Antická řecká filozofie

Antická řecká filozofie tvoří nejdůležitější součást (západní) antické filozofie. Rozvíjela se zhruba v období od 6. stol. př. n. l. do konce starověku. Starořečtí filozofové se považují za zakladatele západního vědeckého myšlení a mají pro filozofii dodnes zásadní význam, neboť otevřeli hlavní filozofické otázky a vypracovali základy filozofické metody. Už ve starověku se z filozofie vydělila astronomie, matematika a geometrie a filozofové položili základy většiny dalších věd.

Vznik 
Řecká filozofie vznikla jako způsob racionálního uvažování a argumentování o otázkách o původu světa, o dobru a zlu, o postavení člověka, o povaze společnosti a podobně, na něž předtím odpovídal mýtus. Když se v 1. polovině 1. tisíciletí př. n. l. začal rozvíjet dálkový obchod ve východním Středomoří a obchodníci se začali usazovat v přístavních městech mimo svůj domov, vznikly v těchto městech a osadách kulturně i jazykově smíšené společnosti. Lidé, kteří tu společně žili, byli vychováni v různých náboženstvích a kulturách a nesdíleli tedy tytéž tradice, jež ve starších, kulturně a nábožensky homogenních společnostech všechny spojovaly. Když na sebe narážely různé mytické tradice, začaly se navzájem zpochybňovat: tak přistěhovalci v řeckých městech pochybovali o výkladu světa, jak jej podávaly Homérovy a Hésiodovy básně, a naopak domácí Řekové odmítali jejich mytické tradice.

Filozofie vznikla nejprve v okrajových oblastech řecké kultury, v Iónii (tj. na západním pobřeží dnešního Turecka), na Sicílii a v jižní Itálii, kde k těmto střetům docházelo, a to jako způsob hledání „moudrosti“ čili pravdivého poznání skutečnosti a člověka, který by se neopíral o tradované autority, nýbrž pouze o rozumovou úvahu a argumenty. Ještě počátkem 6. stol. př. n. l. se athénský vládce Peisistratos snažil Homérovu autoritu obnovit, neměl však úspěch. Proti tomu totiž už stála začínající filozofie a jeden z prvních, Hérakleitos, výslovně odmítá Homéra i Hésioda, který podle něho „nezná ani den a noc“. Naopak je „každému člověku dáno, aby dovedl poznat sám sebe a být rozumný.“ Přesně to je první program řecké filozofie.

Rozdělení 
Kromě před-filozofického období mýtu, básnictví a konečně i tragédie můžeme období západní antické filozofie rozdělit zhruba do čtyř etap:

Předsókratovská filozofie (předsókratici) 

(6. až 5. stol. př. n. l.) jež se zabývá hlavně otázkami po původu světa a možnostech pravdivého poznání. Hlavní střediska byla na východě v Iónii, na egejských ostrovech a na Sicílii.

 Milétská škola – Thalés z Milétu, Anaximandros, Anaximenés
 Pýthagorejská škola – Pýthagorás a jeho žáci, Alkmaión
 Elejská škola – Xenofanés, Parmenidés, Zénón z Eleje
 Hérakleitos z Efesu
 Pluralisté – Anaxagorás, Empedoklés
 Atomisté – Leukippos, Démokritos

Klasické období athénské filozofie 
5. až 4. stol. př. n. l., též se nazývá vrcholné období, kdy se pozornost soustřeďuje na člověka a lidskou společnost, na podmínky dobrého života a začíná i soustavné studium přírody. Zdaleka nejdůležitějším střediskem jsou Athény a z jejich myšlenkového odkazu pak žijí i další období.

 Sókratés - 469–399 př. n. l.
 Platón - 427–347 př. n. l.
 Aristotelés - 384–322 př. n. l.
 Sofisté – Prótagorás z Abdér, Gorgiás z Leontín
 Kynismus - Antisthenés, Díogenés ze Sinópé

Helénistické období 

(3. stol. př. n. l. až 2. stol. n. l.), které se obrací především k otázkám etiky či praktické filozofie a v němž pokračuje rozvoj jednotlivých věd. Středisko se posouvá do Alexandrie a později do Říma.

Vyústění a pokračování

Latinská filozofie 
(1. stol. stol. př. n. l. až 5. stol. n. l.), jež se věnuje hlavně otázkám práva, spravedlnosti a dobré vlády, postupně přechází od řečtiny k latině, a v němž se také začínají prosazovat východní vlivy a zejména křesťanství.

Mezi hlavní myšlenkové proudy a postavy té doby patří:
 Stoicismus – Zénon z Kitia, Seneca, Epiklétos, Marcus Aurelius
 Epikureismus – Epikúros, Titus Lucretius Carus, Quintus Horatius Flaccus
 Skepticismus - Pyrrhón z Élidy
 Eklekticismus – Marcus Tullius Cicero, Filón Alexandrijský
 Novoplatónismus – Plótínos, Iamblichos, Proklos, Boëthius.

Židovství a patristika 
S křesťanstvím vstoupily do antického světa zásadně odlišné židovské představy jediného Boha, který není součástí světa jako bohové řečtí, nýbrž je jeho stvořitelem a svrchovaným pánem, pevného spojení náboženství s morálkou a s důrazem na individuální jednání každého člověka. Křesťanský Bůh se ale k člověku výslovně obrací svým Zjevením a dává mu naději na velkolepou budoucnost, křesťanskou spásu, které je ovšem podmíněna jeho jednáním, pokáním a láskou. Ze spojení židovského, křesťanského a antického duchovního světa vznikla koncem starověku křesťanská teologie a patristická literatura, na niž později navázala i středověká filozofie.

Odkazy

Poznámky

Související články 
 Dějiny západní filosofie
 Předsókratovci
 Platón
 Sókratés
 Aristotelés

Literatura 
 Patočka, J., Aristoteles, jeho předchůdci a dědicové, Praha 1964
 Patočka, J., Sókratés, Praha 1991
 Patočka, J., Evropa a doba poevropská, Praha 1992
 Patočka, J., Platón, Praha 1992
 Rádl, E., Dějiny filosofie I/II. Praha 1999
 Störig, Hans Joachim. Malé dějiny filosofie. 5. vyd. Praha: Zvon, 1996.
 Tretera, I.: Nástin dějin evropského myšlení: od Thaléta k Rousseauovi. Praha 1999. 

 Velká řada dějin filosofie v nakladatelství Oikúmené:
 Kirk - Raven - Schofield, Předsókratovští filosofové. Praha 2004
 Graeser, A., Řecká filosofie klasického období. Praha 2001
 Long, A. A., Hellénistická filosofie. Praha 2003
 Armstrong, A. H., Filosofie pozdní antiky. Praha 2002

Externí odkazy 
 
 Stanford Encyclopedia of Philosophy - en
 Internet Encyclopedia of Philosophy - en
 Karl Vorländer, Geschichte der Philosophie (1902) - de
 Victor Cousin, Histoire générale de la philosophie - fr.

Texty ke stažení 
 Klasická literatura - en
 Gallica, knihovna el. textů - fr
 Antika – en, gr, la
 Antika, patristika, středověk – en, la
 Bibliotheca Classica Selecta – fr, la, gr
 Latinské texty - la

Antická filozofie
Dějiny filozofie
Starověká řecká kultura