alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Náměstí Republiky (stanice metra)

Náměstí Republiky (zkratka NR) je stanice linky B pražského metra, otevřena roku 1985 pod stejnojmenným náměstím na úseku I. B. Umístěna je mezi stanicemi Můstek a Florenc.

Charakteristika stanice 

Náměstí Republiky je trojlodní stanice s 18 páry prostupů na nástupiště, ražená s plnou délkou střední lodi. Dlouhá je 110 m a je založena 40 m hluboko pod povrchem.

Má dva výstupy, dva podzemní vestibuly a tři eskalátorové tunely. Oba vestibuly mají podpovrchovou dvoupodlažní monolitickou konstrukci ze železobetonu, zčásti zastropenou prefabrikovanými předpjatými nosníky. K vestibulu pod náměstím Republiky vede jeden tunel, k vestibulu na Masarykovo nádraží vede jeden krátký tunel s eskalátory Transporta československé výroby, na níž se napojuje další dlouhý s klasickým typem ruských eskalátorů, umístěný oproti tomu prvnímu zhruba kolmo.

Obkladem stanice jsou skleněné desky, desky Ekrona (strop) a vypouklé čočky (stěny za nástupištěm).

Historie stanice 

Výstavba stanice v letech 1977–1985 si vyžádala náklady ve výši 618 milionů Kčs. Musely vzniknout rozsáhlé zábory, při kterých došlo k uzavření v náměstí a okolí Masarykova nádraží v závěru první poloviny 80. let

Stanice byla v roce 2002 vyplavena povodní, následně tak musela být rekonstruována. Obnoveny byly i charakteristické skleněné obrazovkové čočky, které velká voda odnesla až do stanice Karlovo náměstí. V nové podobě je jich však umístěno méně, protože některé byly nenávratně zničeny (a jejich novou výrobu u firmy TCT Rožnov pod Radhoštěm, která je dvacet let předtím coby součást koncernu Tesla vyrobila, zřejmě nikdo neobjednal); několik jejich řad tak bylo nahrazeno smaltovaným plechem. Místo originálního sdruženého nosiče známého z celého úseku I.B pro osvětlení byl použit modernější, prosvícený a odvozený z podobného ze stanice Kobylisy.

Další významnou událostí, která zasáhla do podoby západního vestibulu stanice byla výstavba obchodního domu Palladium. Kvůli tomu tak byl v roce 2006 uzavřen jeden z výstupů. V roce následujícím bylo obchodní centrum dokončeno a napojeno přímo díky vestibulu na metro.

Okolní objekty 
 Obecní dům
 Dům U Hybernů
 OD Kotva
 OD Palladium
 Masarykovo nádraží
 Burzovní palác
 Budova ČNB

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Fotogalerie stanice po jejím vyplavení
 Rozsáhlá fotogalerie a popis stanice na stránkách Metroweb
 Fotografie stanice po jejím dokončení v roce 1985
 Fotografie stanice po jejím dokončení v roce 1985
 Fotografie stanice po jejím dokončení v roce 1985
 Náměstí Republiky na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince B
Postaveno v Česku 1985
Doprava na Novém Městě (Praha 1)
Stavby na Novém Městě (Praha 1)
Hloubětín (rozcestník)

Termín Hloubětín má více významů:

 Hloubětín – pražská čtvrť
 Hloubětín (stanice metra) – stanice na trase B pražského metra
 Hloubětín (zámek) – zámek ve stejnojmenné pražské čtvrti
 Praha-Hloubětín (železniční zastávka) – bývalá zastávka na trati do Kolína
 Hloubětín 1. FC – pražský futsalový tým
 Vozovna Hloubětín – tramvajová vozovna v Praze
Náměstí Republiky

Náměstí Republiky není jednoznačný termín, který může mít tyto významy:

 jméno náměstí v různých městech
 náměstí republiky (Bělehrad)
 náměstí Republiky (Blansko)
 náměstí Republiky (Brno)
 náměstí republiky (Lublaň)
 náměstí Republiky (Nové Hrady)
 náměstí Republiky (Olomouc)
 náměstí Republiky (Ostrava)
 náměstí Republiky (Pardubice)
 náměstí Republiky (Plzeň)
 náměstí Republiky (Podgorica)
 náměstí Republiky (Praha)
 náměstí republiky (Split)
náměstí republiky (Studénka)
 náměstí Republiky (Žďár nad Sázavou)
 Place de la République (v Paříži)

 Náměstí Republiky (stanice metra) na stejnojmenném pražském náměstí

 Náměstí Republiky, román Marie Majerové
Invalidovna

Invalidovna je zařízení pro ubytování invalidů, často například z řad válečných veteránů. 

 Invalidovna (Paříž), Hôtel des Invalides v Paříži, postavený z podnětu krále Ludvíka XIV.
 Invalidovna (Praha) – barokní objekt v Praze 8-Karlíně pro ubytování válečných invalidů, postavený v letech 1731–1737 podle vzoru pařížské Invalidovny
 Sídliště Invalidovna – sídliště z let 1959–1967 v Praze 8-Karlíně v sousedství Invalidovny
 Invalidovna (stanice metra) – stanice metra v Praze-Karlíně na sídlišti Invalidovna

Špitály
Pankrác (stanice metra)

Pankrác (zkratka PN; do roku 1990 Mládežnická) je stanice na lince C pražského metra. Nachází se na úseku I. C mezi stanicemi Pražského povstání a Budějovická v lokalitě, která je nazývána Pankrácká pláň v ulici Hvězdova na katastru Nuslí. Byla otevřena jako jedna z prvních, 9. května 1974.

Statistiky 

Stanice Pankrác se nachází pod ulicí Na Pankráci v Praze 4 na katastru Nuslí. Je hloubená, založená v jámě hluboké 17 m; samotná stanice je hluboko ale jen 14 m, dlouhá pak 232 m (z toho zhruba 100 m tvoří samotné nástupiště).

Pankrác má jeden výstup s jedním podpovrchovým, mělce založeným vestibulem, umístěným přímo nad nástupištěm a spojeným eskalátory vycházejícími přímo z jeho prostředku.

Obkladem stanice jsou mramorové desky. Výstavba stanice mezi lety 1967 a 1974 stála 80 milionů Kčs. Zakládání probíhalo do hloubky sedmi metrů pomocí záporového kotveného pažení (4940 m² záporového pažení a 14,06 kilometrů kotev), zbylých deset pomocí stříkaného betonu. Vytěženo bylo 77 700 m³ hornin. V roce 1971 se sesula střední část západní stěny, naštěstí se však v roce 1972 podařilo i přes zpoždění dokončit hrubou stavbu stanice. Padlo na ní 22 350 m³ betonu. Během prvního pololetí 1973 i vestibulu, větrací komory a zahájily se dokončovací práce a montáž technologie.

Vestibul stanice (viz obrázek vpravo) byl přímo propojen s obchodním centrem Arkády Pankrác, slavnostně otevřeným 14. listopadu 2008, shodou okolností v den 90. výročí první volby Tomáše Garrigue Masaryka prvním prezidentem Československé republiky.

Budoucnost stanice 
Stanice Pankrác se má po vybudování plánované linky D stát přestupní stanicí. 19. června 2019 byl zahájen geologický průzkum pro linku D. 21. dubna 2022 zahájena výstavba metra D. V dřívějších dobách (80. a 90. léta 20. století) bylo zamýšleno ještě také zavedení linky E, díky čemuž by tak vznikla první stanice metra v Praze, kde by se křížily linky tři.

Pro toto uspořádání by musel být zvolen jiný způsob půdorysu stanice než klasický systém dvou nad sebou umístěných a přestupní chodbou propojených nástupišť; jednotlivé linky by se musely nacházet blíže u sebe, například i na jednom nástupišti. Tato změna by se však nejspíš nedotkla nástupiště linky C, které by zůstalo zachováno (výjimkou jsou samozřejmě zaústění případných přestupních chodeb).

Reference

Externí odkazy 
 
 Tato stanice na stránce Metroweb.cz
 Pankrác na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince C
Stavby v Nuslích (Praha 4)
Stanice metra v Praze na lince D
Postaveno v Česku 1974
Pankrác
metro
Skalka (stanice metra)

Skalka (zkratka SK) je stanice na trase A pražského metra na původně spojovací trati SH ve Strašnicích. Byla otevřena dodatečně 4. července 1990 a do 25. května 2006 byla konečnou stanicí. Pracovní název stanice byl Zahradní.

Charakteristika 

Stanice Skalka se nachází na sídlišti Skalka pod ulicí Na Padesátém v Praze 10. Je hloubená, založená v otevřené jámě, budovaná za provozu jako dlouhodobá koncová stanice. Její konstrukce je monolitická a přizpůsobená tomu, že byla stavěna za provozu. Skalka je 9,25 m pod povrchem. Má jeden vestibul spojený s nástupištěm schodištěm vybíhajícím z prostředku nástupiště a potom vedoucího šikmo mimo osu trati. Stanice byla do rekonstrukce v roce 2017 obložena glazovanými tvarovkami Hurdis bílými, modrými a hnědými. Výstavba stanice v letech 1987 – 1990 stála 291 mil. Kčs.

Zajímavostí je, ze stanice byla v roce 1991 první, ve které byly osazeny hliníkové mapy stanice pro nevidomé a popisky na zábradlí.

19. prosince 2001 byla zahájena rekonstrukce výtahu pro imobilní osoby ve stanici Skalka. Od 1. června 2002 mohli cestující již výtah používat.

Význam 
Stanice je dostupná pěšky ze sídliště Skalka a z části starší zástavby Strašnic; je však – jako většina stanic metra – především přestupním bodem mezi metrem a povrchovou dopravou. Při svém otevření v roce 1990 k ní byla přivedena autobusová doprava z velké části jihovýchodního sektoru Prahy – především z Hostivaře, Horních a Dolních Měcholup, Uhříněvsi, ze sídlišť Zahradní Město, Horní Měcholupy-Petrovice, Hornoměcholupská a Košík a také z od průmyslových podniků v Hostivaři, Dolních Měchopulech, Malešicích a Uhříněvsi.

S rozvojem pražské integrované dopravy sem byly nasměrovány i příměstské linky z Říčan a okolí, později i od Kostelce nad Černými lesy, Ondřejova, Stříbrné Skalice aj. Nástupiště a obratiště autobusů však již přestávaly tomuto náporu stačit, zvýšený provoz negativně ovlivňoval sídliště Skalka a autobusy často nabíraly zpoždění v kolonách v Úvalské a Černokostelecké ulici. Proto bylo rozhodnuto o prodloužení metra do stanice Depo Hostivař. Tato stanice byla otevřena roku 2006 a byly k ní přesunuty všechny příměstské linky a městské linky do oblasti Uhříněvsi a Dolních Měcholup.

Z hlediska provozu metra je stanice zajímavá tím, že v ní některé soupravy končí. Trasa odtud do stanice Depo Hostivař má totiž nižší propustnost, a proto v pracovních dnech kromě časného rána a večera končí polovina souprav zde na Skalce.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Fotografie a popis stanice na stránce Metroweb
 Skalka na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince A
Strašnice (Praha 10)
Doprava ve Strašnicích
Postaveno v Česku 1990
Stavby ve Strašnicích
Ester

Ženské vlastní jméno Ester může pocházet ze staroperského stāra (novopersky setāra znamenající „hvězda“) či může být odvozeninou jména babylonské bohyně lásky Ištar. Ve Starém zákoně se takto jmenuje perská královna židovského původu, jejíž jméno Ester (hebrejsky אֶסְתֵּר) mohlo být odvozováno z hebrejského slovesného kořene סתר (zprava doleva psáno písmeny „samech“, „tav“ a „reš“), který může mít tyto významy: „maskovat se, skrývat se, být zahalený, zahalit se“ . V tom případě by jméno Ester mohlo označovat někoho, jehož pravá totožnost není na první pohled zřejmá nebo je záměrně skrývaná.

Ester v jiných jazycích 
 Anglicky: Esther 
 Česky: Terka, Ester
 Francouzsky: Esther, Estée
 Italsky: Esteria
 Německy: Esther
 Slovensky: Estera
 Maďarsky: Eszter
 Irsky: Eistir
 Italština: Ester
 Polsky: Estera
 Řecky: Έσθερ [Ésther]
 Rusky: Эфир [Efire]
 Rwandski: Esiteri
 Zulu: Esteri

Jmeniny 
 V českém kalendáři: 19. prosince
 V slovenském kalendáři: 12. dubna
 Ve francouzském kalendáři: 1. července

Statistické údaje 
Následující tabulka uvádí četnost jména v ČR a pořadí mezi ženskými jmény ve srovnání dvou roků, pro které jsou dostupné údaje MV ČR – lze z ní tedy vysledovat trend v užívání tohoto jména:

Změna procentního zastoupení tohoto jména mezi žijícími ženami v ČR (tj. procentní změna se započítáním celkového úbytku žen v ČR za sledované tři roky 1999-2002) je +6,6%, což svědčí o poměrně značném nárůstu obliby tohoto jména.

Domácky 
Esterka, Esťa, Esty, Ester, Esta, Tery, Terka, Esi, Esinko, Esíčko

Významné osoby se jménem Ester 
 královna Ester, hrdinka stejnojmenné biblické knihy Ester
 Ester Geislerová, herečka a modelka
 Ester Janečková, moderátorka, herečka a zpěvačka
 Ester Kočičková, publicistka, moderátorka a šansoniérka
 Ester Krumbachová, výtvarnice, scenáristka a režisérka
 Ester Ledecká, snowboardistka a alpská lyžařka
 Ester Mägi, estonská hudební skladatelka
 Ester Ofarimová, izraelská zpěvačka
 Ester Pavlů, Česká operní pěvkyně

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam článků začínajících na „Ester“

Externí odkazy 
 
 
 

Ženská jména hebrejského původu
Ženská jména
Jména perského původu
Žvahlav

Žvahlav, v dalších českých překladech Tlachapoud, Hromoplkie nebo Žvaňhalí (v originále Jabberwocky) je nesmyslná (nonsensová) báseň, kterou Lewis Carroll vydal v knize Za zrcadlem a co tam Alenka našla. Je všeobecně považována za jednu z nejlepších nesmyslných básní v angličtině.

Úryvek z básně 
Vzhledem k tomu, jak je tato báseň komplikovaná, je obtížné ji přeložit do jiných jazyků. Kvůli tomu byla do mnoha jazyků přeložena velmi volně a byla také překládána opakovaně. Překlady obvykle nerozlišují nadpis (Jabberwocky = Hromoplkie) od tvora v básni (Jabberwock = Hromoplk). Pro porovnání následují první dvě ze sedmi slok v anglickém originále a v pěti českých překladech. Autorem prvního z nich je Jaroslav Císař (30. léta 20. století; jedná se o upravenou podobu, v první verzi Císař používal přítomný čas); autorem druhého jsou Aloys a Hana Skoumalovi a pochází z 60. let, třetí z počátku 21. století (Václav Z. J. Pinkava), čtvrtá z roku 2015 (Petr Staníček), a pátá též z roku 2015 v překladu Heleny Čížkové .

V slovenštině existuje z minulosti její překlad pod názvem Taradúr.

Smysl básně 
Začátek básně je v knize vysvětlen, když Alenka potkává postavu zvanou Valihrach (Humpty Dumpty). Ten se chlubí, že umí vysvětlit všechny básně, které kdy byly napsané, a dokonce i některé, co napsané nebyly. „Tlachapoud“ (v orig. Jabberwocky od slovesa jabber - tlachat, žvanit, brebentit) je popsán jako nebezpečné zvíře. „Svačvečer“ (v orig. brillig - doba, kdy se peče - broil - maso k večeři) je denní doba mezi svačinou a večeří, „lysperný“ (v originále slithy - patrně od slimy, slizký a lithe, čilý) je něco mezi „lysý“ a „čiperný“ atd.

Reference

Související články 
 Chrudošiví jsou borolové

Externí odkazy 
 
 

Plné znění jednotlivých překladů:
 Žvahlav (Císař)
 Tlachapoud (Skoumalovi)
 Hromoplkie (Pinkava)
 Žvaňhalí (Staníček)

 Slovenský překlad Taradúr 
 Překlady do různých jazyků
 Další stránka s překlady
 Sbírka různých překladů, parafrází, odkazů ap.

Alenka v říši divů
Básnická díla anglické literatury
Fiktivní druhy
Seznam vizigótských králů

Seznam vizigótských králů zahrnuje všechny náčelníky a krále germánského etnika Vizigótů mezi lety 369 a 711.

Tervigští králové

Králové a vůdci tervigských Gótů 
Tito králové a jejich vůdci – s výjimkou Fritigerna a snad i Alavivuse byli pohané.
 Ariarich (4. století)
 Aorich (4. století)
 Athanarich (369–381)
 Rothesteus – regionální vůdce
 Wingurich – regionální vůdce
 Alavivus (cca 376) – vzbouřenec proti Valensovi
 Fritigern (cca 376 – cca 380) – vzbouřenec proti Athanarichovi a Valensovi

Dynastie Balthů 
Tito králové byli ariánského vyznání (stoupenci teologického učení Areia). Jejich postavení se zakládalo na úspěchu jejich předků, blízkých k trůnu, proto představují dynastii.
 Alarich I. (395–410)
 Athaulf (410–415)
 Sigerich (415)
 Wallia (415–419)
 Theodorich I. (419–451)
 Thorismund (451–453)
 Theodorich II. (453–466)
 Eurich (466–484)
 Alarich II. (484–507)
 Gesalich (507–511)
 Theodorich Veliký (511–526) – regent nedospělého Amalaricha
 Amalarich (511–531)

Následní králové 
Vizigótské království mělo po pádu Balthské dynastie krále voleného šlechtou a klérem. Králové až do vlády Rekkareda I. byli ariánského vyznání. Rekkared I. v roce 587 konvertoval ke katolickému vyznání, (protikrál Hermenegild konvertoval dříve). Několik synů následovalo ve funkci krále své otce.
 Theudes (531–548)
 Theudigisel (548–549)
 Agila (549–554)
 Athanagild (554–567)
 Liuva I. (567–572) – po roce 568 vládl pouze na území Septimánie
 Leovigild (568–586)
 Hermenegild (580–585) – protikrál na území Baetica
 Rekkared I. (586–601)
 Segga (586–587) – uzurpátor v době před legitimní volbou krále Rekkareda I.
 Argimund (589–590) – uzurpátor, který se na konci 6. století pokusil sesadit krále Rekkareda I. z trůnu.
 Liuva II. (601–603)
 Witterich (603–610)
 Gundemar (610–612)
 Sisebut (612–621)
 Rekkared II. (621)
 Suintila (621–631)
 Recimir (626–631) – syn a spoluvládce Suintily
 Sisenand (631–636)
 Iudila (631–633) – uzurpátor, v letech 631–633 si nárokoval trůn, nelegitimní vládce
 Chintila (636–640)
 Tulga (640–641)
 Chindaswinth (641–649)
 Rekkeswinth (649–672)
 Froia (653) – vzbouřenec, v posledních letech vlády Chindaswintha a prvních letech vlády Rekkeswintha se pokusil ovládnout vizigótský trůn
 Wamba (672–680)
 Hilderich z Nîmes (672) – vůdce v Nîmes, v roce 672 se vzbouřil proti králi Wambovi.
 Flavius Paulus (672–673) – vojenský velitel jižního pobřeží Hispánie a jihofrancouzského pobřeží až do Nîmes (Septimánie)
 Ervig (680–687)
 Egika (687–701)
 Suniefred (693) – byl vizigótský uzurpátor, který se v roce 692 nelegitimně zmocnil královského trůnu, vládl jen několik měsíců. V roce 693 byl poražen.
 Witiza (701–710)
 Roderich (710–711) – král v Lusitanii a v Carthaginiensis
 Achila II. (711–714) – král v Tarraconensis a Narbonensis
 Oppas (712) – vizigótský vůdce, syn Egiky a bratr či nevlastní bratr Wittizy, snad v opozici proti Roderichovi a Achilovi.
 Ardo (714–721) – král pouze na území Septimánie

Literatura

Externí odkazy

Reference 

Vizigótští králové
 Vizigótští králové
Gótové
Mechanoskopie

Mechanoskopie (angl. Tool Marks Examination) je jedna z metod kriminalistické techniky, zabývající se zejména identifikací nástrojů podle zanechaných stop na místě činu.

Charakteristika metody 
Nástroje jsou používány pachatelem k překonávání nejrůznějších překážek – dveří, zámků, cylindrických vložek, mříží a dalších. Nástroj použitý pachatelem zanechává stopy, které mohou sloužit k zjištění, jaký druh nástroje byl použit (skupinová, rodová či druhová identifikace). Je-li to možné, provádí se individuální identifikace (ztotožnění použitého nástroje se stopou). Mechanoskopie se mj. zabývá zkoumáním porušených schránek na úschovu hodnot (trezory, sejfy, příruční pokladny), porušeného skla, plomb, mechanicky poškozených oděvů a předmětů. Ve zvláštních případech se také zkoumá provaz či jiné škrtidlo při sebevraždách oběšením.

Česká mechanoskopie 
Významným průkopníkem československé mechanoskopie byl vrchní strážmistr četnictva Ladislav Havlíček, který napsal knihu „Mechanoskopie - stopy a znaky řemeslných nástrojů“, jež vyšla v roce 1940 a stala se první učebnicí mechanoskopie na světě. Začátkem roku 1931 byla u Ústředního četnického pátracího oddělení v Praze zřízena samostatná mechanoskopická skupina, která se začala zabývat zkoumáním a srovnáváním stop zločineckých nástrojů. V krátké době se této skupině, vedené Ladislavem Havlíčkem, podařilo na základě mechanoskopického zkoumání usvědčit celou řadů „kasařů“ (např. legendárního pražského recidivistu Josefa Koudelu zvaného Nezmar) a tento druh kriminality dostat pod kontrolu.

Metoda je uplatnitelná i v umění, kde na základě stop po řemeslných nástrojích zkoumá pravost díla, autenticitu a změny které na díle proběhly. Snadné je rozlišení stop po ručních nástrojích od stop po dřevoobráběcích strojích, které nastupují v 19. století. Na základě charakteristických nástrojů jako je puncování povrchu dřeva je možné připsání díla konkrétnímu umělci (např. Chebská reliéfní intarzie). Díky studiu stop na poškozeném ostří je možné stanovení relativní chronologie soch z jedné dílny. Možná je i přesná rekonstrukce tvarů nástrojů, které se nedochovaly (např. gotické sochařství - Mistr Pavel z Levoče)

Odkazy

Reference

Související články 
 Forenzní fotografie
 Daktyloskopie
 Odorologie
 Trasologie

Externí odkazy 
 

Forenzní vědy
Jádro

Slovo jádro může mít několik významů:

V biologii 
 tvrdé semeno uvnitř dužnatáho plodu
 vnitřek pecky nebo ořechu
 řídce jádřinec – prostor uprostřed plodu pro více semen
 buněčné jádro – organela eukaryotických buněk
 tmavší dřevo ze střední části kmene (dřeň) obklopené světlejším dřevem zvaným běl

Ve fyzice a chemii
 atomové jádro – část atomu obsahující nukleony (protony, neutrony)
 kondenzační jádro – drobná částice, na které začíná kondenzace
 útvar ve středu vesmírného objektu:
 planetární jádro – část planety u jejího středu, např. zemské jádro
 jádro hvězdy – např. jádro Slunce
 jádro galaxie
 jádro mlhoviny – centrální hvězda
 jádro komety

V geografii 
 jádro (geografie) – pojem z polarizace prostoru, centrum a šiřitel inovací
 jádrová zóna – první zóna velkoplošných chráněných území například národních parků

V matematice
 jádro matice – řešení nehomogenní soustavy rovnic
 jádro homomorfismu v matematice
 jádro integrální rovnice – jedna z funkcí v integrální rovnici, speciálním případem je:
 konvoluční jádro – jedna z konvoluovaných funkcí

V informatice 
 jádro (informatika) – jádro programu či operačního systému (software)
 jádro vícejádrového procesoru – v zásadě CPU nebo GPU, výpočetní jednotky počítačů (hardware)

Ostatní 
 jádro výpovědi – réma, ohnisko, složka věty dle aktuálního větného členění
 vrtné jádro – materiál, který zůstává uvnitř duté (jádrovací) vrtací korunky nebo vrtáku
 jádro hráze – nepropustný vnitřek sypané nebo zděné hráze
 jadrné krmivo – opak objemového krmiva
 jádro (slévárenství) – část formy, která vytváří v odlitku dutinu
 bytové jádro – část bytu zahrnující koupelnu a záchod
 hradní jádro – obytné jádro hradu obsahující vlastní sídlo majitele
jádro (mrakodrap) – hlavní obvykle středový nosný prvek některých výškových budov, který poskytuje konstrukční oporu a pevnost (tzv. páteř)
 Jádro (film) (The Core) – sci-fi film z roku 2003
 jádro pudla – jádro nějakého problému, podstata věci

Související články 

 core – slovo jádro v angličtině
 nukleus – slovo jádro v latině
 karyon – slovo jádro v řečtině

Externí odkazy
Kniha Rút

Kniha Rút, , Megilat Rut, „Svitek Rút“, je jednou ze starozákonních knih. Židovská tradice přisuzuje autorství Samuelovi. Kniha podle židovského kánonu patří mezi Spisy, podle křesťanského mezi dějepisné knihy. Židé ji rovněž zahrnují mezi chameš megilot, tzv. pět svátečních svitků.

Obsah knihy 
Kniha se jmenuje podle hlavní hrdinky, Moabky Rút, která se provdala za židovského přistěhovalce. Když on i jeho bratr zemřeli, zůstaly po nich Rút, její švagrová Orpa a židovská tchyně Noemi. Noemi se rozhodla vrátit do své vlasti, do Judska. Zatímco Orpa raději zůstala doma v Moabu, Rút chtěla následovat svou tchyni, a tak se vydaly do Judska.

V Judsku, kde platil obecně levirátní zákon, žilo několik příbuzných Rútina zesnulého manžela, kteří měli povinnost se Rút ujmout a zplodit s ní syna pro svého zemřelého příbuzného. Rút paběrkovala na poli Bóaze, jednoho z nich. Bóaz se rozhodl si ji vzít za ženu, ale protože nebyl nejbližší příbuzný, musel přimět nejbližšího příbuzného, aby se svého nároku na Rút zřekl. To nebyl problém, a tak se Rút stala manželkou Bóazovou. Vstoupila nakonec i do rodokmenu krále Davida, jehož se stala prababičkou.

Datace 
Děj knihy je datován do doby soudců, tj. do doby předmonarchické (cca 1200–1000 př. n. l.). Avšak více skutečností hovoří pro pozdější dataci, nejspíše do doby krátce poexilní (5. století př. n. l.?):
 Židovský kánon řadí knihu mezi Ketuvím (Spisy).
 Kniha prosazuje možnost, aby pohan přijal víru v izraelského Boha a stal se členem národa, čímž se řadí po bok knihy Jonáš či do linie Deutero-Izajáše (podle knihy Rút dokonce sám král David má díky Rút v sobě moabskou krev!).
 Obsah protestuje proti reformám, které se snažili zavést Nehemjáš a Ezdráš.

Poselství 
Knihou proniká několik ústředních témat:
 Věrnost smlouvě. Noemi se odvolává v modlitbě na Boží smlouvu a vyprošuje Boží věrnost pro své snachy (1,8); Bóaz prokázal věrnost Boží smlouvě a svému mrtvému příbuznému, když si vzal Rút za ženu (2,20); Rút prokázala věrnost, když se nejen postarala o svou tchyni Noemi, ale zůstala věrná svému mrtvému manželovi (3,10).
 Důležitost levirátního manželství. Jelikož spisy Starého zákona ve valné většině nevykazují víru v posmrtný život, jediná možnost, jak přetrvat, je skrze potomstvo. Levirátní manželství je tedy jedinou možností, jak zajistit bezdětnému muži pokračování v dětech. Neboť zemřít bezdětný znamenalo vyloučení, konec existence v rámci Izraele.
 Kniha dokazuje, že je možné, aby příslušník cizího pohanského národa přijal víru v Boha Izraele a stal se členem vyvoleného lidu, a dokonce budoucího královského rodu. Kniha se staví proti příliš úzkému, vyhraněnému a výlučnému postavení Izraele, převážně proti snahám o udržení čisté, neporušené krve, ke kterým docházelo po vybudování druhého chrámu především v 5. století př. n. l.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 Mogen ovaus – kniha Rút s Rašiho komentářem  (text a překlad první kapitoly)
 Výklad knihy Rút

Knihy Starého zákona
Obyvatelstvo

Obyvatelstvo je soubor všech lidí obývajících určité území. Počet obyvatel určitého území se obvykle zjišťuje pomocí sčítání lidu, které většina států pořádá jednou za určitý počet let. Pojem obyvatelstvo je třeba odlišovat od pojmu populace, jenž je vymezen jako skupina lidí, mezi nimiž dochází k demografickým událostem.

Mobilita obyvatelstva 
Mobilitou obyvatelstva se rozumí změna v zařazení jedince (obyvatele) v nějakém systému určených jednotek (útvarů). Pokud jsou těmito jednotkami společenské útvary, pak ji nazýváme sociální mobilitou obyvatelstva. Pokud se jedná o prostorové (regionální) útvary, pak hovoříme o prostorové mobilitě obyvatelstva.

Reference

Související články 
 Světová populace
 Seznam států světa podle počtu obyvatel
 Lid

Externí odkazy 
 
 
 
 

Demografie
Reginald Rose

Reginald Rose (10. prosince 1920 – 19. dubna 2002), byl americký scenárista a dramatik. V roce 1938 začal po dokončení svého studia na City College v New Yorku pracovat jako reklamní textař. V letech 1942 až 1946 sloužil jako voják v armádě, během druhé světové války to dotáhl až na poručíka. Od roku 1951 psal scénáře pro televizi a dramata. Jeho nejznámějším dílem je justiční drama „Dvanáct rozhněvaných mužů“. Vytvořil též scénář k lékařskému dramatu „Není to můj život?“ Za svou práci obdržel několikero ocenění, mezi jinými i několik cen Emmy.

Dílo 
 Dvanáct rozhněvaných mužů - 1958, hra, původně realizována jako film. Hra ukazuje dvanáct porotců, kteří mají rozhodovat o vině v hrdelní při. Jeden z nich není o vině přesvědčen a nakonec přesvědčí ostatní o nevině tohoto člověka. (ve filmu hrál mj. Jiří Voskovec)

Odkazy

Související články 
 Americká literatura
 Seznam amerických spisovatelů

Externí odkazy 
 
 
 

Američtí dramatici
Američtí scenáristé
Narození v roce 1920
Narození 10. prosince
Úmrtí v roce 2002
Muži
Seznam států světa podle hustoty zalidnění

Tento seznam států a závislých území podle hustoty zalidnění obsahuje nezávislé státy (ať už je jejich nezávislost diplomaticky uznaná jinými zeměmi, nebo jsou pouze de-facto nezávislé jako třeba Tchaj-wan), a dále samostatně ta závislá území, která se nacházejí v jiné geografické oblasti než stát, který je spravuje (hodnoty těchto území pak nejsou započítány do hodnot spravujícího státu). Sporná území se započítávají státu, který je fakticky kontroluje, bez ohledu na to, zda je tento stav diplomaticky uznán jinými zeměmi.

Kurzívou jsou vyznačena jména závislých území a států s žádnou nebo limitovanou kontrolou nad jejich územím.

Seznam států světa a závislých území podle hustoty zalidnění

Odkazy

Reference 
 Tam jsou také k nalezení zdroje k jednotlivým údajům uvedeným v tabulce.

Související články 
 Seznam států světa (abecedně)
 Seznam států světa podle počtu obyvatel
 Seznam států světa podle rozlohy
 Seznam států světa podle kontinentů
 Seznam států světa podle nejvyšších hor
 Seznam států světa podle spotřeby piva na osobu
 Seznam států světa podle HDP na obyvatele
 Seznam států podle státního zřízení
 Seznam závislých území

Seznamy států světa
Demografie podle zemí
Aseita

Aseita (z latinského aseitas < a se o sobě) je ve filozofii a teologii označení faktu, že Bůh je pouze ze sebe a prostřednictvím sebe. Nespočívá totiž v ničem jiném, nýbrž je nepodmíněný, což vyplývá z jeho jedinosti a nekonečnosti.

Filozofickými termíny lze aseitas popsat tak, že existence Boha je totožná s jeho esencí (podstatou) neboli jeho esence v sobě nutně obsahuje fakt existence. Bůh je tak jediné jsoucno v pravém slova smyslu, ostatní jsoucna na jeho bytí pouze participují.

Pojetí aseitas dei v podobě causa sui (příčina sebe) rozvinul Baruch Spinoza (Etika I., definice 1).

Teologie
Třetí říše (pojem)

Pojem třetí říše (německy Drittes Reich) je jedno z označení nacistického Německa (1933–1945), které navazovalo na dva historické státní útvary německého národa, to jest Svatou říši římskou (962–1806) a Německé císařství (1871–1918).

Historické pozadí 
Obnovit slávu antické Římské říše se snažil už franský vládce Karel Veliký roku 800 a po něm trvaleji německá dynastie Ottonů. Říše se však územně rozkládala severněji než původní impérium, na území západní Evropy a Itálie, zatímco další oblasti Středomoří spadaly pod jiné státní útvary v důsledku islámské expanze (mj. Španělsko) a dále také pod Byzantskou říši, která se rovněž hlásila k dědictví antického Říma. Těžiště středověké říše se nacházelo především v oblastech hovořících tehdejší němčinou, což odrážel od 15. století se vyskytující název Svatá říše římská národa německého (označení „svatá“ odkazovalo na křesťanský charakter říše a korunovaci papežem). Říše ovšem sdružovala mnoho menších, víceméně samostatných států v samotném Německu a na územích jako jsou dnešní Švýcarsko a Itálie. Spadaly do ní také země Českého království. Po zániku Svaté říše římské došlo v 19. století k postupnému sjednocování Německa, do té doby stále velmi rozdrobeného, a to zejména díky úspěšné politice pruského kancléře Otty von Bismarcka, jejímž vyvrcholením bylo vyhlášení Německého císařství po porážce Francie v prusko-francouzské válce a po s ní spojeném zániku Druhého císařství v roce 1871. Po porážce v první světové válce se Německo, označené za hlavního viníka války, přeměnilo z císařství v republiku (Výmarská republika), mělo však nadále oficiální název „Německá říše“ (Deutsches Reich). Versailleská smlouva vedla k tomu, že Německo ztratilo mj. velká území získaná v roce 1871 od Francie (Alsasko a Lotrinsko) a následně trpělo na ně uvalenými vysokými válečnými reparacemi. Brzy po roce 1918 se proto objevily snahy o obnovení dřívější slávy poraženého Německa.

Pojem třetí říše 
Výraz „Drittes Reich” použil pro budoucí národně-socialistické Německo v roce 1923 ve svém díle spisovatel Arthur Moeller van den Bruck. V jeho pojetí vycházelo toto označení z křesťanské apokalyptiky a učení o třech věcech Joachima z Fiore. Výraz používali mnozí odpůrci Výmarské republiky a převzala jej nacistická propaganda. Ale po uchopení moci roku 1933 (německy Machtergreifung) jej nacisté kvůli křesťanskému zabarvení přestávali používat. Po připojení Rakouska (tzv. Anschluß) roku 1938 se začal prosazovat název „Velkoněmecká říše“ (Großdeutsches Reich) a od roku 1939 bylo ministerstvem propagandy doporučeno název „třetí říše“ nepoužívat. 26. června 1943 byl název Velkoněmecká říše (Großdeutsches Reich) zaveden oficiálně.

Po válce se v německé vědecké literatuře začalo nacistické Německo za jeho celého období 1933–1945 opět označovat jako „Drittes Reich”, vedle dalších označení jako je NS-Staat (Národně-socialistický stát), Führerstaat (Vůdcovský stát) nebo Tausendjähriges Reich (Tisíciletá říše). Hovorově je nacistické Německo označováno Nazi-Deutschland nebo také Hitlerdeutschland (Hitlerovo Německo).

Reference 

 
Nacistická propaganda
Nikolaj Fjodorovič Pogodin

Nikolaj Fjodorovič Pogodin (16. listopadu 1900, Gondorovskaja na Donu – 19. září 1962, Moskva) byl sovětský dramatik.

Dílo 
Jeho díla byla považována za vzor, hrála se ve všech socialistických zemích

 Kremelský orloj – psáno v průběhu druhé světové války, v díle vystupuje Vladimír Iljič Lenin – jako organizátor nového života v Rusku. Nejvýrazněji zde můžeme pozorovat plán elektrifikace Ruska, právě z tohoto díla se odvíjely elektrifikační díla a následně i další snahy o elektrifikaci.
 Třetí patetická
 Aristokrati
 Jantarový náhrdelník
 Muž s puškou

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam ruských spisovatelů

Ruští dramatici
Spisovatelé socialistického realismu
Narození v roce 1900
Úmrtí v roce 1962
Muži
Sovětští dramatici
Pohřbení na Novoděvičím hřbitově
Nositelé Medaile Za udatnou práci za Velké vlastenecké války 1941–1945
BRDC International Trophy 1950

II BRDC International Trophy byl 21. závodem formule 1 pořádaným v roce 1950 a zároveň 15 závodem nezapočítávaným do mistrovství světa. Závod se konal 26. srpna na okruhu Silverstone, systémem dvou rozjížděk na 15 kol a finálové jízdy na 35 kol, do které postupovali všichni, co dokončili některou z rozjížděk. Celkovým vítězem se stal Giuseppe Farina pro kterého to bylo po závodech v Británii, Švýcarsku a Bari již čtvrté vítězství v sezóně. Tento italský závodník zvítězil i v první rozjížďce před britskými piloty jedoucími na italských vozech Reg Parnellem (Maserati) a Peterem Whiteheadem (Ferrari). Farina si zajistil i nejlepší startovní pozici. Ve druhé rozjížďce, která byla o poznání pomalejší zvítězil Farinův týmový kolega Juan Manuel Fangio před dvěma vozy ERA Briana Shawe-Taylora a Boba Gerarda. Z pole position ve druhé rozjížďce startoval belgický pilot Johnny Claes. Ve finálové jízdě pak dominovali oba vozy Alfa Romeo, z pole positions startoval Juan Manuel Fangio, Farina startoval z druhého místa. Situace v závodě byla podobná, kdy se o první místo svedl souboj mezi oběma piloty Alfy Romeo, Farina byl tím šťastnějším a jen těsně zvítězil před Fangiem.

 26. srpna 1950
 Okruh Silverstone
 Dvě rozjížďky na 15 kol × 4,649 km / 69,736 km
 Finále 35 kol × 4,649 km / 162,716

Výsledky

Nejrychlejší kolo 

 Juan Manuel Fangio & Giuseppe Farina (Alfa Romeo 158), 1:52

Postavení na startu 

  Juan Manuel Fangio Alfa Romeo

První rozjížďka

Nejrychlejší kolo 

 Giuseppe Farina (Alfa Romeo 158), 1:52

Postavení na startu 

  Giuseppe Farina Alfa Romeo

Druhá rozjížďka

Nejrychlejší kolo 

 Juan Manuel Fangio (Alfa Romeo 158), 1:52

Postavení na startu 

  Johnny Claes Talbot

BRDC International Trophy
Motoristické sporty v roce 1950
Motoristické sporty ve Spojeném království
Sport ve Spojeném království v roce 1950
Madridské autonomní společenství

Madrid, plným názvem Madridské společenství (), je provincie a současně jedno ze 17 autonomních společenství Španělska. Rozkládá se zhruba v geografickém středu Španělska a historicky tvoří severní pohraniční část Nové Kastilie. Hlavním městem regionu je velkoměsto Madrid, které je současně hlavním městem Španělského království. V něm žije více než polovina obyvatel regionu.

Geografie 
Region má přibližně tvar trojúhelníku a hraničí na severozápadě s autonomním společenstvím Kastilie a León, na jihu a východě s autonomním společenstvím Kastilie-La Mancha. Region zahrnuje 179 obcí a měst.

Část regionu na hranici s autonomním společenstvím Kastilie a León je velice hornatá. Hranici s tímto regionem vymezuje Kastilské pohoří (Cordillera Central), ve kterém pramení zdejší řeky a nachází se zde několik přehradních nádrží. Nejdůležitějšími řekami jsou Guadarrama, Jarama, Henares, Tajo a Manzanares.

Města 
Dvacet nejlidnatějších měst a jejich počet obyvatel:

Předsedové vlád autonomního společenství 
 Joaquín Leguina Herrán (PSOE) 8. června 1983 – 29. června 1995
 Alberto Ruiz-Gallardón Jiménez (PP) 29. června 1995 – 21. listopadu 2003
 Esperanza Aguirre (PP) 21. listopadu 2003–2015
 Cristina Cifuentes Cuencas (PP) od 2015
 Isabel Díaz Ayuso (PP)

Historie 
Region tvořil součást historické provincie království Nová Kastilie. Při správní reformě vznikla dne 30. listopadu 1833 současná provincie Madrid, která i nadále patřila k Nové Kastilii. Po pádu režimu generála Francisca Franca pak 1. března 1983 vzniklo moderní autonomní společenství Madrid. Od zbytku Nové Kastilie bylo odděleno především z důvodů velkých ekonomických a demografických rozdílů.

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální web regionální vlády

 
Madridské autonomní společenství
Madridské autonomní společenství
Nestorios

Nestorios (, ; po 381 Germanicia – asi 451 Horní Egypt) byl konstantinopolský patriarcha (428 – 431), zpravidla označovaný za autora jedné z křesťanských herezí, nestoriánství.

Nestorios vystudoval u známého exegety Theodora z Mopsuestie v Antiochii a vyzískal si jméno svými promluvami. Proto jej také císař Theodosius II. jmenoval v roce 428 konstantinopolským patriarchou.

Jako představitel antiošské školy se postavil proti novému pojmenování, které začalo být připisováno Ježíšově matce Marii –  (Theotokos nositelka Boha, bohorodička). Namísto něj prosazoval titul  (christotokos nositelka Krista). Představitelé alexandrijské školy, především Cyril Alexandrijský rozvířili nato teologickou debatu o skutečných Nestoriových postojích. Otázka se netýkala pouze Marie, avšak především osoby Ježíše Krista a jejího vnímání, v další řadě pak sporů mezi patriarcháty v Antiochii a Alexandrii, vlivu císaře na konstantinopolský stolec a papežského primátu.

Nestorios se stavěl proti označení Panny Marie jako theotokos, neboť se domníval, že zpochybňuje ve skutečnosti Ježíšovo božství. Marii považoval za matku pouze lidské části Ježíšovy osobnosti (lidské přirozenosti). Cyril Nestoriovi vytýkal, že tak vlastně popírá vtělení Boha v Ježíši Kristu, a že z Ježíše vytváří dvě rozlišené osoby. Roku 1895 však byl nalezen spis Liber Heraclidis, který Nestorios sepsal ke sklonku svého života. V knize odmítá herezi, z níž byl obviněn, a jeho popis Krista se velmi podobá formuli Chalkedonského koncilu roku 451. Z nálezu je jisté, že Nestorios neučil o dvou osobách v Kristu, a tudíž nezastával nauku označovanou jako nestoriánství.

Císař Theodosius II. (401–450) posléze svolal ekumenický koncil do Efezu, který se měl této otázce věnovat. Podporoval přitom konstantinopolského patriarchu, kdežto papež Celestýn I. stál na straně Cyrilově. Cyril pak zahájil Efezský koncil za nepřítomnosti antiošských biskupů, kteří nestačili přijet, a koncil tak Nestoria sesadil.

V následujících měsících bylo sedmnáct biskupů, kteří Nestoria podporovali, sesazeno. 3. srpna 433 pak na nátlak své sestry Pulcherie císař poslal Nestoria do vyhnanství do hornoegyptského kláštera. Nestoriovy spisy byly zničeny, dochovaly se pouze zčásti v syrštině. Celý spor zapříčinil rozdělení církve a oddělení nestoriánských církví zvláště ve Střední Asii a na Středním Východě, které dodnes Nestoriovu christologii antiošského typu (dvě přirozenosti, dvě hypostáze (esence, podstaty), jedna osoba – v Kristu) uchovávají.

Odkazy

Související články 
 Efezský koncil
 Nestoriánství
 Seznam konstantinopolských patriarchů

Reference

Externí odkazy

Literatura 
 

Konstantinopolští patriarchové
Biskupové starověku
Nezařazení heretici
Lidé exkomunikovaní římskokatolickou církví
Lidé odsouzení za herezi
Křesťanští teologové
Narození ve 4. století
Úmrtí v roce 451
Muži
Bohorodička

Bohorodička, tj. „Boží rodička“ (řecky Theotókos, ) je titul, který církev již ve starověku připisovala Ježíšově matce Marii a který byl schválen Efezským koncilem roku 431 jako dogma.

Historie 

Pojem Theotókos byl v teologii 5. století velmi důležitý, neboť stručně vyjadřoval, že Mariin syn Ježíš byl zcela Bůh a zcela člověk, že tedy v jediné osobě Ježíše Krista byly sjednoceny dvě přirozenosti – božská a lidská. Proti tomuto pojetí stál Nestoriův pojem Christotókos (, rodička Krista, „Kristorodička“), který omezoval Mariinu úlohu na matku Ježíšova lidství.

Efezský koncil odsoudil nestoriánství jako herezi, neboť vlastně v Ježíši Kristu předpokládalo dvě samostatné osoby – jednu lidskou a jednu Boží. Koncil tak definoval, že ačkoli byl Ježíš zcela Bůh i zcela člověk, jeho božství a lidství bylo věčně spojeno v jediné osobě, a to osobě Boží věčného Syna coby druhé osoby Nejsvětější Trojice, a proto Marii přísluší pojmenování Bohorodička.

Do latiny se řecké Θεοτόκος překládalo ,  nebo .

Zřejmě už ze čtvrtého, ne-li třetího století pochází nejstarší známá modlitba oslovující Marii jako Boží rodičku, Pod ochranu tvou.

Toto pojmenování Marie nemělo nikdy označovat, že by byla souvěčná s Bohem, že by existovala dříve než Bůh a nebo že by byla zdrojem Ježíšova božství.

Užití v liturgii 
Východní liturgie tuto nauku vyjadřuje v jednom ze svých hymnů: „Ten, kterého nemohl pojmout celý vesmír, byl obsažen ve tvém lůně, Theotókos!“

Odkazy

Související články 
 Cyril Alexandrijský
 Pravoslaví
 Axion estin

Externí odkazy 
 
  Lukáš Drexler: Panna Maria - Matka Boží, 30.12.2007
  Emilián Soukup: Bohorodička, 29.12.2008
  The rejection of the term Theotokos by Nestorius Constantinople, Eirini Artemi, 2012

Tituly Panny Marie
Pravoslavná teologie
Búrské války

Búrské války, Búry označované jako války za svobodu, (16. prosinec 1880–31. květen 1902) jsou dvě války, které se odehrály mezi jihoafrickými republikami búrských osadníků (Transvaalská republika a Svobodný stát Oranžsko) a Britským impériem, které si je nakonec za cenu těžkých ztrát podrobilo.

První búrská válka 

První búrská válka (1880–1881) propukla poté, co se Britové pokusili prosadit v praxi anexi Transvaalu, kterou sir Theophilus Shepstone vyhlásil v roce 1877 (čtyřleté zdržení bylo zapříčiněno zejména válkou mezi Angličany a Zuly). Britské jednotky byly po řadě větších i menších neúspěchů poraženy v bitvě na hoře Majuba, v níž padl i velitel britských jednotek v Jižní Africe generál George Pomeroy Colley a 23. března 1881 válka skončila, když Británie akceptovala búrskou samosprávu pod (čistě teoretickým) britským dohledem.

Druhá búrská válka 

Druhá válka propukla v roce 1899 poté, co Búrové definitivně odmítli udělit občanství (a tudíž i patřičná občanská práva) Britům, kteří se do země valili od roku 1887, kdy se v ní našla bohatá ložiska zlata. Boje zahájili Búrové poté, co Velká Británie odmítla stáhnout nové vojenské jednotky ohrožující hranice búrských republik. Klasická válka (1899–1900), v níž Britové zpočátku utrpěli několik ostudných porážek, aby se nakonec prosadili díky obrovské materiální a početní převaze, byla nahrazena gerilovou válkou (1900–1902). Tu nakonec Británie vyhrála jen za cenu nasazení téměř 500 000 mužů (celá populace Búrů zahrnovala pouze 85 000 dospělých mužů), obrovských ztrát a použití extrémně brutálních metod (v dnešní době by je mezinárodní právo vyhodnotilo jako válečné zločiny a zločiny proti lidskosti), které značně zdiskreditovaly myšlenku, že Britové přinášejí koloniím civilizaci. Asi nejdiskutovanější byla taktika spálené země a vytváření koncentračních táborů pro téměř všechny búrské obyvatele búrských republik (včetně žen a dětí), což někteří moderní autoři označují vzhledem k podmínkám v nich panujících za jednání s charakterem genocidy. Byly zde však i další „nešťastné okolnosti“ jako mučení a zabíjení zajatců či vyzbrojení 10 000 domorodců kmene Bantu moderními zbraněmi. Nutno ovšem říci, že řada Búrů se těmto metodám přizpůsobila.

Druhá búrská válka skončila kapitulací Búrů v roce 1902, která znamenala zánik búrských republik. Bylo jim přitom přislíbeno, že se jim v budoucnu dostane rozsáhlé samosprávy. Slib byl částečně naplněn v roce 1910 vytvořením Jihoafrické unie.

Zprávy v českém tisku 
Český tisk nazýval konflikt Válka jihoafrická, sledoval ho a podával rozsáhlé informace. Zajímavé je, že jako komentátor-odborník byl přizván i cestovatel dr. Emil Holub.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

 
Dějiny Jihoafrické republiky
Války Spojeného království
Války Jihoafrické republiky
Partyzánské války
Seznam států světa podle nejvyšších hor

Toto je seznam států světa a závislých území setříděný podle nadmořské výšky jejich nejvyšších bodů. Každý záznam obsahuje jméno země, jméno příslušného místa (hory apod.) a nadmořskou výšku v metrech. Do pořadí se započítávají pouze suverénní státy.

Reference

Související články

Externí odkazy 
 Nejvyšší hory zemí světa na Treking.cz
 Nejvyšší hory světa na Zemepis.com

Seznamy států světa
Svět
Letecký rejstřík

Letecký rejstřík je evidence letadel a jejich imatrikulací. Je to veřejně přístupný seznam.

Civilní letecký rejstřík 
Civilní letecký rejstřík letadel bývá v každé zemi veden příslušným leteckým úřadem, typicky ve shodě s mezinárodní Chicagskou úmluvou o civilním letectví (ICAO). Na území České republiky je letecký rejstřík veden pověřeným Úřadem pro civilní letectví (ÚCL), v souladu se zákonem o civilním letectví a dalšími leteckými předpisy.

České imatrikulace 

Do rejstříku letadel může být zapsáno pouze letadlo, kterým ÚCL vydá osvědčení o letové způsobilosti a které není zapsáno v leteckém rejstříku jiného státu. Tímto zápisem je motorovým letadlům (letounům a vrtulníkům) přidělena imatrikulace („poznávací značka“) sestávající z mezinárodní značky „OK“ a národní rejstříkové značky o třech písmenech. Hotová imatrikulace je tedy ve formátu „OK-ABC“. Bezmotorová letadla (kluzáky a větroně) dostávají jako rejstříkovou značku čtyři číslice. Například pro větroně: „OK-1234“.

Před vznikem ICAO mělo Československo přiděleno jako státní leteckou značku písmena „L-B“ a rejstříkovou značku sestávající ze čtyř písmen, např. „L-BOSA“.

Letadlová adresa 
V leteckém rejstříku může být kromě imatrikulace (poznávací značky) zapsána i tzv. letadlová adresa, pokud byla přidělena. Jde o 24bitové číslo obvykle uváděné jako šestimístný alfanumerický hexadecimální kód. Uděluje se z národního bloku přiděleného organizací ICAO. Česká letadla mají obvykle adresu 49Cxxx nebo 49Dxxx.

Vojenský letecký rejstřík 
Vojenský letecký rejstřík letadel vede Ministerstvo obrany. Údaje evidence letadel ve vojenském rejstříku nejsou veřejně přístupné.
Vojenská letadla mají imatrikulaci ze dvou až čtyř číslic.

Odkazy

Reference

Související články 
 evidence leteckého personálu
 letecký zákon
 letecký předpis

Letectví
Veřejné registry
Identifikace dopravních prostředků
Perzifláž

Perzifláž čili parsifláž (z francouzského siffler – písknout) je výrazový prostředek, který se používá k zesměšnění. Používá principu posměšného napodobení, satirického a ironického zpitvoření obsahu, tématu nebo motivu. Jako perzifláž se označují také díla zesměšňující své předlohy, zpravidla formou parodie, aluze nebo komiksu.

Příkladem perzifláže je např. Pampovánek Jaromíra Johna nebo divadelní komedie Doma u Hitlerů.

Související články 
 Karikatura

Literární pojmy
Zličín (stanice metra)

Zličín (zkratka ZL) je stanice metra nacházející se v Praze, na lince metra B (provozní úsek V.B), v severní části Třebonic, která patří do městské části Praha-Zličín, poblíž nákupního centra Home Park a Metropole. Byla otevřena roku 1994.

Charakteristika 
Stanice je dlouhodobě koncová, hloubená. Leží téměř 3 m pod povrchem v nadmořské výšce 380 m n. m. a je tak nejvýše položenou stanicí metra v Praze. Za stanicí se nachází depo metra, které bylo dokončeno v roce 1994 a v roce 2003 byly dobudovány další dvě haly. Za stanicí se nachází jedna kolej umožňující obrat vlaků. Obkladem stanice jsou stylizované cihly a sklo. Stanice má jeden výstup po pevném schodišti a jeden vestibul. Na povrchu jsou stanoviště pro příměstské a městské linky. Zvláštností je že ačkoli je stanice 3 m pod terénem je jedna strana prosklená.

Fotogalerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Profil stanice na stránkách Metroweb.cz

Stanice metra v Praze na lince B
Třebonice (Praha-Zličín)
Postaveno v Česku 1994
metro
Doprava v Třebonicích
Stavby ve Zličíně
488 př. n. l.



Hlava státu 
 Perská říše – Dareios I. (522–486 př. n. l.)
 Egypt – Dareios I. (522–486 př. n. l.)
 Sparta – Leónidás I. (490–480 př. n. l.) a Leótychidás II. (491–469 př. n. l.)
 Athény – Aristides (489 – 488 př. n. l.) » Anchises (488 – 487 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498–454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé Sp. Nautius Rutilus a Sex. Furius (488 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491–478 př. n. l.)
 Kartágo – Hamilcar I. (510–480 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

5. století př. n. l.
487 př. n. l.



Hlava státu 
 Perská říše – Dareios I. (522 – 486 př. n. l.)
 Egypt – Dareios I. (522 – 486 př. n. l.)
 Sparta – Leónidás I. (490 – 480 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Anchises (488 – 487 př. n. l.) » Telesinus (487 – 486 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé T. Sicinius a Gaius Aquillius Tuscus (487 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.)
 Kartágo – Hamilcar I. (510 – 480 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

5. století př. n. l.
486 př. n. l.



Úmrtí 
 listopad – Dareios I., perský král

Hlava státu 
 Perská říše – Dareios I. (522 – 486 př. n. l.) » Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Dareios I. (522 – 486 př. n. l.) » Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Leónidás I. (490 – 480 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Telesinus (487 – 486 př. n. l.) » Ceures (486 – 485 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé Spurius Cassius Viscellinus a Proc. Verginius Tricostus Rutilus (486 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.)
 Kartágo – Hamilcar I. (510 – 480 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

5. století př. n. l.