alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Estació d'esquí

Una estació d'esquí és un centre d'esports d'hivern especialment equipat per a la pràctica dels esports de neu.

On hi ha diverses pistes de les quals es pot baixar amb esquís i snowboard.

Particularitats 
Entre els esports de neu practicats a les estacions d'esquí cal esmentar l'esquí, el surf de neu (snowboard) i d'altres esports afins (skwal, monoesquí…).

N'hi ha dues grans menes: les (més o menys) naturals i les ja totalment artificials. Les primeres són les més habituals i basen la consecució del desnivell necessari per a la pràctica de l'esport en l'aprofitament del pendent d'alguna muntanya natural ja existent. Així mateix, en teoria, la neu hi prové de fonts (principalment) naturals, és a dir, del cel.

Per contra, les del segon grup, que se solen situar en entorns urbans, necessiten generar tota la seva neu de manera artificial, i és preservada mitjançant un ambient (tancat) artificialment fred que n'evita la fosa. Pel que fa al pendent, si bé també es prova d'aprofitar el relleu de turons existents per a la realització de l'obra, és sovint totalment artificial, cosa que fa de d'aquestes mena d'estacions, malgrat les seves molt reduïdes dimensions per comparació amb les naturals, uns edificis de mides immenses, anàlogues als hangars aeroportuaris o a les naus industrials més grans.

Instal·lacions 
A les estacions d'esquí alpí, els remuntadors permeten superar sense esforç el desnivell que posteriorment es baixarà.

Vegeu també 
 Estacions d'esquí de fons.
 Llista d'estacions d'esquí alpí dels Pirineus

Enllaços externs 

 Estacions d'esquí de Catalunya
 Mapa Interactiu de totes les estacions d'esquí del món
La Canyada (Alt Vinalopó)

La Canyada, també coneguda com la Canyada de Biar, és una població del País Valencià. Pertany a la subcomarca de la Vall de Biar, que s'inclou a la DTH de tercer grau de l'Alt Vinalopó segons l'ordenació establerta per la Generalitat Valenciana.

Història 

Històricament formava part del municipi de Biar, junt al Camp de Mirra i Beneixama, fins que en 1795-1797 aquesta darrera es va segregar de Biar i la Canyada passà a dependre de Beneixama, on romangué fins a 1836; en aqueix any forma municipi amb el Camp de Mirra i en 1843 se separen per a formar municipis independents. Dependrà de la parròquia de Beneixama fins principis del .

Demografia i economia 
La població, amb una economia tradicional basada en l'agricultura, s'ha mantingut estacionària des de principis del . A partir del 1970 s'observa un tènue increment en el nombre d'habitants (canyuts): 1.084 el 1981, 1104 el 1994, 1.193 el 2003; paral·lelament a la instal·lació de petites indústries relacionades amb el sector del tèxtil, de la fusta o de les joguines.

Geografia 
El terme municipal té 19,2 km² i és ric en aqüífers i en pedreres, d'on s'extrauen roques utilitzades en la construcció. Es tracta d'un terme allargassat situat a l'extrem occidental de la Vall de Biar. Té al nord la serra de la Solana i al sud la de Sanmaior, deformació del topònim islàmic de Benissamaio, als peus de la qual s'estén el nucli urbà. Enmig dels dos relleus es troba "la Vega", un pla dedicat al cultiu.

Edificis d'interès 
El nucli urbà s'arrecera al peu del cim que domina l'ermita de la Mare de Déu del Carme. El seu patrimoni es concreta en:
 Ermita de la Mare de Déu del Carme.
 Església parroquial, on es conserva el quadre San Luis, Rey de Francia, obra de Joaquim Sorolla i Bastida.
 Ermita de Sant Cristòfol.

Gastronomia 
La seua gastronomia és la característica de la zona: putxero, gatxamiga i gaspatxos.

Festes 
És molt coneguda la representació de l'acte sacramental "La venida y adoración de los Santos Reyes Magos al Niño Jesús", basada en el llibre "La Santa Infancia del Niño Jesús" del 1764, en què participen tots els veïns. Té lloc als seus carrers des del  i és una important peça de la cultura popular valenciana, tot i que els seus versos són en castellà.

Política i govern

Alcaldia 
Des de 1995 l'alcalde de la Canyada és Juan Molina Beneíto del Partit Popular (PP).

Eleccions municipals de 2011

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González, d'on s'ha extret informació amb consentiment de l'autor.

Municipis de l'Alt Vinalopó
Càtix

La Càtix o CATix és una distribució de tipus CD autònom del Sistema Operatiu basat en Debian GNU/Linux creat per Antoni Mirabete, amb el suport del Tecnocampus de Mataró i la Regidoria Ciutat del Coneixement de l'Ajuntament Barcelona. Ha fet diverses versions.

Versions

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina oficial

Distribucions derivades de Debian
Programari lliure en català
LliureX

LliureX és una distribució de Linux iniciada el 2003 per la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport de la Generalitat Valenciana dins d'un projecte que té com a objectiu principal la introducció de les noves tecnologies de la informació i la comunicació basades en programari lliure en el sistema educatiu del País Valencià.

Basada inicialment en Debian, a partir de la versió 7.09 es basa en Ubuntu.

Adaptacions 
 LliureX Biblioteca: Adaptació de LliureX per a les biblioteques dels centres educatius que incorpora l'aplicación PMB per a la gestió i control de biblioteques. Actualment (versió 15.05) l'aplicació per a la gestió de biblioteca s'integra dins de la versió servidor i no és una adaptació a banda.
 LliureX Escriptori: adaptació genèrica, per a equips independents.
 LliureX Infantil: adaptació per als nivells educatius d'Infantil i primers cursos de Primària.
 LliureX Lite: adaptació de LliureX per a ordinadors amb requeriments de maquinari menors. Actualment donat el rendiment de les màquines i el poc estalvi de recursos que representa el canvi d'entorn d'escriptori esta versió ja no existeix.
 LliureX Pime/FP: adaptació per a l'ús en els cicles formatius de les famílies d'Administració i Gestió i de Comerç i Màrqueting. Inclou una selecció d'aplicacions adaptades a l'entorn empresarial com integració a entorns Active Directory.
 LliureX Model de Centre: adaptació amb versió per a servidors i clients, permet formar una xarxa independent que disposa d'un servidor a què es poden connectar clients. A més, permet la interconnexió de les diverses aules amb un servidor de centre replicant fitxers i usuaris.
 LliureX Música/Multimedia: adaptació per als equips multimèdia, amb necessitats de programari específic, d'àudio, vídeo i multimèdia.
 LliureX USB: adaptació específica de la distribució preparada per a executar-se des de dispositius USB de 4 GB. Esta versió també ha deixat d'estar disponible.
 LliuWin: Instal·la LliureX dins d'un fitxer dins d'una partició de Windows, i per tant no requereix gravació de CD o particions dedicades, la instal·lació és una configuració d'arrencada dual idèntica a una instal·lació normal.

Llançaments

Referències

Enllaços externs 

 
 Manuals del LliureX
 Fòrum oficial del projecte LliureX
 Planeta LliureX 
 Trac LliureX

Educació al País Valencià
Distribucions educatives de GNU/Linux
Distribucions GNU/Linux basades en Ubuntu
Programari lliure en català
Yoshito Usui

(Shizuoka, Prefectura de Shizuoka, 21 d'abril de 1958 - Shimonita, Prefectura de Gunma, 11 de setembre de 2009) fou un mangaka conegut al Japó pel manga (i anime) Shin-Chan.

Yoshito Usui va néixer el 21 d'abril de 1958, a Shizuoka, Japó. El 1977 es va graduar a l'Escola de Saitama. Simultàniament, va començar a treballar en un supermercat durant el dia i assistia a les classes de l'escola de disseny a la nit. El 1979 va entrar a treballar a una empresa de publicitat.

Després va començar el seu primer còmic Stories of Darakuya Store, el 1990 continua amb els còmics Office Lady Gumi i, al setembre del mateix any, amb Shin-Chan. El 1992 es va decidir realitzar un anime televisiu amb les aventures del personatge, que va ser un gran èxit al Japó, el que li va valdre la seva exportació a Taiwan o Corea. En 2001, Televisió de Catalunya emet per primer cop Shin-Chan, entre altres sèries, a l'espai 3xl.net, aprofitant l'estrena del canal K3. En estiu d'aquell any Shin-Chan es va convertir en un fenomen televisiu, sent després emesa a Punt 2 i a altres cadenes televisives de l'Estat Espanyol.

Al desembre de 2002 va rebre el gran premi d'animació The Media Arts Festival de Tòquio.

El dia 11 de setembre de 2009, Usui va desaparèixer mentre practicava el senderisme en solitari. El 12 de setembre la seva família informa de la seva desaparició. El 19 de setembre troben un cadàver a un penya-segat de la muntanya Arafune que podria ser el d'ell, i es confirma la seva mort l'endemà, en recuperar-se el cadàver.

Obra 
 1985: 
 1990: 
 1990: 
 1992: 
 1992: 
 1992: 
 1992: 
 1993: 
 1993: 
 1993: 
 1993: 
 1994: 
 1998: 
 2000: 
 2002:

Referències 

Shin-chan
Dibuixants de manga japonesos
Persones de Shizuoka
Morts al Japó
Shin-chan a la recerca de les boles perdudes

Shin-Chan a la recerca de les boles perdudes (títol original クレヨンしんちゃん 暗黒タマタマ大追跡, Crayon Shin-Chan Ankoku Tamatama Daitsuiseki) és un pel·lícula japonesa d'animació del 1997 basada en el manga Shin-Chan.

Antecedents 
Shin Chan neix com a protagonista de còmic l'any 1990 de la mà de Yoshito Usui. Des de la seva introducció, l'èxit en vendes al Japó va ser tal que s'han publicat 35 volums del manga i sis volums recopilatoris. L'any 1991 es va començar a repoduir la sèrie al Japó, basada en les històries publicades en còmic. La sèrie consta ja de 724 episodis de 30 minuts i segueix encara en producció. El seu protagonista és un nen de cinc anys, que amb la seva peculiar actitud és capaç de desesperar a quants s'apropen a ell. Entre les seves obsessions s'inclou la sèrie de dibuixos de televisió Ultra Heroi.

Argument 
Les boles perdudes són uns objectes amb un gran poder que, reunits, poden deslligar el caos en el món. Dues bandes rivals, els del Clan dels Tita-fluixa i els del Clan dels Figa-flor, cerquen prendre el control de les boles. Els primers volen invocar al Maligne i els segons pretenen evitar que el mal s'estengui pertot arreu. Una casualitat fa que una de les boles arribi a les mans d'en Shin-chan, la qual cosa provoca que la seva família s'hagi d'aliar amb una aprenenta de policia sense sentit de la punteria i amb la banda dels Figa flor, formada per tres estrambòtics transvestits. Seran perseguits per la banda dels Tita fluixa, unes gimnastes sense escrúpols armades amb letals cintes de gimnàstica rítmica que estan comandades per una dona gran i per un tipus d'allò més misteriós. La seva fugida els durà a un peculiar bar de copes, a uns banys públics i al parc d'atraccions abandonat dels Figa flor.

Referències

Enllaços externs 
 Shin-chan a la recerca de les boles perdudes a Anime News Network

Pel·lícules del 1997 doblades al català
Pel·lícules d'animació
Pel·lícules d'anime basades en manga
Shin-chan
Pel·lícules del Japó de la dècada del 1990
Nabucodonosor

Nabucodonosor I rei de la dinastia de Pashi o Isin al final del segle XII aC (vers 1124-1103 aC).
 Nabucodonosor II, rei de la dinastia caldea de Dakkuri des de vers el 605 al 562 aC
 Nabucodonosor III, rei rebel (Nidintu-Bel) el 522 aC 
 Nabucodonosor IV, rei rebel (Arakha) 521 aC
Beniardà

Beniardà és un municipi de la comarca de la Marina Baixa, al País Valencià.

Geografia 
El seu terme, enclavat entre l'embassament de Guadalest i les serres de la Xortà i la Serrella, té 15,7 km² i el tipisme propi dels municipis muntanyencs. Hi ha paratges com ara la font de la Mesquita o la font Vella i d'altres ideals per a la pràctica del senderisme.

Límits 
El terme limita amb els dels municipis de Benifato, Benimantell i Confrides (a la mateixa comarca); de Castell de Castells (a la Marina Alta); de Castalla (a la comarca de l'Alcoià) i de Famorca (a la comarca del Comtat).

Accés 
Per a arribar a Beniardà cal prendre la CV-70 o carretera d'Alcoi, i desviar-se per la CV-757, a l'altura de Benifato.

Història 
Antiga alqueria musulmana, després de l'ocupació de la zona per tropes cristianes, va continuar mantenint la seua població àrab, que en el moment de l'expulsió es comptabilitzava en poc més de 200 habitants. En 1612 va obtenir parròquia pròpia i en 1637 es va independitzar del Castell de Guadalest.

Demografia i economia 

En el cens de 2008 s'hi enregistraren 258 habitants.
La seua economia és exclusivament agrícola amb productes del secà i fruiters.

Política i govern

Alcaldia 
Des de 2011 l'alcaldessa de Beniardà és Rafaela Llorens Cepas del Partit Socialista del País Valencià (PSPV).

Eleccions municipals de 2011

Edificis d'interés 
El poble manté les arrels àrabs i encara es poden trobar restes de muralla.
Del seu patrimoni cal citar:
 Església de Sant Joan Baptista, del .
 Torre casa àrab. D'origen musulmà, coneguda com La Torre.
 Torre de l'església. Abans degué ser una defensa d'origen musulmà.

Festes 
Les festes patronals se celebren la primera setmana d'agost en honor de la Mare de Déu dels Dolors, patrona del poble, amb cercaviles, sopars populars, espectacles pirotècnics, revetlles, misses i processons.

Referències

Vegeu també 
 Escut de Beniardà

Enllaços externs 

 Web oficial de l'ajuntament
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Marina Baixa
Benifato

Benifato és un municipi del País Valencià a la comarca de la Marina Baixa.

Geografia 
Ubicat a la Vall de Guadalest, als peus de la serra d'Aitana, el seu clima és fred i compta amb brolladors i fonts com la dels Xorrets o la Vella. El terme, d'11,9 km², és ideal per a la pràctica del senderisme: des del poble es pot accedir a la font del Partegat, nus de senders per tota la serra.

Límits 
Benifato limita amb els termes municipals de Beniardà, Benimantell, Confrides i Sella; tots a la mateixa comarca.

Accés 
L'accés al municipi es fa per la carretera CV-70 (o carretera d'Alcoi) i, en les proximitats del poble, per la CV-7681.

Història 
Té el seu origen en una alqueria musulmana que després de la conquesta va romandre adscrita al senyoriu de Guadalest i va conservar la seua població morisca. L'expulsió de 1609 va deixar-la despoblada. Una lenta recuperació va dur-la als 253 habitants que hi havia a mitjan . Després comença un continu descens que la du als 164 habitants empadronats el 2002.

Demografia

Economia 
L'única activitat econòmica que s'hi enregistra és l'agricultura de secà, basada en l'olivera, l'ametler i el nesprer.

Política i govern

Alcaldia 
Des de 2011 l'alcalde de Benifato és David Blanes Fracés del Partit Popular (PP).

Eleccions municipals de 2011

Edificis d'interés 
Benifato és el poble més menut de la serra Aitana, manté la seua tipologia àrab amb carrers estrets i costeruts, amb gracioses fonts que adornen petites places.
L'únic monument a ressenyar és l'església de sant Miquel, amb campanar exempt.

Festes 
 Festes de Sant Pere. Festa dels joves celebrada el primer cap de setmana de juliol amb revetlles.
 Festes Patronals. Celebrada en honor de Sant Miquel, el darrer cap de setmana d'agost, amb revetlles, degustacions gastronòmiques i actes religiosos (misses, processons, ofrena de flors).
 Fira de Sant Miquel. Celebrada des de 2004, el darrer cap de setmana de setembre. Es tracta d'una mostra d'artesania i gastronomia local.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Web oficial de l'ajuntament
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis de la Marina Baixa
Escher

Alfred Escher (1819 - 1882).
 Arnold Escher von der Linth.
 Felix Escher.
 Hans Conrad Escher von der Linth (1767 - 1823).
 Josef Escher (1885 - 1954), Canceller Federal Suís.
 Maurits Cornelis Escher (1898 - 1972), artista neerlandès, conegut pels seus gravats, litografies i il·lustracions a tinta, que sovint representen construccions impossibles.
Baarn

Baarn és una població del nord de la província d'Utrecht, als Països Baixos. Situada 30 km als sud-est d'Amsterdam el 2003 té 24.260 habitants repartits per una superfície de 33,01 km² (dels quals 0,47 corresponents a aigua).

El palau reial de Soestdijk està situat en el municipi de Baarn (tot i que el seu nom prové del proper poble de Soest). La Reina Beatriu hi nasqué el 31 de gener de 1938.

Nuclis de població 
 Eembrugge
 Lage Vuursche
 Soestdijk

Ajuntament 
El consistori municipal consta de 19 membres, format des del 2006 per:
 VVD, 5 regidors 
 PvdA, 5 regidors 
 CDA, 4 regidors
 GroenLinks, 1 regidor
 Baarnse Onafh. Partij, 1 regidor
 ChristenUnie/SGP, 1 regidor
 Hart voor Baarn, 1 regidor 
 Lijst Tinus Snyders, 1 regidor

Personatges il·lustres 
 M. C. Escher hi visqué entre 1941 i 1970.
 Fanny Blankers-Koen

Agermanaments 
  Klášterec nad Ohří

Enllaços externs 

 Pàgina de l'ajuntament 
 Pàgina de Royal Baarn
Corts de València

Corts de València o Corts forals valencianes, òrgan normatiu i de representació del Regne de València des del  fins al XVIII
 Corts de València o Corts Valencianes, òrgan legislatiu de la Generalitat Valenciana 
 Esdeveniments:
 Corts de València (1261)
 Corts de València (1271)
 Corts de València (1281)
 Corts de València (1286)
 Corts de València (1292)
 Corts de València (1301-1302)
 Corts de València (1314)
 Corts de València (1325)
 Corts de València (1329-1330)
 Corts de València (1336-1337)
 Corts de València (1339)
 Corts de València (1340)
 Corts de València (1342)
 Corts de València (1349)
 Corts de València (1354)
 Corts de València (1357-1358)
 Corts de València (1360)
 Corts de Cullera-València (1364)
 Corts de Sant Mateu-València (1369-1370)
 Corts de València (1371)
 Corts de Vila-real-València (1373-1374)
Pere II

Pere II d'Alençon o Pere II de Valois (1340-Argentan, 1404), comte d'Alençon, de Perche i de Porhoët
 Pere II d'Alexandria, prevere i bisbe d'Alexandria 
 Pere II d'Aragó (1177 - 1213), conegut a Catalunya com a Pere I el Catòlic, comte de Barcelona i rei d'Aragó
 Pere II d'Arborea o Pere II de Bas-Lacon 
 Pere II d'Argos (segles VIII-IX), bisbe romà d'Orient
 Pere II de Borbó (1438 - 1503), duc de Borbó
 Pere II de Bragança o Pere V de Portugal (1837 - 1861), duc de Bragança i rei de Portugal
 Pere II de Brasil (1825 - 1891), emperador de Brasil
 Pere II de Bretanya (1418 - 1457), duc de Bretanya
 Pere II de Carcassona (? - 1059), comte de Carcassona
 Pere II de Courtenay (~1165 -1219) fou emperador llatí de Constantinoble (1216 al 1219)
 Pere II de Iugoslàvia (1923 - 1970), rei de Iugoslàvia
 Pere II de La Marca
 Pere II de Mèdici (Florència, República de Florència, 1471 - riu Garigliano, 1503) 
 Pere II Ramon de Montcada i d'Abarca (), baró d'Aitona, Serós i Soses, i senescal de Barcelona 
 Pere II de Portugal (1648 - 1706), rei de Portugal
 Pere II de Queralt, castlà de Queralt (1236-1275) i templer 
 Pere II de Rússia (1715 - 1730), Tsar i emperador de Rússia
 Pere II de Santcliment (Barcelona,  - ~1350), cavaller català del llinatge dels Santcliment fill de Pere I de Santcliment
 Pere II de Savoia (Suze, Savoia, 1203 - Pierre-Châtel, 1268), comte de Savoia entre 1263 i 1268 
 Pere II de Sicília (1304 - 1342), rei de Sicília
 Pere II d'Urgell (1340 - 1408), comte d'Urgell
 Pere II de València o Pere el Cerimoniós o (1319 - 1387), comte de Barcelona i rei d'Aragó
Sautor

El sautor, en heràldica, és la peça honorable resultant de la unió d'una banda i una barra; és a dir, té forma d'aspa i s'anomena també creu de Santa Eulàlia, creu de Sant Vicenç o creu de Sant Andreu, ja que és el símbol del martiri d'aquests sants. També la creu de Borgonya és un sautor. És una de les peces honorables, principals o de primer ordre.

Hi ha diversos tipus de sautors que s'anomenen diferent segons la seva disposició o mida. S'entén per «sautor» (o «sautor ple») la peça que toca les vores de l'escut; si no les toca, es tracta d'un «sautor abscís». Un sautor reduït a la meitat de la seva amplària s'anomena «sautor flanquís». El moble en forma de sautor abscís és el «sautoret». Es diu també que dues peces estan «en sautor» quan formen una aspa; també es pot aplicar a la partició de l'escut, i llavors es té un escut «quarterat en sautor».

El sautor pot conformar diverses peces compostes, com ara el «sautor faixa» (format pel sautor i una faixa) o el «sautor peu» (format pel sautor i el peu).

Escuts 
Es tracta d'una figura molt comuna als escuts d'armes. Alguns exemples d'escuts amb sautor són els següents:

Exemples d'escuts amb sautors plens

Exemples d'escuts amb sautors abscissos

Exemples d'escuts quarterats en sautor

Exemples d'escuts amb sautorets

Exemples d'escuts amb les peces disposades en sautor

Banderes 
També és freqüent trobar el sautor en el disseny de banderes, com per exemple:

Banderes estatals

Banderes subestatals

Banderes municipals

Banderes navals

Altres

Peces heràldiques
Antònim

Un antònim és aquell mot que té un significat totalment oposat a un altre. Pel que fa al seu significat, és el contrari de sinònim. L'origen de la paraula es troba a la filologia del .

Els antònims es poden formar afegint un prefix negatiu a la paraula (com fer- desfer, per exemple) o canviant totalment el mot (com bonic-lleig, per exemple)

Segons el tipus de relació que s'estableix entre els antònims es parla de:
 antònims pròpiament dits: existeix una gradació entre els termes, es poden introduir paraules que matisin l'oposició (exemples: fred-calent pot haver-hi temperat).
 complementaris: l'afirmació d'un implica la negació d'un altre (exemples: mort - viu) i
 inversos: l'existència d'un implica la de l'altre (exemples: comprar - vendre).

Referències 

Lexicologia
Tipus de paraules
Samarreta

La samarreta o camiseta és una peça de roba de punt, usualment sense coll, que pot dur mànigues curtes o, si manca de mànigues, tirants; es vesteix directament sobre la pell. Tradicionalment es portava només com a peça de roba interior, empelfada, de llana, cotó o rus, i generalment era de color blanc; però en les darreres dècades, per influència de la cultura estatunidenca arreu del món, s'ha popularitzat com a peça exterior per a estiu, sovint en colors, amb dibuixos acolorits i missatges diversos.

Hi ha dos tipus bàsics de samarreta: de mànigues i de tirants.

En molts esports d'equip, els colors de la samarreta serveixen per a distingir els jugadors. Els equips solen tenir un color o colors distintius, per exemple, blaugrana per al Barça o blanc-i-blau per a l'Espanyol. En algunes proves ciclistes, el líder de la prova porta una samarreta distintiva (per exemple, de color groc al Tour de França).

Vegeu també 
 Samarreta sense mànigues
 Garibaldina
 Camisa

Referències 

Camises i samarretes
NaK

El NaK és un aliatge de sodi i potassi que es troba en estat líquid a temperatura ambient. És un material comercialment disponible en diversos graus. Aliatges d'entre aproximadament un 40% i un 90% en potassi per pes són líquids a temperatura ambient. El NaK eutèctic està format per un 78% de potassi i un 22% de sodi. És líquid entre -12,6°C i 785 °C. Un ús notable és com a refrigerant dins reactors ràpids experimentals. A diferència dels reactors comercials, aquests s'aturen freqüentment i es buiden. La utilització de plom o sodi com a refrigerant, exigiria durant aquestes aturades la calefacció contínua que mantingués el refrigerant com a líquid, i no se solidifiqués dins dels conductes. L'ús de NaK permet solucionar aquest problema. L'aliatge NaK s'utilitza en moltes altres aplicacions de transferència de calor per raons similars.

Referències 

Aliatges
Sodi
Potassi
Abre los ojos

Abre los ojos (Obre els ulls) la segona pel·lícula del director Alejandro Amenábar, realitzada el 1997, i es tracta d'un drama psicològic amb forma de thriller. És una història d'amor i de bellesa barrejada amb grans traços de surrealisme d'estil dalinià. Després del seu èxit a Europa, Tom Cruise va comprar-ne els drets d'autor i es va fer la versió americana amb el títol Vanilla Sky.

Argument 
Un noi ric i despreocupat comença a viure de sobte en una mena d'univers oníric després de patir un greu accident. A partir d'aquest moment, la seva vida es converteix en una mena d'infern, no sabent distingir la realitat dels somnis, i trobant-se caminant a les palpentes, creuant personatges deshumanitzats i experimentant situacions angoixoses, fins al punt que la distorsió d'allò que percep el porta a tornar-se pràcticament boig.

Repartiment 
 Eduardo Noriega: César
 Penélope Cruz: Sofía
 Chete Lera: Antonio
 Fele Martínez: Pelayo
 Najwa Nimri: Núria
 Gérard Barray: senyor de la televisió

Nominacions 
 1999: Goya a la millor pel·lícula
 1999: Goya al millor actor per Eduardo Noriega
 1999: Goya al millor director per Alejandro Amenábar
 1999: Goya al millor guió original per Alejandro Amenábar i Mateo Gil
 1999: Goya al millor muntatge per María Elena Sáinz de Rozas
 1999: Goya al millor maquillatge i perruqueria per Paca Almenara, Colin Arthur i Sylvie Imbert 
 1999: Goya a la millor direcció artística per Wolfgang Burmann
 1999: Goya a la millor direcció de producció per Emiliano Otegui
 1999: Goya al millor so per Daniel Goldstein, Ricardo Steinberg i Patrick Ghislain
 1999: Goya als millors efectes especials per Reyes Abades, Alberto Esteban i Aurelio Sánchez

Pel·lícules de ciència-ficció d'Espanya
Pel·lícules de ciència-ficció de França
Pel·lícules de ciència-ficció d'Itàlia
Pel·lícules d'Espanya del 1997
Pel·lícules d'Itàlia del 1997
Pel·lícules de França del 1997
Pel·lícules de drama romàntic de la dècada del 1990
Forces fonamentals

En física, les forces fonamentals o interaccions fonamentals són el mecanisme mitjançant el qual les partícules interaccionen entre si, i aquestes interaccions no poden ser explicades d'altra manera.

Hi ha quatre forces fonamentals que són les responsables de tots els fenòmens físics observats a l'univers:

 Força nuclear feble, també anomenada senzillament força feble o interacció dèbil.
 Força electromagnètica.
 Força nuclear forta, també anomenada senzillament força forta o interacció forta.
 Força gravitatòria.

Força nuclear feble o dèbil 
Actua a l'interior del nucli a distàncies molt curtes. És molt més dèbil i  vegades més petita que la força nuclear forta. És la responsable d'alguns fenòmens radioactius.

Força electromagnètica 
Actua entre càrregues elèctriques i pot ser una força d'atracció o de repulsió. Es debilita amb la distància. És la responsable de les unions entre àtoms i molècules, de les accions entre imants i del fet que els motors elèctrics girin. També és responsable de totes les forces que ens envolten (forces de xoc, de fregament, elàstiques...), menys de les gravitatòries.

Força nuclear forta 
Actua entre les partícules atòmiques del nucli i és una força d'atracció. És la més intensa i només actua a distàncies petitíssimes. No la notem, però és fonamental perquè la matèria existeixi tal com la coneixem, sense aquesta interacció no existirien els nuclis dels àtoms.

Força gravitatòria 
Actua entre masses i és sempre una força d'atracció. Amb la distància es debilita. Sembla ser la més present, però n'és la més dèbil. És la responsable del pes, del gir dels planetes al voltant del Sol i de l'estructura de l'univers en general.

En física clàssica, les lleis de la gravitació i de l'electromagnetisme són considerades com a axiomes, però en la teoria quàntica de camps aquestes forces són descrites a partir de l'intercanvi de bosons virtuals. El model estàndard de física de partícules descriu les interaccions fortes, febles i electromagnètiques, però encara no hi ha una teoria quàntica de la gravitació.

La grandària de les forces fonamentals és molt diferent segons el cas (vegeu el quadre de sota), però si l'energia cinètica de les partícules augmenta s'aproximen. Es considera que les quatre forces fonamentals tenien la mateixa magnitud a l'entorn de les altíssimes energies que hi havia just després del big bang.

Nota 
 1. Aproximadament. La força exacta depèn de les partícules i les energies.

Referències 

Teoria quàntica de camps
Física teòrica
Diabetis

La més comuna és la diabetis mellitus que inclou la tipus 1 (anomenada també juvenil), la tipus 2 (dels adults), i la diabetis gestacional (diabetis durant l'embaràs).
 Menys coneguda és la diabetis insípida.
Knoppix

Knoppix és una distribució de Linux basada en Debian.
A diferència d'altres distribucions, aquesta s'executa des del CD-ROM, sense instal·lar res.
Aquesta distribució només permet utilitzar el programari que hi ha dins del CD, com és lògic.

Existeix també la versió MiniKnoppix, que tan sols ocupa 200 MB.
Altres versions basades en Knoppix són CATix, Einam, distribuïda per la UPC, o K-DEMar (fins a la versió 4).

Versions 
Des de la versió 4.0 hi ha dos edicions: una en DVD i una altra en CD

Knoppix en català 
La gent de Softcatalà porta a terme la traducció i des de www.softcatala.org  us podeu descarregar la versió catalana.

Enllaços externs 

 www.knoppix.org
 www.softcatala.org  Knoppix en Català.
 Debian
 Adreça per a descarregar-se miniKnoppix 
 CATix 
 Einam 
 K-DEMar GNU/Linux

Distribucions derivades de Debian
Sal

Sal comuna, condiment consistent en cristalls de clorur de sodi usat des de l'antigor en l'alimentació humana 
 Sal gemma, mineral format per halita, extret per a ser usat com a condiment
 Sal marina
 Sal (química), compost format per la unió de cations i anions 
 Toponímia:
 Illa de Sal, illa de Cap Verd, principal destinació turística del país
 La Sal, concentració de població designada pel cens a l'estat de Utah (Estats Units) 
 Informàtica: Sal (criptografia)
Postulat

Un postulat és una proposició fonamentada en una veritat que s'admet sense proves i que és necessària per a servir com a base per a deduccions ulteriors. En la metodologia antiga era contraposat a l'axioma, pel fet de no ésser evident ni universalment acceptat, i al teorema, pel fet de no ésser demostrable. En la metodologia postulat i axioma s'utilitzen com a sinònims sense criteris d'evidència o de certesa, però es recolza entre d'altres en la comptabilitat amb altres posulats i el nombre de conseqüències que se'n poden deduir.

Uns postulats destacats 
En la filosofia moral d'Immanuel Kant, per exemple, la llibertat, la immortalitat de l'ànima i l'existència de Déu són els postulats damunt els quals ha construït la seva teoria ètica.

En les matemàtiques, els postulats de Giuseppe Peano són entre d'altres: 0 és un nombre, el successor de qualsevol nombre és un nombre, dos nombres mai no tenen el mateix successor i 0 no és successor de cap nombre.

Referències 

Conceptes filosòfics
Lògica
Clorur de sodi

El clorur de sodi (antigament clorur sòdic), és un compost químic binari, de naturalesa iònica, constituït per cations sodi i anions clorur, la qual fórmula química és NaCl. És el principal component de la sal comuna. Els seus cristalls són incolors, lleugerament higroscòpics, solubles en aigua i poc solubles en etanol. Fon a 801 °C i bull a 1 413 °C. Hom l'obté per purificació de les seves formes naturals (halita, sal marina). Troba molt nombroses aplicacions, entre les quals cal esmentar l'obtenció del carbonat de sodi (procés Solvay), de l'àcid clorhídric, del clor i del sodi metàl·lic, en la indústria del vidre, en metal·lúrgia, com a agent de salat, com a conservador i condiment alimentari, en la preparació de mescles frigorífiques i com a agent regenerador de les resines de bescanvi iònic.

Propietats

Propietats físiques 

El clorur de sodi forma cristalls amb simetria cúbica. Els clorurs (ions més grans) formen un empaquetament cúbic compacte, mentre que els ions més petits de sodi omplen els espais octaèdrics entre els clorurs. Cada ió està envoltat per sis de l'altre element. Aquesta estructura és molt comuna en diversos altres minerals, i s'anomena a vegades, estructura halita.

Aplicacions 
Alimentació humana: La sal té un paper molt important en l'alimentació humana i també és usada a gran escala per a la conservació d'aliments.

 Salmorra (dissolució de sal comuna en aigua): Sol emprar-se en moltes instal·lacions frigorífiques, per a transportar el fred des del líquid -o gas frigorigen- fins a les càmeres de refrigeració; degut a la baixa temperatura de congelació de la salmorra, que li permet transmetre el fred sense congelar-se.

Conservació pelletera: Després de pesar les pells, se n'efectua la salinització a fi de permetre conservar-les durant el transport i emmagatzematge, fins a l'adobament.

Importància biològica 
El clorur de sodi és essencial per a la vida a la Terra. La majoria dels teixits biològics i líquids corporals contenen variades concentracions de clorur de sodi. La quantitat d'ions de sodi en la sang està directament relacionada amb la regulació dels nivells de líquids corporals. La propagació dels impulsos nerviosos mitjançant una transducció de senyals és intervinguda per aquests ions.

L'anomenat sèrum fisiològic, és una solució del 0,9% de clorur de sodi, rep el seu nom perquè és isotònica amb el plasma sanguini. Aquesta solució fisiològica és la sustentació principal de teràpies mèdiques de reemplaçament de fluids, per a la deshidratació o per a prevenir xocs hipovolèmics (baix volum sanguini).

Les persones presenten la particularitat entre els primats d'eliminar grans quantitats de sal quan suen.

Vegeu també 

 Sal (espècia)
 Sal (química)

Referències 

Sal comuna
Sal marina

La sal marina és la sal procedent de l'evaporació de l'aigua de mar, davant la sal gemma o sal de roca extreta de mines terrestres. Les salines són els centres per excel·lència de producció de sal marina.

Composició 
Per regla general, la sal marina té un 86%de clorur de sodi (NaCl) i traces d'oligoelements com ara calci, clorur de magnesi, potassi, iode i manganès. La sal marina refinada és composta gairebé exclusivament de clorur de sodi (més del 99%).

La composició de la sal marina varia depenent de la situació geogràfica de la salina. Així la sal de l'Atlàntic és més rica en sals de magnesi i en partícules de flora marina (plàncton, algues microscòpiques) que la sal de la Mediterrània. La flor de sal, que es cull a la superfície de la salmorra de les eres de la salines, té més proporció de iode.

Mètodes d'obtenció 
La sal marina és collida generalment en salines situades en llocs càlids, on l'acció del sol i dels vents permet l'evaporació de l'aigua de mar fins que es formin els vidres de sal. Se situen sobretot en maresmes costaneres on la nul·la altitud facilita la canalització de l'aigua de les marees fins a les eres d'evaporació. La salina marítima d'evaporació solar més septentrional d'Europa es troba a la maresma de Séné, a la costa meridional de la Bretanya; avui en dia sense activitat salinera.

En regions més fredes i humides, es requereixen altres mitjans d'evaporació de l'aigua de mar. La cristal·lització de la sal s'efectua llavors en factories on l'aigua de mar és bullida en uns recipients de poca altura: les paelles d'evaporació. És el procés utilitzat al poble de Maldon, a Anglaterra.

Ambdós procediments van ser utilitzats des de l'edat del ferro, però amb el desenvolupament dels mitjans de transport, les factories de sal ignígena (per l'acció del foc) no van suportar la competència de les salines solars, la producció de les quals era molt més gran i menys costosa.

Usos 
La sal marina i la sal gemma tenen el mateix ús, essent la primera més apreciada en gastronomia pel seu sabor més exquisit. La sal marina s'empra tradicionalment en l'elaboració de salaons de peixos, com ara el bacallà, les anxoves, les sardines, així com de carns.

Vegeu també 
 Aigua de mar
 Flor de sal

Marina
Oceanografia
De homine

De homine (De homine figuris : et latinitate donatus a Florentio Schuyl) és una obra científica de Descartes publicada a Leiden (Holanda) el 1633, que descriu el mecanisme de la reacció automàtica en resposta als estímuls externs. La primera publicació no es va fer fins al 1642 en forma de traducció al llatí i la versió original en francès no seria publicada fins al 1644. La condemna de Galileo Galilei per la inquisició el 1633 va aconsellar Descartes posposar la publicació.

D'acord amb la proposta de Descartes, els moviments externs afecten les terminacions perifèriques de les fibres nervioses, que al seu torn, desplacen les terminacions centrals. Quan les terminacions centrals són desplaçades, el model d'espai interfibril·lar és disposat d'una altra manera i el flux dels esperits animals és així dirigit cap als nervis apropiats. Fou l'explicació de Descartes d'aquest mecanisme per mitjà d'una reacció automàtica i diferenciada que el va conduir a ser genereralment considerat com el fundador de la teoria dels reflexos.

Llibres científics
Obres de René Descartes
Escut de les Corts Valencianes

Lescut de les Corts Valencianes és l'emblema oficial de les Corts Valencianes, és a dir, de la cambra legislativa pròpia del País Valencià.

Blasonament 
Segons les "Normes sobre blasons, etiqueta i formulari de les Corts Valencianes", que acompanyen el reglament, aprovat al Palau de la Generalitat de València, el 9 de març de 1983:

Símbols del País Valencià
Corts Valencianes
Corts Valencianes
Eclipse (entorn integrat de desenvolupament)

Eclipse és un entorn integrat de desenvolupament de codi obert programada principalment en Java (per tant, multiplataforma), per a desenvolupar projectes en C, C++, COBOL, Python, Perl, PHP, i molts altres, sempre quan s'instal·lin els connectors corresponents per a cada llenguatge de programació.

Història 
Eclipse fou desenvolupat originalment per IBM com el successor de la seva família d'eines per a VisualAge. Tot i això, actualment Eclipse és desenvolupat per la Fundació Eclipse, una organització independent sense ànim de lucre que fomenta una comunitat de programari lliure i un conjunt de productes complementaris, capacitats i serveis.

Components 
 Plataforma principal - inici d'Eclipse i execució dels connectors.
 OSGi - plataforma de bundling
 SWT - un widget toolkit portable
 JFace - per treballar amb texts
 Workbench - vistes, editors, perspectives i assistents

Versions

Referències

Vegeu també 

 Codi obert

Entorns integrats de desenvolupament lliures
Programari escrit en Java
Garnatxa

La garnatxa és una varietat de cep negra que dona un raïm de taula i vinífer. Els gotims són compactes i el gra és ovalat, dolç i de color morat.

És sensible a les humitats i a les boires de primavera, però s'adapta bé en zones assolellades, airejades i no gaire altes. És la varietat mediterrània més cultivada arreu del món, utilitzada pràcticament a totes les denominacions d'origen de Catalunya, inclosa la Catalunya del Nord, i a Requena.

El nom procedeix de Vernazza, població de la Ligúria. L'origen és incert. Podria ser de l'Aragó i de fet a La Rioja es coneix com a tinta aragonesa. A Sardenya es discuteix si la garnatxa va ser introduïda pels catalans o si la garnatxa catalana deriva d'una varietat prèvia de l'illa. Altres noms són: garnatxo o garnatjo al Maresme i la Catalunya del Nord, gironet a la Marina Alta, lledoner a l'Empordà, granatxa al Priorat, vernatxa al Maestrat i Terres de l'Ebre, negrella a València, canonau a l'Alguer, cannonau en sard, i grenache a França, Califòrnia i Austràlia. També s'anomena garnatxa negra o garnatxa del país quan cal distingir-la de les altres varietats:
 Garnatxa blanca o alacantí.
 Garnatxa tintera o alacant.
 Garnatxa peluda.
 Garnatxa roja o lledoner roig.

Una varietat que deriva possiblement de l'adaptació de la garnatxa a l'illa de Mallorca és el manto negre, cultivat sobretot a la DO Binissalem. La garnatxa negra presenta el mateix grau d'acidesa que la garnatxa blanca i la garnatxa roja.

El vi varietal de garnatxa, negre o rosat, té entre 15º i 16º d'alcohol, té poc color, amb cos i poc àcid. S'oxida amb facilitat. Destaquen els vins de qualitat elaborats en cupatge amb garnatxa a la DOQ Priorat.

Es coneix també com vi garnatxa un vi de licor tradicional que es produeix ajuntant part de most de raïm sobremadurat i fermentat i part de most no fermentat o mistela de garnatxa. Resulta un vi dolç natural amb una aroma primària de confitures i espècies i un grau alcohòlic volumètric adquirit entre 14% vol i 20% vol. Destaquen els vins AOC Banyuls Grand Cru i el Garnatxa d'Empordà.

Referències 

Varietats viníferes
Kilobyte

Un Kilobyte és una unitat de mesura de la quantitat d'informació. Depenent del context, equival a 1.000 o 1.024 bytes. La forma d'escriure la seva abreviació generalment indica quina és la seva equivalència, tot i que sovint s'utilitzen incorrectament.

1 Kilobyte = 1000 bytes (kB) 

Tècnicament, equival a 1.000 bytes, tai i com marquen les pautes del Sistema Internacional d'Unitats, i es fa servir principalment en enginyeria de telecomunicacions.
El seu ús amb aquesta equivalència és molt reduït per evitar confusions, i generalment es limita a casos en què la mesura en kilobytes s'ha derivat de mesures en kilobits, com poden ser velocitats de xarxa o quotes de bits (un kilobit gairebé sempre equival a 1000 bits). Segons l'IEEE hi ha algunes empreses fabricants de xarxes que fan servir 1 Mbit/s igual a 1.048.576 bit/s

1 Kilobyte = 1024 bytes (KiB, K) 
Equival a 1024 bytes en la majoria d'àmbits més propers a la informàtica, com ara les mesures de mèmoria dels ordinadors.
L'origen d'aquesta xifra s'explica perquè en informàtica el sistema binari té una importància cabdal, pel que es treballa en potències de dos, la potència de dos més propera a 1.000 és 1.024, així 2¹⁰ = 1.024 ≈ 1.000 = 103.

Quan arribem a les capacitats de memòria actuals (en potències de dos) la diferència es fa més gran, ja que si parlem de Mbytes tenim l'equivalència (1 Mibyte = 1.048.576 bytes) i si parlem de Gbytes tenim l'equivalència (1 Gibyte = 1.073.741.824 bytes).

Problemes de la doble terminologia 
Com que els camps de la informàtica i les telecomunicacions s'encavalquen, les barreres d'un i altre ús no estan ben definides.

Un cas destacat és el dels fabricants de discs durs (i per extensió, d'altres suports d'emmagatzematge), que han expressat tradicionalment la seva capacitat amb múltiples de 1.000. Per exemple un disc dur amb una capacitat d'especificada de 80 GB té 80.000.000.000 bytes. Els sistemes operatius calculen la capacitat dels discs durs en potències de dos amb una equivalència per tant de (1 Gibyte = 1.073.741.824 bytes) per la qual cosa consideraran que el disc té una capacitat de 74,5 GB.
Aquesta discrepància és sovint origen de confusió entre els usuaris.

Amb els discs d'1 Tbyte caldrà tenir en compte que (1 Tibyte = 1.099.511.627.776 bytes).

Solució: Kibibyte (KiB) 
La IEC va aprovar en 1998 l'ús d'uns nous prefixos (anomenats binaris) per acabar amb l'ambigüitat (mantenint els prefixos del SI amb el seu significat original). Segons aquesta proposta, un kilobyte designaria únicament 1.000 bytes, i es faria servir kibibyte per designar 1.024 bytes. Aquesta proposta encara no s'ha estès massivament però ha guanyat adhesions amb rapidesa.

Referències 

Unitats d'informació
Jurament hipocràtic

El jurament hipocràtic és un manifest ètic, recollit en el Corpus Hipocraticum, sobre les pràctiques mèdiques enunciat per Hipòcrates, a què la majoria dels metges s'adhereixen, encara que la referència a l'avortament planteja dubtes a l'hora d'adherir-s'hi estrictament. El jurament hipocràtic ha sigut actualitzat per la Declaració de Ginebra.

Jurament hipocràtic clàssic 
El text del jurament hipocràtic clàssic en català acompanyada de la versió original en grec antic:

Jurament hipocràtic modern 
La versió moderna del jurament hipocràtic fou redactada per Louis Lasagna, degà de la Facultat de Medicina de la Universitat Tufts de Boston, que posteriorment fou utilitzat en moltes facultats de medicina. L'any 2007, la Universitat de Barcelona va adaptar i traduir aquest jurament al català:
També es poden trobar altres versions, com aquesta de la Facultat de Medicina de la Universitat Autònoma de Barcelona:

Referències

Vegeu també 
 Declaració de Ginebra (Actualització del jurament hipocràtic)

Enllaços externs 

 The Hippocratic Oath Today 
 Greek Medicine - The Hippocratic Oath 
 HIPPOCRATE. - Opera omnia (texte grec avec traduction latine et commentaires)

Ètica mèdica
Història de la medicina
Entreteniment

L'entreteniment és una diversió o distracció amb l'objectiu d'esplaiar-se, relaxar-se o passar el temps. Generalment, l'entretenidor fa el possible per a mantenir l'atenció del públic o dels participants.

A diferència d'altres activitats, un entreteniment, una diversió o una distracció no té necessàriament un fi, ni tan sols cultural, sinó que simplement es fa per a relaxar el cos o la ment d'altres activitats rutinàries o pesades (més prop de l'arrel de diversió o distracció), o bé per a passar el temps (més prop de l'arrel de entretenir).

Existeixen molts tipus d'entreteniment, com ara:
 Apostar
 Art
 Ballar
 Beure
 Caça
 Conversar
 Circ
 Cinema
 Col·leccionisme
 Esport
 Jocs
 Hobby
 Humor
 Lectura
 Màgia
 Música
 Passeig
 Pesca
 Premsa
 Ràdio
 Revista (espectacle)
 Sexe
 Teatre
 Televisió
 Trencaclosques

Referències

Vegeu també 

 Arts escèniques
 Divertiment
 Entreteniment educatiu
 Espectacle
 Festa
Massapà

El massapà és una pasta en parts iguals d'ametlla i sucre rebaixat amb ous, que es fa generalment cuita al forn. El massapà és un dolç molt comú en Nadal, encara que es menja en moltes altres ocasions (com ara a la Mocaorà).

L'origen del massapà és controvertit. Segons uns autors, prové del "marcipane" italià (Pa de Sant Marc), originat a Venècia. Segons altres autors, prové de Lübeck on va substituir el pa en una època en la qual aquest hi mancava. Tanmateix, la teoria més probable és que, com altres postres amb ametlles, tinga un origen àrab, sia de "mantha-ban", que vol dir "rei assegut", ja que els primers massapans a la península Ibèrica portaven impresa aquesta figura, o bé del vocable "mahsaban" que designa els dolços fets a base d'ametlles i d'altres fruits secs.

El massapà pot ser la base de molts d'altres dolços com els panellets, els torrons moderns i els farcits d'alguns tortells.

Referències

Vegeu també 
 Pasta d'ametlla
 Massapà de Lübeck

Dolços
Rebosteria
Espill

Òptica: un espill o Mirall, superfície on es reflecteix una imatge.
 Nàutica: Espill (nàutica), la part plana de l'extrem de la popa d'un vaixell on s'escriu el seu nom.
 Literatura: 
Espill (Jaume Roig), l'obra més important de Jaume Roig.
L'Espill (revista), revista dedicada a l'assaig, la filosofia i les ciències humanes i les ciències socials.
L'Espill

L'Espill és una revista fundada el 1979 per Joan Fuster prenent el nom del llibre Espill de Jaume Roig, i que va deixar de publicar-se el 1991 (poc abans de la mort de l'assagista). Tot i això, el 1999, la Universitat de València la va rellançar i actualment, editada per Antoni Furió i Gustau Muñoz, és una revista dedicada a l'assaig, la filosofia, les ciències humanes i les ciències socials.

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina del Servei de Publicacions de la Universitat de València on es poden consultar de forma genèrica els continguts de cada número de la revista.
 Diversos números de L'Espill en edició digital d'accés lliure
 Josep Sorribes Monrabal, L'Espill de Fuster (1979-1991): Una utopia gramsciana

Revistes del País Valencià en català
Revistes acadèmiques del País Valencià
Organitzacions fundades el 1979
Torró de Xixona

El Torró de Xixona és una Indicació Geogràfica Protegida (IGP) d'una varietat de torró produïda al municipi de Xixona (l'Alacantí, País Valencià). Es tracta d'una varietat de torró de textura molla, elaborat amb ametles repelades i torrades que, després de la molta i mescla amb la massa de xarop caramel·litzat endurida i blanquejada, a manera de jaspi blanc (obtingut per la cocció de mel, clara d'ou, sucre i/o sucres), donen lloc a una massa de color marró blanquinós, amb grànuls d'ametla variable distribuïts de forma irregular trencant el color natural del producte. És molt popular a la província d'Alacant.

La Indicació Geogràfica Protegida es va dur a terme el 1977, així com el del Torró d'Alacant. D'entre els fabricants protegits hi ha la família Sirvent, amb les marques El Lobo i 1880, Torrons Espí, El Artesano, El Abuelo, Antiu Xixona, Pablo Garrigós Ibáñez o Picó.

Vegeu també 
 Torró d'Alacant

Referències

Enllaços externs 

 Consell Regulador de les IGPs Xixona i Torró d'Alacant

Indicacions geogràfiques protegides
Dolços del País Valencià
Gastronomia de l'Alacantí
Xixona