zápletku tvoří krádež obrazu Nahá pastýřka. Pachatel obraz přemaloval tak, že je téměř k nerozeznání od originálu, ale musel také odstranit nepohodlné svědky.

Na tento film volně navazuje film Rakev ve snu viděti z roku 1968.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

České kriminální filmy
Filmy z roku 1966
Československé černobílé filmy
Filmy studia Barrandov
Dvojhvězda

Dvojhvězda jsou dvě hvězdy, které jsou na obloze blízko sebe. V zásadě může jít o blízkost dvojího druhu:

 fyzická dvojhvězda – hvězdy jsou skutečně blízko sebe a obíhají kolem společného těžiště, jeden z případů vícenásobné hvězdy, například Sirius ve Velkém Psu
 optická dvojhvězda – hvězdy jsou v prostoru daleko od sebe, ale z pohledu pozorovatele na Zemi se promítají na stejné místo na obloze, např. Mizar a Alkor v souhvězdí Velké medvědice

Více než 70 % všech hvězd tvoří dvojhvězdy a v Mléčné dráze
je to více než polovina hvězd. Jen asi sedmina hvězd jsou osamocené jako třeba Slunce.

Fyzická dvojhvězda 
Fyzická dvojhvězda má společné těžiště. Obě dvě hvězdy vznikají ve stejný okamžik, ale mohou se vyvíjet různě. Může tak docházet třeba k vývinu jedné rychleji než druhé, což můžeme pozorovat u Algolu nebo jiných jemu podobných dvojhvězd. V takovém případě může nastat situace, kdy jedna hvězda předává té druhé svou hmotu přes Rocheův lalok. V jiných případech mohou zase vznikat hvězdy, které jsou si sobě podobné i se podobně vyvíjí a dospějí do konečného stádia. Na těchto tělesech se pak dají pozorovat velice dobře například efekty gravitačních vln.
Podle třetího Keplerova zákona lze spočíst hmotnost celé soustavy:

Fyzické dvojhvězdy lze ještě rozdělit na:
 vizuální dvojhvězdy – obíhají kolem sebe ve větší vzdálenosti než ostatní typy, dalekohledem tedy můžeme pozorovat každou hvězdu zvlášť. Méně hmotná hvězda obíhá kolem hvězdy hmotnější. Vizuální dvojhvězdou je například Mizar v souhvězdí Velké medvědice.
 astrometrické dvojhvězdy – jsou vlastně vizuální dvojhvězdy, ale lze u nich pozorovat jen jednu z hvězd. To že je pozorovaný objekt dvojhvězdou rozpoznáme podle toho, jak na sebe hvězdy (složky) působí. Příkladem je γ Velorum B v souhvězdí Plachet
 spektroskopické dvojhvězdy – dochází k pravidelnému posouvání spektrálních čar k fialovému a pak k červenému konci spektra nebo rozdvojování a spojování čar – vidíme, že se zdroj světla přibližuje pak vzdaluje, např. Menkalinan v souhvězdí Vozky

 zákrytové proměnné dvojhvězdy – hvězdy (složky) se pravidelně překrývají, což je způsobeno rovnoběžnou nebo téměř rovnoběžnou dráhou jejich oběhu se zorným paprskem pozorovatele ze Země. Překrýváním dochází ke změnám v jasnosti, podle toho rozpoznáme zákrytovou dvojhvězdu (například Algol).

volné dvojhvězdy – velmi málo se ovlivňují, protože kolem společného těžiště obíhají ve vzdálenosti několikanásobně větší než je jejich průměr. Periody překrytí jsou dlouhé a změny ve spektru lze jen těžko rozpoznat.

těsné dvojhvězdy Kolem společného těžiště obíhají ve vzdálenosti blízké jejich poloměru.
Mají tři podskupiny:
 dotykové – hvězdy vyplňují Rocheovu mez a dochází mezi nimi k výměně hmoty.
 polodotykové – Rocheovu mez vyplňuje jen jedna z hvězd, ze které může hmota přetékat na druhou složku.
 oddělené – nedochází k výměně hmoty, žádná z hvězd Rocheovu mez nevyplňuje. Dochází jen ke vzájemnému působení slapových sil.

Související články 
 Binární planetka
 Dvojplaneta

Externí odkazy 
 
 

Hvězdné systémy
 
Typy hvězd
Nebeští jezdci

Nebeští jezdci je český film režiséra Jindřicha Poláka, natočený v roce 1968 podle stejnojmenného románu Filipa Jánského z roku 1964. Pojednává o posádce letounu fiktivní 276. bombardovací perutě Royal Air Force, jejíž tři členové jsou českoslovenští letci, ve Spojeném království za druhé světové války: každodenní život a vztahy s anglickými dívkami, dlouhé nebezpečné nálety, smrt nebo těžká zranění (hrdina utrpí popáleniny ve tváři).

Film byl natáčen černobíle na klasický formát, aby do něj mohly být využity archivní letecké záběry. Pro potřeby natáčení byl v Aero Vodochody přestavěn starý dopravní letoun Lisunov Li-2 do podoby bombardéru Vickers Wellington; byl schopen motorového pojíždění, ale nelétal. Přestavbu vedl bývalý navigátor RAF a konstruktér Jiří Doležal. Film se celý točil v Československu, scény nouzového přistání na moři v NDR, úvodní scény ze hřbitova byly natočeny na československém vojenském hřbitově v Brookwoodu nedaleko Londýna. Dotočen byl 20. srpna a do kin uveden 28. října 1968. Premiéru měl tento film v Kolíně.

Název filmu 
Název filmu byl převzat z názvu country písně, původně natočené pod názvem Starý honec krav, známé také pod názvem Ďáblovo stádo (v originále Ghost Riders in the Sky) amerického písničkáře Stana Jonese. Nebeští jezdci je třetí alternativní název této písně, kterou tehdy v Československu nazpívala celá řada známých zpěváků popmusic počínajíc Rudolfem Cortésem přes Waldemara Matušku, Karla Černocha až po Karla Hálu či Taxmeny a crazypunkový Požár mlýna, v zahraničí pak řada jiných interpretů, například Burl Ives, Elvis Presley, Tom Jones, R.E.M., The Shadows, The Scorpions, Lorne Geen, Vaughn Monroe nebo Bing Crosby či Johnny Cash.

Jánský se ovšem při přebírání názvu filmu pravděpodobně inspiroval původním raně poválečným českým překladem zmíněné písně, který vyšel někdy kolem roku 1949 na desce. Píseň se skutečně jmenovala „Nebeští jezdci“, a její text byl zcela odlišný od pozdějšího Cortésova překladu. V textu raně poválečné verze se mluví o zářných nebeských jezdcích na modrých koních, kteří berou umírajícího kovboje na poslední cestu.

Sám hudební motiv této písničky se ve filmu objevuje hned na několika místech, inspirační zdroj je tudíž zcela zjevný.

Odkazy

Poznámky

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 
 Vzpomínky Jaroslava Poláka na natáčení
 Stránky o výstavě o tomto filmu a filmu jako takovém

Filmy Jindřicha Poláka
České válečné filmy
České dramatické filmy
Filmy o československém odboji během druhé světové války
České filmy natočené podle knižní předlohy
Filmy studia Barrandov
Filmy z roku 1968
Filmy o letectví
Surrey
Československé vojenské letectví
Nuda v Brně

Nuda v Brně je česká filmová komedie Vladimíra Morávka natočená v roce 2003. Film získal pět Českých lvů v kategoriích Nejlepší film, režie (Vladimír Morávek), scénář (Jan Budař, Vladimír Morávek), mužský herecký výkon v hlavní roli (Jan Budař) a střih (Jiří Brožek).

Děj 
Mírně retardovaný mladík (Jan Budař) se chystá strávit první noc s dívkou z Brna (Kateřina Holánová). Oba se na to připravují více než pečlivě a po několika zádrhelích se věc podaří. Kromě ústřední dvojice se ve stejnou noc ve stejném domě pokouší o soulož více dvojic. Avšak již ne tak úspěšně…

Obsazení

Externí odkazy 
 
 

České filmové komedie
Filmy z roku 2003
Filmy Vladimíra Morávka
Držitelé Českého lva za nejlepší film
Filmy s LGBT tématem
Filmy odehrávající se v Brně
Pozorování oblohy

Pozorování oblohy je základní forma astronomického pozorování. Pozorovat lze opticky viditelné světelné barevné spektrum (pomocí klasických dalekohledů nebo i pouhým okem), nebo jiné formy elektromagnetického záření.

Pozorování ve dne 
Některé astronomické objekty lze pozorovat i na denní obloze. Běžně se pozoruje třeba Slunce, samozřejmě s ochrannými pomůckami, aby nedošlo k poškození zraku. Často lze ve dne pozorovat i Měsíc. V některých obdobích lze pozorovat za denního světla i Venuši, a to dokonce i pouhým okem třeba v poledne. Dalším objektem je třeba Jupiter, ten lze pozorovat prostým okem ve dne pouze v době, kdy je Slunce těsně u obzoru, je čistá obloha, je dostatečně úhlově daleko od Slunce a je dostatečně vysoko nad obzorem. V ostatních případech ho lze někdy najít již pomocí triedru. Triedrem ho lze spatřit někdy i v poledne, ale je to dost obtížné a navíc musí být splněny výjimečně dobré pozorovací podmínky. Triedry a malými dalekohledy lze za dobrých pozorovacích podmínek pozorovat ve dne i hvězdy okolo 0 mag a jasnější jako třeba Sirius, Arcturus, Vega, Capella atd.

Externí odkazy
Rektascenze

Rektascenze je souřadnice, která udává úhel mezi rovinou deklinační kružnice hvězdy a rovinou deklinační kružnice procházející jarním bodem. Rektascenze se zpravidla neuvádí ve stupních, ale v hodinách, minutách a sekundách. Tento čas uvádí, za jak dlouho po jarním bodu projde měřený bod stejným místem z pohledu pozorovatele.

Související články 
 Deklinace
 Rovníkové souřadnice
 Sférická astronomie

Nebeská mechanika
Astronomické souřadnice
Deklinace

Deklinace (bývá značena řeckým písmenem δ) je jedna ze dvou souřadnic rovníkové soustavy souřadnic (druhá souřadnice je rektascenze).  Udává úhlovou vzdálenost rovnoběžky, na níž leží nebeské těleso, od světového rovníku (je tedy obdobou geografické šířky). Na severní polokouli je kladná, zatímco na jižní je záporná. Hvězdy na rovníku mají deklinaci rovnou nule, hvězda na severním pólu by měla deklinaci +90° (Polárka má 89,3°), hvězda na jižním pólu −90°. Deklinace se měří podél deklinační kružnice ve stupních, minutách a vteřinách.

Související články 

 Deklinační kružnice
 Rektascenze
 Rovníkové souřadnice
 Sférická astronomie
 Magnetická deklinace
 Slunovrat

Externí odkazy 
 
 

Nebeská mechanika
Astronomické souřadnice
O slavnosti a hostech

O slavnosti a hostech je český film režiséra Jana Němce z roku 1965. Film pojatý jako podobenství kritizující negativní společenské jevy je významnou součástí České nové vlny 60. let 20. století. Byl oceněn Trilobitem a Cenou mezinárodní filmové kritiky (1966).

Obsah 
Rodina dostane pozvání na slavnost a vydá se na ni pěšky přes les. Nespěchá, protože má ještě čas. Po cestě jsou členové zadrženi a prověřováni, zda jsou na slavnost skutečně pozváni. Po prohlídce se účastní podivné lesní hostiny.

Scénář 
Scénář k filmu napsal Jan Němec se svou spolupracovnicí Ester Krumbachovou.

„Abstraktní postavy ve filmu jsme s Ester Krumbachovou napsali kvůli boji s cenzurou. Neměli bychom šanci film točit, kdyby byl víc konkrétní. Použili jsme uměleckou stylizaci, abychom zmátli komunistickou cenzuru, aby hned nepoznali, že je film namířen proti nim. Ale našli něco, s čím jsem nepočítal. Ve filmu je postava hostitele, kterého hraje náš kamarád Ivan Vyskočil. A jeden z cenzorů řekl, že vypadá jako Lenin a že se snažíme zesměšnit Lenina a principy leninismu. Pak mi došlo, že jsou si podobní. Cenzoři tohle použili jako podklad pro zákaz filmu.“

Politická kontroverze okolo filmu 
V květnu 1967 vystoupil v Národním shromáždění ČSSR poslanec Jaroslav Pružinec s interpelací, v níž kritizoval filmy Sedmikrásky a O slavnosti a hostech, prohlásil o nich, že „nemají s naší republikou, socialismem a ideály komunismu nic společného“ a požádal o jejich stažení z kin. Vláda sice jeho výtku odmítla, ale oba filmy postihlo omezení v propagaci a distribuci. Skupina režisérů na to reagovala protestním dopisem, který byl veřejně čten na IV. sjezdu československých spisovatelů a který patřil mezi spouštěče výrazného opozičního hnutí v řadách kulturních pracovníků v době před začátkem pražského jara.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

České dramatické filmy
Československé černobílé filmy
Filmy Jana Němce
České trezorové filmy
Filmy z roku 1965
Obchod na korze

Obchod na korze je československý film režisérů Jána Kadára a Elmara Klose, natočený v roce 1965 na motivy novely spisovatele Ladislava Grosmana.

Děj 
Děj filmu vypovídá o životě v Slovenském štátu během druhé světové války, kdy se obyčejný život pod vládou slovenských klerofašistů měnil a mj. probíhala arizace židovského majetku. Hlavní hrdina filmu – drobný živnostník Anton "Tóno" Brtko (Jozef Kroner), žijící v malém městečku (Humenné), dostane arizační dekret na obchod staré židovky Rosalie Lautmannové (Ida Kamińska). Tento její obchod byl však v podstatě prázdný, stará paní přežívá díky příspěvkům od židovské obce a Tóno díky své hodné povaze jí není schopen vysvětlit, proč vlastně do obchodu přišel …

Poznámky 
Tento film jako první československý snímek získal Oscara za nejlepší cizojazyčný film (1966). Polská herečka Ida Kamińska byla o rok později nominována na Oscara za nejlepší ženský herecký výkon v hlavní roli (cenu nakonec získala Elizabeth Taylorová za roli Marthy v Kdo se bojí Virginie Woolfové?).

Lokace 
Snímek byl natočen ve východoslovenském městě Sabinově, viz fotografie z natáčení, a v pražských ateliérech. Architektem filmu byl filmový architekt Karel Škvor.

Ocenění 
 Oscar v kategorii cizojazyčný film za rok 1965
 Nominace na Oscara v kategorii Nejlepší ženský herecký výkon v hlavní roli za rok 1966 (Ida Kamińska)
 Zvláštní čestné uznání na MFF v Cannes
 Státní cena Klementa Gottwalda pro Jána Kadára, Elamara Klose, Idu Kamińskou a Jozefa Kronera
 Cena newyorské filmové kritiky a Donatellův David pro nejlepší zahraniční film roku 1966
 Cena československé filmové kritiky 1966

Zajímavost 
Snímek se dočkal zdigitalizované verze; světová premiéra se konala na karlovarském festivalu v létě 2017. Při té příležitosti přítomný potomek režiséra Klose vyjádřil radost a současně poukázal na znepokojivou podporu ultrapravicové strany Naše Slovensko ze strany mladých lidí. Těm by, jak doufá Elmar Klos ml., Obchod na korze mohl pomoci otevřít oči. Na vzniku digitálně restaurované kopie spolupracovali: Nadace české bijáky, Státní fond kinematografie, MFF Karlovy Vary, Universal Production Partners, Elmar Klos, Ivan Šlapeta. Finanční podporou zajistilo Ministerstvo kultury ČR.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

Československé černobílé filmy
Filmy z roku 1965
Držitelé Oscara za nejlepší cizojazyčný film
Filmy o druhé světové válce
Československé filmy natočené podle knižní předlohy
Slovenské dramatické filmy
Filmy Jána Kadára a Elmara Klose
Filmy o holokaustu
Ostře sledované vlaky

Ostře sledované vlaky je československý film natočený režisérem Jiřím Menzelem v roce 1966 podle stejnojmenné novely Bohumila Hrabala. Příběh se odehrává v období protektorátu. Předlohou se stala skutečná událost, a to výbuch německého muničního vlaku, odpáleného časovým spínačem podskupinou partyzánské skupiny Podřipsko z Lysé nad Labem 2. března 1945 nedaleko železniční stanice Stratov a zážitky Bohumila Hrabala z nádraží v Kostomlatech nad Labem, kde na konci války zastával funkci výpravčího. Hlavní postavy – přednosta Němeček, výpravčí Ladislav (Vladislav) Hubička... jsou původně ze stanice Dobrovice.

Děj 
Nevinný mladíček Miloš Hrma (Václav Neckář) se zaučuje coby novopečený železničář na malé železniční stanici a zároveň prožívá nelehké období svého dospívání, to vše v kontextu konce druhé světové války. Po neúspěšném pokusu o sebevraždu kvůli milostným nezdarům se však zaučí jak pro práci ve stanici, tak v intimním vztahu k ženě (Naďa Urbánková). Nakonec se zachová jako hrdina, když se rozhodne vyhodit do vzduchu muniční vlak. Při této amatérské diverzní akci však zahyne.

Obsazení

Natáčení 

Film byl natočen v železniční stanici Loděnice u Berouna na vedlejší železniční trati Praha - Beroun přes Rudnou u Prahy. Režisér filmu Jiří Menzel si zde také zahrál malou epizodní roli lékaře. Ve filmu se vyskytují i tehdejší zaměstnanci stanice v Loděnicích. Například náčelník stanice Bohumil Cajthaml, který si zde zahrál tatínka hlavního hrdiny a dále také poskytl prostory vlastního služebního bytu k natočení filmu. U příležitosti 50. výročí natočení filmu se v Loděnici sešli jeho tvůrci a na výpravní budově byla odhalena pamětní deska připomínající natáčení.

Na rozdíl od literární předlohy je ve filmu výpravčí Hubička uváděn jako Vladislav (takto o něm zřetelně hovoří postava ztvárněná V. Brodským v závěru filmu). Ve verzi filmu opatřené anglickými titulky se však uvádí jméno Ladislav.

Ocenění 
V roce 1968 získal film Cenu Americké akademie filmových umění a věd – Oscara za nejlepší cizojazyčný film.

Obnovená premiéra 
Film byl digitálně zrestaurován za podpory Nadace české bijáky. Uveden byl v roce 2014 na MFF v Karlových Varech.

Literatura

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

České dramatické filmy
Československé černobílé filmy
Československé dramatické filmy
Filmy o československém odboji během druhé světové války
Filmy z roku 1966
Filmy o druhé světové válce
Filmy Jiřího Menzela
České filmy podle námětu Bohumila Hrabala
Držitelé Oscara za nejlepší cizojazyčný film
Filmy s tématem železnice
České válečné filmy
Zdeněk Janík

Zdeněk Janík (7. října 1923, Brno – 3. dubna 2022, Praha) byl český básník. Původním povoláním byl pedagog a redaktor; za normalizace pracoval jako korektor. Byl členem Obce spisovatelů, PEN klubu a Syndikátu novinářů. Zdeněk Janík publikoval taktéž pod pseudonymem Tomáš Šobr.

Jeho krédem byl verš z básně Klavír: „Pochopit znamená uvěřit včas.“

Ukázky 
 Bourání lusthausu srdce
 Až vytrháme podlahu i krov a po oknech zůstanou jen zející rány
 a v tlustých kobercích
 vyneseme pečlivě svinuté šlápoty našeho snění
 začneme vybírat z popela drahokamy

 Knihy
 Jsme ze všech věcí člověku nejpodobnější.
 Zavírají nás pod zámek, pálí nás na hranici a mají nás za nesmrtelné.

 Pozdní vyznání
 znovu neznat v něčem míru
 ve světě kde je všechno předem splatno
 a místo srdce vládnou počítače

 Proč
 Královská otázka
 dětí a soudců
 a všech opuštěných a podvedených
 pronášená v kteroukoliv hodinu
 kdy se přibližuje svět
 o něco blíže
 k tajemství pravdy

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Miroslav Vejlupek: Nezlomený nečasem, neservilní slunci. Myslív-Milčice, červenec 2003

Čeští básníci
Korektoři
Narození v roce 1923
Narození 7. října
Narození v Brně
Úmrtí v roce 2022
Úmrtí 3. dubna
Úmrtí v Praze
Muži
Kventlík

Kventlík nebo kvintlík (podle německého Quint(chen) téhož významu) byla stará česká váhová jednotka s hodnotou těsně přes 4 g. Synonymem je drachma, jako lékárenská jednotka hmotnosti.

Jedna libra se dělila na 2 hřivny, 4 čtvrtě, 16 uncí, 32 lotů a 128 kvintlíků. Česká libra měla hodnotu 0,51375 kg, takže kventlík činil 4,014 g; po roce 1765 byla po celém Rakousku zavedena vídeňská libra (Pfund) o 0,56006 kg, takže kvintlík braný z ní činil 4,375 g.

Odkazy 


Reference

Literatura 
 Miloš Chvojka, Jiří Skála: Malý slovník jednotek měření, Mladá fronta 1982, s. 139 a 145

Externí odkazy 
 Staré váhové míry

Jednotky hmotnosti
Litavka

Litavka (německy Littawa) je přítok Berounky, říčka, sbírající vodu z centrálních Brd, pod vrchy Malý Tok, Hradiště a Tok v okrese Příbram. Je dlouhá 54,9 km. Plocha povodí měří 628,8 km².

Průběh toku 

Pramení v nadmořské výšce 762 m na východním svahu Malého Toku v CHKO Brdy ve vzdálenosti 2 km severovýchodně od obce Nepomuk. Prvních několik kilometrů spadá z kopců jihovýchodním směrem přes obec Láz, ale záhy se před Bohutínem nadlouho stáčí k severovýchodu až severu. Protéká Březovými Horami v Příbrami, Trhovými Dušníky a za Bratkovicemi vstupuje do hlubokého, 12 km dlouhého, údolí, oddělujícího centrální Brdy od jejich východní části – Hřebenů. Zde přes Dominikální Paseky, Čenkov, Jince a Rejkovice sleduje tok říčky i silnice II/118 a železniční trať č. 200. Před Lochovicemi vtéká opět do otevřené krajiny a stále severním směrem teče přes Libomyšl a Chodouň ke Zdicím, kde se obrací k severovýchodu na závěrečné kilometry své cesty. Přes Králův Dvůr pokračuje do Berouna, kde v nadmořské výšce 218 m ústí zprava do Berounky.

Větší přítoky 
Významnější přítoky (levý/pravý) jsou Obecnický (Čepkovský) potok (L) ve Lhotě u Příbramě, Příbramský potok (P) v Trhových Dušníkách, Ohrazenický potok (L) v Jincích, Chumava (P) v Libomyšli, Červený potok (L) ve Zdicích a Suchomastský potok (P) v Králově Dvoře.

Vodní režim 

Průměrný průtok u ústí činí 2,6 m³/s.

Hlásné profily:

Využití 
Vodácky je využíván úsek z Březových Hor do Lochovic a dále k ústí.

Mlýny 
Mlýny jsou seřazeny po směru toku potoka.
 Medalův mlýn – Hluboš čp. 84, okres Příbram
 Luční mlýn – Obora čp. 1, Lochovice, okres Beroun, kulturní památka

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Beroun – aktuální vodní stav na stránkách ČHMÚ

Řeky v Brdech
Řeky v okrese Příbram
Řeky v okrese Beroun
Vodstvo v Hořovické pahorkatině
 
Litavka
Vojenský újezd Brdy
Houbaření

Houbaření je záliba, která spočívá v chození po lese a hledání a sbírání hub. Někteří houbaři pěstují houby i doma. Češi jsou považováni za nejvášnivější houbaře na světě, alespoň jednou ročně vyrazí na houby přes sedmdesát procent obyvatel České republiky, což nemá ve světě obdoby a což z Česka dělá tzv. houbařskou velmoc. Podle České zemědělské univerzity připadalo v roce 2006 na jednu českou domácnost 8,2 kg nasbíraných hub.

Kromě Čechů je houbaření široce rozšířeno v zemích Evropy ležící severovýchodně od České republiky (Rusko, Polsko, Slovensko, Finsko). V ostatních zemích Evropy není tato záliba příliš rozšířená a praktikují je pouze malé zájmové spolky a skupiny. V západní Evropě se spíše jedí jen pěstované žampióny. Houbaření je rozšířenější v některých oblastech Skandinávie. Mimo Evropu je sběr a pěstování hub rozšířeno zejména v jihovýchodní Asii.

Vybrané houby na území Česka

Jedlé houby 

 bedla vysoká
 hlíva ústřičná
 holubinka mandlová
 hřib dubový
 hřib hnědý
 hřib koloděj
 hřib kovář
 hřib smrkový
 hřib uťatovýtrusý
 hřib žlutomasý
 klouzek sličný
 kozák březový
 kozák habrový
 křemenáč březový
 křemenáč dubový
 křemenáč osikový
 lakovka ametystová
 liška obecná (houba)
 muchomůrka růžovka
 pýchavka obecná
 ryzec pravý
 ryzec syrovinka
 suchohřib plstnatý
 václavka smrková

Nejedlé houby 
 holubinka brunátná
 hřib plavý
 podhřib žlučový

Jedovaté houby 
 holubinka jízlivá
 hřib satan
 třepenitka svazčitá

Smrtelně jedovaté houby 

 muchomůrka bílá
 muchomůrka jarní
 muchomůrka jízlivá
 muchomůrka zelená
 čepičatka jehličnanová
 pavučinec plyšový
 vláknice začervenalá
 závojenka olovová

Psychotropní houby 
 lysohlávka česká
 muchomůrka červená

Kvalita hub 
V houbách se hromadí těžké kovy a jiné látky. Olovem je nejvíce zamořeno okolí Příbrami (Brdy). V houbách se také hromadí radioaktivní izotop cesia 137, ten ale v Česku na rozdíl od těžkých kovů žádné riziko nepředstavuje.

Odkazy

Reference

Související články 
 Otrava houbami
 Ochrana hub v České republice
 Houby
 Houbeles

Dostupné online 
 BEZDĚK, Jan, 1858-1915: Houby jedlé a jim podobné jedovaté sv. 1. Hranice: Jan Bezděk, 1901. 225 s. Zdigitalizováno v rámci služby Elektronické knihy na objednávku (EOD) Moravskou zemskou knihovnou. Dostupné online

Externí odkazy 
 
 Česká mykologická společnost
 Domov amatérských mykologů
 Server Nahouby.cz

 
Mykologie
Záliby

ja:キノコ#キノコ狩り
Panelstory

Panelstory aneb Jak se rodí sídliště je český barevný film z roku 1979 režisérky Věry Chytilové natočený ve Filmovém studiu Barrandov, premiéru měl 1. prosince 1981. Jedná se o společenskou satiru kritizující stav normalizační společnosti v 70. letech 20. století v Československu. Mimo jiné také šlo o umělecky ztvárněnou reakci na tehdejší výstavbu obřích panelových sídlišť v Praze na Jižním Městě.

Děj 
Ve filmu probíhá několik příběhů lidí z rozestavěného panelového sídliště, skládající mozaiku života mezi panely a paneláky.

Obsazení

Ocenění 
Film získal Velkou cenu ex aequo na mezinárodním festivalu autorských filmů San Remo (1980), Cenu Městského národního výboru (Bronislav Poloczek) a Cenu Studia mladých Československého rozhlasu za střih (Jiří Brožek) na festivalu filmové veselohry v Novém Městě nad Metují a Ledňáčka na festivalu českých a slovenských filmů Finále Plzeň (1990).

Externí odkazy 
 
 
 
 

České hořké filmové komedie
Sídliště
Filmy z roku 1981
Filmy Věry Chytilové
Páni kluci

Páni kluci je dětský film natočený režisérkou Věrou Plívovou-Šimkovou v roce 1975 volně na motivy knihy Marka Twaina Dobrodružství Toma Sawyera. Příběh se odehrává v roce 1901 v malém českém městě. Hlavními hrdiny je parta kluků, provádějící drobné lumpárničky.

Základní údaje 
 Námět: Mark Twain
 Scénář: Vít Olmer (uveden za účelem ochrany skutečného scenáristy Jana Procházky v době zákazu)
 Hudba: Petr Hapka
 Kamera: Emil Sirotek
 Režie: Věra Plívová-Šimková
 Hrají: Michael Dymek, Petr Voříšek, Petr Starý, Jitka Chalupníková, Magda Reifová, Iva Janžurová, Zdena Hadrbolcová, David Vlček, Bohumil Luxík
 Další údaje: barevný, 90 min, dětský
 Výroba: ČSSR, Filmové studio Barrandov, 1975
 Natočeno: Levín u Litoměřic, Rýzmburk

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

České dětské filmy
Filmy z roku 1975
Filmy Věry Plívové-Šimkové
České filmy natočené podle knižní předlohy
Filmy s tématem železnice
Fiktivní děti
Filmy inspirované dílem Marka Twaina
Panna a netvor

Panna a netvor (německý název Die Jungfrau und das Ungeheuer) je český filmový horor s nádechem pohádky natočený na motivy starofrancouzské pohádky Kráska a zvíře režiséra Juraje Herze roku 1978. Pohádka byla nadabována do němčiny.
 
Dívka (Zdena Studenková) žije v přepychu na zámku, ale nesmí spatřit svého pána (Vlastimil Harapes), protože je zaklet do podoby netvora. Když jej začne mít ráda, vrátí se mu jeho lidská tvář.

Zajímavosti o filmu 

Kvůli rozhodnutí režiséra postavit celý zámek v ateliéru byl rozpočet vysoký, a tak musel Herz v kulisách natočit současně druhou pohádku Deváté srdce. Natáčení obou filmů trvalo 90 dní.

Část filmu se natáčela také v Grottě v parku Havlíčkovy sady.

Juraj Herz nechtěl natočit film s přívětivým zvířetem, a proto si pro ztvárnění vybral ptáka jako nekomunikativní zvíře. Představitele Vlastimila Harapese, se kterým točil svůj předchozí film Den pro mou lásku, si vybral, aby měl kvalitní choreografii Netvora.

Reference

Související články 
 Kráska a zvíře

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 Panna a netvor na Online-Filmdatenbank.de 
 

České pohádkové filmy
Filmy z roku 1978
Hororové filmy
Filmy Juraje Herze
Filmy studia Barrandov
Pelíšky

Pelíšky jsou česká filmová komedie režiséra Jana Hřebejka z roku 1999, dějově zasazená do Prahy na konci 60. let 20. století.

Film získal celkem tři České lvy: za nejlepší hlavní mužský herecký výkon (Jiří Kodet), za filmový plakát a za divácky nejúspěšnější český film.

Obsah filmu 
Děj filmu se odvíjí od prosince 1967 do konce prázdnin 1968.

Ve dvoupatrové vilce v Praze-Košířích spolu sdílejí bydlení dvě rodiny, jejichž otcové se navenek nesnášejí pro ostré politické rozdíly: zatímco v patře bydlící válečný invalida Kraus (Jiří Kodet) se netají svým názorem, že komunisté to mají spočítané, pak v přízemí bydlící major ČSLA Šebek (Miroslav Donutil) je nadšeným komunistou věřícím v pokrok „lidově demokratických“ zemí oproti „západním“. Oba otcové se snaží hrát roli hlavy rodiny, ale nad oběma mají vrch vlídné a chápavé maminky (Emília Vášáryová, Simona Stašová). V obou rodinách dospívají děti, které jsou shodou okolností spolužáky na gymnáziu – Michal Šebek (Michael Beran) je zamilovaný do Jindřišky Krausové (Kristýna Nováková), ovšem ta má ve skutečnosti ráda frajerského Eliena (Ondřej Brousek), jehož rodiče jsou služebně v USA. A ani v jedné rodině otcové svým dětem nerozumí: nová generace má zkrátka jiné ideály než generace předchozí.

Do příběhu výrazně vstoupí i osud tety Šebkových, ovdovělé učitelky Evy a jejího synka Péti, kteří po smrti paní Krausové naleznou sympatie právě ve vdovci Krausovi. Z druhé strany děj katalyzuje Jindřiščin, Michalův a Elienův třídní profesor Mašláň (Jaroslav Dušek), který pod maskou chápavého pedagoga ve skutečnosti skrývá bezcitný oportunismus.

Obsazení 

Podle Ivy Janžurové byla role matky Krausové nejprve nabídnuta jí; poté, co trvala na tom, aby její postava nezemřela, a scenárista Petr Jarchovský nebyl ochoten roli přepsat, ke spolupráci nedošlo.

Výroba 
Realizace filmu trvala 6 let. Původně mělo jít o dvoudílný televizní film.

Místa natáčení 
Rodinná vila se nachází v ulici Schodová 4 v Praze - Košířích. V Prokopském údolí u Prahy se nachází jezírko „muže s koženou brašnou“.

Odkazy

Reference

Související články 
 Zahradnictví (filmová trilogie) – prequel

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 Místa natáčení na Filmová místa.cz

České filmové komedie
Filmy z roku 1999
Filmy Jana Hřebejka
Filmy inspirované dílem Petra Šabacha
Filmy odehrávající se v Praze
Pension pro svobodné pány

Pension pro svobodné pány je český film natočený režisérem Jiřím Krejčíkem v roce 1967 podle divadelní hry Seána O'Caseyho. Situační komedie se odehrává v pensionu, do něhož si svobodný mládenec (Josef Abrhám) tajně přivede svou milenku (Iva Janžurová) a snaží se jí skrýt jednak před přísnou paní domácí (Věra Ferbasová), jednak před svým nenadále se navrátivším spolubydlícím (Jiří Hrzán).

Zajímavost 
Mladého pána, kterého posléze hrál Jiří Hrzán měl původně hrát Vladimír Pucholt (kamerové zkoušky proběhly), k čemuž ale nedošlo z důvodů jeho emigrace.

Externí odkazy 
 
 

České filmové komedie
Filmové situační komedie
Filmy z roku 1967
Filmy natočené podle divadelních her
Filmy studia Barrandov
Filmy Jiřího Krejčíka
Pod Jezevčí skálou

Pod Jezevčí skálou je dětský film natočený režisérem Václavem Gajerem v roce 1978. Film pojednává o vztahu hajného (Gustáv Valach) zvyklého na samotu a jeho vnuka (Tomáš Holý), kterého mu z města přiveze snacha na delší pobyt, po nemoci. Děda moc nadšený není, ale kluk je zvídavý a děda je nakonec rád, že může někomu své zkušenosti předávat.

Externí odkazy 
 
 

České dětské filmy
Filmy z roku 1978
Filmy studia Barrandov
Filmy o psech
Poslední propadne peklu

Poslední propadne peklu je český film natočený režisérem Ludvíkem Rážou v roce 1982. Děj filmu se odehrává na počátku 17. století, krátce po Vpádu pasovských, a točí se okolo kouzelné lahvičky, která může splnit každému majiteli jedno přání. Ten je pak povinen ji prodat, ale za polovinu. Poslední, komu se ji nepodaří dál prodat, má podle pověsti propadnout peklu.

Obsazení

Externí odkazy 
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1982
Filmy studia Barrandov
České dobrodružné filmy
České historické filmy
Postřižiny (film)

Postřižiny je devátý celovečerní film režiséra Jiřího Menzela z roku 1980 podle knihy Bohumila Hrabala. Natáčel se zejména v Počátkách a v Dalešicích, zejména pak v tamějším pivovaru. Film vypráví o pivovaru a rodině jeho správce (ve skutečnosti nevlastního otce Bohumila Hrabala) za první republiky. Sám Hrabal žil v pivovaru v Polné v letech 1915–1919 a poté v Nymburce, kde byl jeho nevlastní otec také správcem pivovaru.

Děj filmu 
Málomluvný správce a sládek nymburského pivovaru Francin (Jiří Schmitzer) má krásnou a poněkud živější manželku Maryšku (Magda Vášáryová). Kromě ní mu dělá starosti kvalita a odbyt piva a také jeho hlučný bratr Pepin (Jaromír Hanzlík), vyučený obuvník, který za ním přijel na návštěvu. Pepin je nakonec v pivovaru zaměstnán. Jeho přítomností trpí zejména jeden ze zaměstnanců, kterému se nezřídka stane úraz tehdy, když se do jeho blízkosti nachomýtne Pepin. Symbolem malého města jsou kromě kašny i dlouhé vlasy paní sládkové, která se však jednoho dne rozhodne ostříhat.

Citáty a hlášky 
 „Ten Francin je nějaké chabrus na nervy, měl by si, podle spisku páně Batisty, omévat přirození vlažnó vodó."
"Nudíte se? Kupte si medvídka mývala!"

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 místa natáčení na Filmová Místa.cz

České filmové komedie
Filmy z roku 1980
České filmy podle námětu Bohumila Hrabala
Filmy Jiřího Menzela
Pozor, vizita!

Pozor, vizita! je český barevný film režiséra Karla Kachyni z roku 1981 natočený na námět Adolfa Branalda ve Filmovém studiu Barrandov.

Děj 
Hlavním hrdinou je světoběžník v podání Rudolfa Hrušínského, který je nevyléčitelným bacilonosičem a musí být izolován ve sterilním nemocničním prostředí, aby nikoho nenakazil. On se však nedá spoutat a snaží se užívat života uvnitř nemocnice i na útěku.

Obsazení

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Pozor, vizita! na YouTube

České hořké filmové komedie
Filmy z roku 1981
Filmy Karla Kachyni
České filmy natočené podle knižní předlohy
Případ pro začínajícího kata

Případ pro začínajícího kata je český film, který natočil režisér Pavel Juráček v roce 1969. Film parafrázuje Gulliverovu cestu (Gullivera ztvárnil Lubomír Kostelka) do země Balnibarbi, kdy se přihodí spousta zvláštních úkazů. Hlavní město Laputa se vznáší nad zemí a pro obyčejného člověka je těžké se tam dostat.

Distribuce 
Není pravda, že film byl po několika projekcích v roce 1970 stažen z distribuce. Film se při čistkách v lednu 1970 dostal do kategorie povolených děl, v nichž se objevují „některé záporné pohledy, případně invektivy, které však nejsou takového charakteru, že by film jako celek vyzníval záporně a musel být vyřazen z distribuce“, jak se uvádí v dobové instrukci ÚV KSČ, díky tomu vstoupil 3. července 1970 do kin a v nich zůstal až do roku 1981, dokud byla distribuční kopie technicky použitelná.

Film je černobílý, vyroben byl ve Filmovém studiu Barrandov, ČSSR v roce 1969.

Literatura

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
VORÁČ, Jiří. Trochu moc faktických chyb na to, že se Horákové vzpomínky na Pavla Juráčka staly Knihou roku. Deník N [online]. 2020-12-19 [cit. 2020-12-19]. Dostupné online. (česky)

České dramatické filmy
Filmy z roku 1969
Filmy Pavla Juráčka
Filmy studia Barrandov
Československé černobílé filmy
Pudr a benzín

Pudr a benzín je česká filmová komedie Jindřicha Honzla z roku 1931. Písničkový film představuje policistu Jana Wericha a taxikáře Jiřího Voskovce, kteří usilují o známou herečku a snaží se ji pobavit na výletě.

Základní údaje 
 Námět: Jan Werich, Jiří Voskovec
 Scénář: Jan Werich, Jiří Voskovec, Jindřich Honzl
 Hudba: Jaroslav Ježek
 Kamera: Václav Vích
 Režie: Jindřich Honzl
 Hrají: Jan Werich, Jiří Voskovec, Ella Šárková, Bohuš Záhorský, Josef Skřivan, Josef Plachý-Tůma, Miloš Nedbal, Joe Jenčík
 Další údaje: černobílý, 94 min, komedie
 Výroba: VAW, 1931

Zajímavost 
Představitelka hlavní role Ella Šárková získala doporučení k Voskovci a Werichovi, kteří hledali představitelku dívčí role ve filmu Pudr a benzin, díky náhodném setkání s režisérem Karlem Dostalem v lázních Sliač . Tím zahájila svoji filmovou kariéru, ve které vytvořila přes 30 rolí.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 České filmové nebe - Pudr a benzín

České filmové komedie
Filmy z roku 1932
Československé černobílé filmy
Filmy Jindřicha Honzla
Pupendo

Pupendo je český barevný film režiséra Jana Hřebejka z roku 2003 natočený na motivy knih Petra Šabacha, zejména knihy Opilé banány. Film ukazuje život v Československu v době komunistického režimu 80. let 20. století. Na výrobě se podíleli Ondřej Trojan, společnost Total HelpArt T.H.A., Česká televize a Annonce za podpory Státního fondu ČR pro podporu a rozvoj české kinematografie. 

Film obdržel dva České lvy za nejlepší vedlejší ženský herecký výkon a za divácky nejúspěšnější český film.

Děj 
Bedřich Mára (Boleslav Polívka) je vynikající, ale komunistickému režimu nepodléhající, a proto zneuznaný sochař. Živí se různými způsoby, a přestože se nechal přemluvit, aby pro režim vytvořil sochu, zůstává na režimu nezávislý. Jiní lidé (např. manželé Břečkovi – Jaroslav Dušek a Vilma Cibulková) si žijí lépe, ale v neustálém strachu.

Obsazení

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 

České hořké filmové komedie
Filmy z roku 2003
Filmy Jana Hřebejka
České filmy natočené podle knižní předlohy

Filmy inspirované dílem Petra Šabacha
Bohumil Jirásek

Bohumil Jirásek (15. ledna 1931 Pavlíkov – 6. června 2021 Plzeň) byl český spisovatel, literární vědec a vysokoškolský pedagog FPE ZČU v Plzni, který se věnoval české literatuře konce 19. a první poloviny 20. století, zároveň analýze a interpretaci literárních textů. Vysokoškolského vzdělání nabyl 1956 na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, kde vystudoval češtinu s ruštinou. Kandidátem věd o umění se stal tamtéž v roce 1968, kdy obhájil dizertační práci Proměny reflexivní lyriky na přelomu 20. a 30. let. O rok dříve získal akademický titul PhDr. prací Reflexivní prvky v milostné lyrice S. K. Neumanna a Přírodní lyrika S. K. Neumanna v 30. letech. Jmenování docentem české literatury se uskutečnilo 1986 na FF Univerzity Palackého v Olomouci. Zemřel v Plzni 6. června 2021 ve věku 90 let.

Reference

Externí odkazy 
 
 https://web.archive.org/web/20090306093705/http://www.kcj.zcu.cz/cz/po/doc/jirasek.doc

Čeští vysokoškolští pedagogové
Čeští literární teoretici
Narození v roce 1931
Úmrtí v roce 2021
Muži
Zuzana Michnová

Zuzana Michnová (* 31. března 1949 Jihlava) je česká hudební skladatelka, textařka a zpěvačka. Hlavní postava skupiny Marsyas.

Život 
Od svých dvanácti let zpívala ve sboru, později vystupovala s tanečním orchestrem a rockovou skupinou. V roce 1971 společně s Jiřím Jeřábkem vytvořila folkové duo. Později se připojil zpěvák a hráč na foukací harmoniku Petr Kalandra a v roce 1973 nahradil Jeřábka kytarista a zpěvák Oskar Petr. To byl začátek historie skupiny Marsyas.

V roce 2012 natáčela Jitka Němcová o Michnové dokumentární film Jsem slavná tak akorát.

Diskografie 
Kromě pěti alb Marsyas vydala sólové album, kde hostují Michal Pavlíček a Klaudius Kryšpín.
 Rány (1986)
Zpívá také jednu píseň na albu Jana Buriana Dívčí válka (2006).

Reference

Externí odkazy 
 
 Biografie Zuzany Michnové na webu skupiny Marsyas
 

Čeští hudební skladatelé
České zpěvačky
Narození v roce 1949
Marsyas
Ženy
Narození v Jihlavě
Žijící lidé
Komedie

Komedie neboli veselohra je literární nebo dramatický útvar, který vždy skončí šťastně (stejně jako pohádka). Opakem komedie je tragédie.

Od komedie se očekává humorný nadhled nad lidskými slabostmi a lidskou nedostatečností. Humor spolu s vkusnou komikou jsou zpravidla základními aspekty tohoto útvaru. Problémy hrdiny se podaří nakonec vyřešit a vše se v dobré obrátí.

Komedie pochází z dávné hostiny, po které se pořádal průvod a zpívaly se posměšné a jiné písně. Slovo komedie pochází z latinského comœdia = šaškovský zpěv.

Název 
Název spojuje Aristotelés s kómos, průvod spjatý s Dionýsovým kultem (malé dionýsie). Mezi její prvky patří komické scénky ze života (v kostýmech: vycpaná břicha a zadnice, přivázaný kožený fallos, tj. předimenzovaný mužský úd), sborové písně, agón (tj. zápas, např. jara se zimou), tance ve zvířecích maskách.

Vznik 
Ve starověkém Řecku byla považovaná za nižší formu než tragédie a skládala se z řady výstupů spojených pouze postavou šprýmaře, bez dějové, časové a místní souvislosti. Dějovou souvislost začala získávat již v Řecku, ale plně se prosadila až v Římě. Komedie vznikla v Athénách (tzv. attická komedie) a ta má tři fáze:

Stará komedie 
Je politická, úzce spjata s životem obce. Hlavním znakem je kritika nedostatků v politickém životě, předmětem kritiky se stávají i přírodní filozofové, sofisté, autoři tragédií, dithyrambů, moderní hudby. Vedle sólistů (i ženské role hrají muži) vystupuje sbor, někdy maskovaný za zvířata, lodě, oblaka, spojenecká města. Prostředí je někdy fantastické. Kompozice je hodně volná. Známe na 40 jmen autorů, nejznámější jsou Eupolis, Kratínos, Ferekratés a Aristofanés.

Střední komedie 
Sbor má menší význam, jeho vystoupení (písně, tanec) vyplňují přestávky; písně (embolima) nesouvisejí s dějem. Se změnou politických systémů se zmenšuje útočnost, ztrácí se adresná kritika, přibývají směšné typy (parasit, kuchař, hetéra). Mizí obscénnost. Známe na 50 jmen autorů, známější jsou Antifanés, Anaxandridés a Alexis.

Nová komedie 
Úplně mizí spojení s Dionýsovým kultem a fantastičnost, převládají typy a náměty ze všedního života středních vrstev. Časté typy: lakomý a přísný otec, hádavá manželka, zamilovaný lehkomyslný syn, mazaný otrok, příživník, vychloubavý voják, hetéra. Hlavními motivy jsou láska s překážkami, peníze, odložení dítěte (anagnórisis). Ze 70 autorů, jejichž jména známe, jsou nejznámější Filémón, Dífilos a Menandros.

Citát

Odkazy

Reference

Související články 
 tragédie
 fraška
 groteska
 satira
 parodie
 humor
 komika

Externí odkazy 
 
 
 

 
Druhy humoru
Divadelní žánry
Literární žánry
Literární pojmy
Drama

Drama (z řeckého δραν – dělání, čin) patří spolu s lyrikou a epikou mezi základní literární druhy a žánry. Drama se tvoří tak, že se příběh vypráví pomocí dialogů a monologů. V minulosti bylo obvyklé především divadelní scénické provedení, v současnosti se objevuje i v hraném filmu, v rozhlase a televizi a v dalších formách audiovizuálních děl.

Slovo „drama“ původně znamenalo tanec satyrů, ztělesňující určitý děj, a teprve později jevištní představení, především v tragédii. Základní teoretické principy dramatu ustanovil Aristoteles ve své Poetice, kde pojednává o tragédii. Děj dramatu se odvíjí prostřednictvím přímé řeči. Do 11. století bylo veršované, v současnosti převažuje próza.

Výstavba dramatu podle Gustava Freytaga 
 expozice – uvedení do děje (vytváří nezbytné předpoklady k porozumění ději)
 kolize – zařazení dramatického prvku (rozpor nebo konflikt), který vyvolává dramatické napětí a potřebu jej vyřešit
 krize – vyvrcholení dramatu
 peripetie – obrat a možnosti řešení
 katastrofa – rozuzlení a očista (katarze)

Klasické divadelní drama zachovává jednotu místa, času a děje. Aristotelés ve své Poetice popisuje potřebu jednoty a ucelenosti děje. Jednota času a místa je však až středověkou interpretací.
 tragédie
 komedie
 hudební formy: melodrama, muzikál, opereta, kabaret, opera

Historie dramatu 
Drama se vyvinulo ve starověkém Řecku z oslav boha Dionýsa (dithyramby). Náměty byly čerpány z mytologie (tragédie) i ze současného života (komedie). Nejvýznamnějšími starověkými dramatiky byli Aischylos, Sofoklés, Eurípidés, Aristofanés a Říman Titus Maccius Plautus.

Po pádu Říma vznikl nový typ dramatu spojený s náboženstvím. Původně šlo o dramatizace biblických příběhů a legend. Církevními hrami byla mysteria, mirákly a pašije. Rozvíjelo se však i světské drama zejména satirické hry, frašky, ale i díla antická dramata, k jejichž oživení dochází až v renesanci. Nejvýznamnějším dramatikem tohoto období byl Angličan William Shakespeare.

Dalšími významnými dramatiky byli Molière, Johann Wolfgang Goethe, Friedrich Schiller, Victor Hugo, Alexandr Sergejevič Puškin, Henrik Ibsen a Nikolaj Vasiljevič Gogol.

Ve 20. století dochází k rozvolnění dramatické formy. Dramatici experimentují s psychologickým prokreslením postav a subjektivním pojetím dramatu. Těmito experimentátory byli Anton Pavlovič Čechov, Maxim Gorkij, George Bernard Shaw, Oscar Wilde a Bertolt Brecht se svým epickým divadlem. Po druhé světové válce dochází k rozvoji absurdního dramatu (Samuel Beckett, Eugène Ionesco nebo Václav Havel).

Struktura 
Divadelní hra se obvykle člení do jednání čili aktů, velkých ucelených úseků děje, kterých většinou nebývá více než pět. Jako jednoaktovka se označuje krátká hra, která má pouze jedno jednání.

Jednání se pak rozděluje do scén či obrazů; během jedné scény se obvykle nemění herci na jevišti ani samo jeviště.

Scéna se skládá z replik, výroků jednotlivých herců. Pokud herec přednáší nepřerušovanou dlouhou řeč, ta se označuje jako monolog.

Odkazy

Reference

Související články 
 Absurdní drama
 Divadelní fotografie
 Divadlo
 Dramatizace
 Dramolet

Externí odkazy 
 
 
 

Divadlo
Divadelní žánry
Literární žánry
Žánry