alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Dècada del 270



Esdeveniments 
 Continuació de la crisi del segle III a l'Imperi Romà.
 Entre 268 i 273: reorganització administrativa d'Itàlia. Aurelià transforma la correctura instituïda per Caracal·la en una funció permanent.
 271: revolta econòmica a Roma. Començament de la construcció de la Muralla Aureliana a Roma.
 272: primera campanya d'Orient d'Aurelià (emperador romà). Presa de Antioquia, batalla de Homs, presa de Palmira.
 273: guerra de Roma contra els Carps. Segona campanya d'Orient d'Aurelià. Saqueig de Palmira i presa d'Alexandria
 274 - Reforma de la moneda a Roma
 274 - El culte al Sol esdevé oficial a Roma. El Sol és reconegut oficialment com el déu suprem de l'imperi. Sé li dedica un temple a Roma, s'institueixen festes periòdiques i es crea un col·legi públic de pontífex del Sol. Les monedes encunyades en aquesta ocasió representen l'efígie del Sol amb la llegenda : « Sol dominus imperii romani ». L'emperador, emanació del Sol, és la figura viva. El monoteisme solar quedarà com a religió oficial fins a l'any 323 amb la mort de Licini I.
 Cap a 270: 
 A Pèrsia, Kartir, gran magupat del rei sassànida, dirigeix la repressió de totes les heretgies.
 l'emperador Luci Domici Aurelià destrueix una gran part del Bruchium, el barri d'Alexandria on són situats el museu i la Biblioteca d'Alexandria.
 Endubis, rei de Aksum (Etiòpia).

 Els Burgundis, que han abandonat la plana del Vístula i comencen la seva migració cap a l'oest, són a l'Elba cap el 270, aliats dels Vàndals del rei Igillos.

Personatges destacats 
 Lluci Domici Aurelià, emperador romà (270-275)
 Marc Aureli Probe, emperador romà (276-282)
 Papa Eutiquià
 Marc Claudi Tàcit
 Zenòbia
 Tètric I
 Bahram I
 Bahram II
 Marc Piavoni Victorí
 Vabalat

Referències 

Segle III
Dècada del 280



Esdeveniments 
283 - Gai I succeeix com a papa Eutiquià I.

Personatges destacats 
 Marc Aureli Probe, emperador romà (276-282).
 Dioclecià (284-305), emperador romà.
 Maximià (286-308), emperador romà.

Segle III
Dècada del 290



Esdeveniments 
 290 - Imperi Romà: Dioclecià i Maximià es troben a Milà en el cinquè aniversari del seu regnat per sobre escutir dels seusèxits i dels seus fracassos.
 291-306 - guerra civil a la Xina, anomenada guerra dels vuit prínceps.
 293 - començament de la Tetrarquia. Constanci I Clor pren Boulogne, derrota els Francs i instal·la com a colons molts bàrbars al Nord de la Gàl·lia.
 296 - Marcel·lí I succeeix a Gai I com a papa.
 296-297 - revolta a Egipte de Luci Domici Domicià i Aureli Aquil·leu.
 296-298 - Guerres romano-sassànides. Narsès de Pèrsia, rei sassànida persa, marxa fins a Haran. Galeri, que vol aturar-lo, serà vençut entre Haran i Ar-Raqqà (297).
 297 - reforma fiscal de Dioclecià. Repressió de la revolta dels amazics a l'Àfrica romana.
 298 - guerra de Constanci I Clor contra els alamans.

Personatges destacats 
 Dioclecià (284-305), emperador romà.
 Maximià (286-308), emperador romà.
 Al·lecte
 Carausi
 Constanci I Clor
 Luci Domici Domicià
 Galeri
 Narsès de Pèrsia
 Tiridates III d'Armènia

Referències 

Segle III
Dècada del 300



Esdeveniments 
 301: Armènia és el primer estat a adoptar el cristianisme com a religió oficial.
 308: Sant Marcel I succeeix com a Papa a Marcel·lí I.
 309: El Papa Eusebi succeeix a Sant Marcel I.

Personatges destacats 
 Dioclecià (284-305), emperador romà.
 Maximià (286-308), emperador romà.
 Maximí Daia (305-314), emperador romà.
 Constantí I el Gran (306-337), emperador romà.
 Licini I (307-324), emperador romà.

Segle IV
Dècada del 310



Esdeveniments 
 Edicte de Milà (313)
 Inici del període dels Setze regnes a la Xina (Han Zhao, 308)

Personatges destacats 
 Maximí Daia (305-314), emperador romà.
 Constantí I el Gran (306-337), emperador romà.
 Licini I (307-324), emperador romà.

Segle IV
Dècada del 320



Esdeveniments 
 325 — Concili de Nicea I, el primer concili ecumènic.

Personatges destacats 
 Constantí I el Gran (272 – 337)
 Helena de Constantinoble (248 – 329)
 Licini I (307-324), emperador romà.

Segle IV
Dècada del 330

La dècada del 330 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 330 fins al 31 de desembre del 339.

Personatges destacats 
 Emperadors romans: Constantí I el Gran (r. 306-337) i Constanci II (r. 337–361).

Segle IV
Dècada del 340



Esdeveniments 
 Guerra entre Roma i els perses
 Revolta camperola a Numídia
 345 Segons la tradició Sant Tomàs apòstol arriba a Malayalam.

Naixements 
 349 Pere de Sebaste, eclesiàstic grec del .

Personatges destacats 
 Flavi Juli Constant
 Hipàcia
 Sant Atanasi d'Alexandria

Segle IV
Dècada del 350



Esdeveniments 
 Fixació del Nadal el 25 de desembre
 Ús de l'estrep a la Xina
 Invasió dels huns en territori persa
 355 - Els alamans saquegen llogarrets gals

Personatges destacats 
 Liberi I
 Sant Atanasi d'Alexandria

Segle IV
Dècada del 360

La dècada del 360 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 360 fins al 31 de desembre del 369.

Esdeveniments 
 369: creació de l'alfabet gòtic

Personatges destacats 
 Ambròs de Milà
 Basili de Cesarea

Segle IV
Dècada del 370

La dècada del 370 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 370 fins al 31 de desembre del 379.

Personatges destacats 
 Teodosi el Gran, emperador romà
 Ambròs de Milà, bisbe de Milà
 Basili de Cesarea, bisbe de Cesarea de Capadòcia

Segle IV
Dècada del 380

La dècada del 380 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 380 fins al 31 de desembre del 389.

Esdeveniments 
 Traducció Vulgata de la Bíblia
 Pau entre romans i visigots
 Expansió del cristianisme a l'Imperi Romà

Personatges destacats 
 Teodosi I el gran
 Sant Joan Crisòstom
 Sirici I

Segle IV
Dècada del 390

La dècada del 390 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 390 fins al 31 de desembre del 399.

Personatges destacats 
 Emperadors romans: Teodosi I el Gran (r. 379-395), Honori (393-423 a Occident) i Arcadi (383-408 a Orient)
 Alaric I
 Sant Joan Crisòstom

Segle IV
Dècada del 400

La dècada del 400 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 400 fins al 31 de desembre del 409.

Esdeveniments

Personatges destacats 
 Arcadi, emperador romà d'Orient
 Agustí d'Hipona
 Constantí (usurpador)
 Flavi Honori
 Alaric I

Segle V
Dècada del 410

La dècada del 410 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 410 fins al 31 de desembre del 419.

Personatges destacats 
 Agustí d'Hipona
 Constantí (usurpador)
 Flavi Honori, emperador romà d'Occident

Segle V
Dècada del 420

La dècada del 420 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 420 fins al 31 de desembre del 429.

Esdeveniments 
 Aparició del nestorianisme
 Els vàndals arriben a l'Àfrica

Personatges destacats 
 Agustí d'Hipona
 Aeci
 Gal·la Placídia
 Ruas
 Teodosi II

Segle V
Belladonna

Michelle Anne Sinclair, coneguda artísticament com a Belladonna (Biloxi, Mississipi, 21 de maig de 1981) és una actriu porno estatunidenca.

Belladona es va criar a Magna (Utah) i és filla d'un militar retirat de la US Air Force pertanyent a l'església mormona. La jove Belladonna va emigrar a Los Angeles (Califòrnia) per a treballar de model de revistes eròtiques i poc després va decidir acceptar una oferta per debutar en el cinema pornogràfic.

La seva gran habilitat en la pràctica de la fel·lació que li permet introduir-se sencers a la boca penis de grans dimensions fins a l'arrel, la varen catapultar ràpidament cap a l'estrellat en el qual s'ha mantingut gràcies a la seva disposició a abordar les pràctiques més extremes i a l'entusiasme amb què les practica.

Belladonna ha visitat en diverses ocasions Catalunya en ocasió del Festival de Cinema Eròtic de Barcelona que se celebra anualment a la Farga (l'Hospitalet de Llobregat) i durant uns anys va mantenir una relació sentimental amb el conegut actor porno català Nacho Vidal. Davant de la càmera la parella va protagonitzar les escenes més extremes del moment.

Belladonna ha dirigit també films X. Entre les seves realitzacions destaca molt especialment el gonzo The Connasseurs (2004), que inclou una escena amb Ariana Jollee en la qual Belladonna s'insereix un bat de beisbol dins l'anus.

El gener de 2005 va ser mare d'una nena (Myla) fruit de la seva relació amb Aiden Kelly amb qui s'havia casat a l'abril de 2004.

Referències 

Actors pornogràfics estatunidencs
Actors de Mississipí
Premis AVN
Naixements del 1981
Càstig per danys informàtics

El Codi Penal espanyol té un càstig per danys informàtics. Castiga amb pena de presó d'un a tres anys, i multa de dotze a vint-i-quatre mesos a la persona que causi danys, de forma intencionada, consistents en destruir, alterar, inutilitzar, o qualsevol altre, a dades, programes, documents electrònics aliens continguts a xarxes, programaris, o sistemes informàtics. Els menors també poden tenir responsabilitat penal, segons les lleis específiques que la regulen. Segons els apartats 1 i 3 de l'article 20 del Codi Penal espanyol, aquelles persones que pateixen una alteració psíquica no són responsables penals. La condemna en un procés penal duu aparellada la responsabilitat civil per acció penal, és a dir, haver de retornar les coses a lstatu quo ante, això és, restaurar la cosa danyada al seu estat original, quan això no sia possible s'ha d'indemnitzar al propietari de la cosa danyada. Aquesta indemnització pot incloure una quantitat de diners, a part de la destinada a tornar la cosa a l'estat originari, destinada a reparar el lucrum cessans, és a dir, els guanys deixats de produir per la cosa danyada.

Referències 

Informàtica
Dret penal
Ponç de la Guàrdia

Ponç de la Guàrdia (1154?-1188?) fou un cavaller del llinatge de Saguàrdia, senyors d'un castell prop de Ripoll. No era un trobador professional, sinó un cavaller al qual, segons diu ell mateix, li agradava que les dames occitanes celebressin les seves composicions. Se sap que va participar en el setge de Conca (1177) sota les ordres del rei Alfons I i, més tard, en l'expedició del rei contra el comte Raimon V de Tolosa.

La seva obra la formen nou composicions amoroses, quatre de les quals formen un petit cicle dedicat a una dama que anomenava amb el senhal d'On-tot-mi-platz. Encara que com tots els trobadors escriu en occità, es poden detectar, alguns mots en català en els seus poemes (de fet això passa freqüentment en els trobadors catalans, sobretot en Cerverí de Girona).

En la següent cançó, Ponç de la Guàrdia, a punt d'emprendre una expedició de resultats dubtosos cap a Tolosa, s'adreça a la seva dama per recordar-li com l'estima i com la recorda, i com tot allò que podien ser petits malentesos ja no tenen cap importància. Es tracta, doncs, d'un breu testament amorós.

Referències 

 La informació per fer aquest article s'ha extret de Els trobadors catalans amb la seua autorització.

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, p. 543-547 [Comentari i publicació d'una composició, amb traducció a l'espanyol]
 Martí de Riquer / Antoni Comas, Història de la literatura catalana, Barcelona: Ariel, 1964 (5a ed. 1993), vol. 1, p. 71-73

Trobadors catalans
Huguet de Mataplana

Huguet de Mataplana (1174?-1213), marquès de Mataplana, fou un noble català i trobador, nebot de Ponç de Mataplana, a qui Guillem de Berguedà atacà en diversos sirventesos. A partir de 1185 apareix força documentació sobre la seva persona, i el 1197 consta que estava casat amb una dama anomenada Na Sança.

Senyor de Mataplana, prop de Gombrèn, figura en diversos documents al costat del rei Alfons el Cast i de Pere el Catòlic, amb l'exèrcit del qual va participar en la Batalla de Las Navas de Tolosa (1212). La Crònica de Jaume el Conqueridor l'inclou entre els cavallers que lluitaren amb el seu pare a la batalla de Muret (1213) i l'abandonaren, encara que realment el trobador va morir poc després a causa de les ferides rebudes. Segons Ramon Vidal de Besalú, que possiblement li donà lliçons d'occità i de l'art de trobar, Huguet de Mataplana fou un personatge culte i refinat, protector de joglars i trobadors. Únicament es conserven tres composicions seves: un sirventès i dues tençons.

A continuació una razó, traduïda al català modern, que narra una anècdota de Raimon de Miraval. Aquesta peça és important per entendre i situar el sirventés d'Huguet de Mataplana que hi ha després.

El sirventès següent respon, doncs, al que havia escrit Ramon de Miraval, i critica l'amic pels fets descrits i especialment pel comportament poc cortès d'impedir la seva esposa que desenvolupés la seva tasca de trobairitz com ho podria fer qualsevol trobador, és a dir, qualsevol home.

A continuació una tençó que presenta l'oposició entre riquesa i pobresa, entre convenció i llibertat, encara que els matisos fan que les oposicions no siguin tan clares.

Bibliografia 
 Riquer, Martí de, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 2, p. 1088-1093
 Martí de Riquer / Antoni Comas, Història de la literatura catalana, Barcelona: Ariel, 1964 (5a ed. 1993), vol. 1, p. 102-110
 Martí de Riquer, Vidas y retratos de trovadores. Textos y miniaturas del siglo XIII, Barcelona, Círculo de Lectores, 1995 p. 303 [Reproducció de la razó, amb traducció a l'espanyol]

Referències 

 La informació per fer aquest article s'ha extret de Els trobadors catalans amb la seua autorització.

Trobadors catalans
Persones relacionades amb la Croada Albigesa
Dècada del 430

La dècada del 430 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 430 fins al 31 de desembre del 439.

Esdeveniments 
 Rebuig del nestorianisme
 Els vàndals arriben a Cartago
 Publicació del Codi Teodosià

Personatges destacats 
 Àtila
 Aeci
 Patrici d'Irlanda

Segle V
Dècada del 440



Esdeveniments 
 Huns i vàndals conquereixen territoris romans
 Condemna del monofisisme com a heretgia

Personatges destacats 
 Àtila
 Patrici d'Irlanda
 Aeci
 Bleda (hun)
 Genseric
 Papa Lleó I

Segle V
Dècada del 450



Esdeveniments 
 Invasió de Gran Bretanya dels angles i saxons. Batalla de Aylesford (455).
 Batalla dels Camps Catalàunics (452): els huns envaeixen la Gàl·lia i són vençuts per Aeci i els germans federats a la Batalla dels Camps Catalàunics. L'any següent ataquen Itàlia. Després de la mort d'Atila i la Batalla de Nedao, el seu imperi es disloca
 Concili de Calcedònia (451) que condemna el Monofisisme. Les Esglésies d'Egipte i de Síria accepten malament la supremacia cultural i política de Constantinoble a Orient. La doctrina monofisita, àmpliament implantada, responia al monoteisme intransigent dels orientals.
 Fi de la persecució dels budistes a la Xina pels Wei del Nord.
 Saqueig de Roma (455) pels Vàndals. 455-476: època dels Últims emperadors després de l'homicidi de Valentinià III a Occident.
 Regnat de Skandagupta sobre l'Imperi Gupta a Índia (455-467). Arriba a contenir els Heftalites
 Els Burgundis comencen la seva expansió (455); ocupen la regió del Roine i prenen Lió.

Personatges destacats 
 Àtila
 Honòria
 Valentinià III

Referències 

Segle V
Dècada del 460

La dècada del 460 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 460 fins al 31 de desembre del 469.

Esdeveniments 
 Decoració de Yungang
 Els romans contenen els visigots i gals

Personatges destacats 
 Egidi
 Simplici I

Segle V
Dècada del 470



Esdeveniments 
 476 - Caiguda de l'Imperi Romà d'Occident, que dona fi a l'edat antiga i inicia l'època medieval
 Expansió dels ostrogots
 Possible destrucció de l'estàtua de Zeus a Olímpia

Personatges destacats 
 Ròmul Augústul
 Odoacre
 Basilisc (emperador)
 Sidoni Apol·linar

Segle V
Dècada del 480

La dècada del 480 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 480 fins al 31 de desembre del 489.

Esdeveniments 
 Els visigots d'Euric travessen els Pirineus per primera vegada en nom propi i no com a aliats dels romans, sota el comandament del comte Gauteric, i s'expandeixen ràpidament amb la intenció de quedar-se.
 Zenó intenta reunificar l'església oriental i occidental sense èxit
 Clodoveu I lidera un exèrcit que pacifica la regió dels francs. Es considera el fet que marca el naixement de França.
 Teodoric el Gran ataca Constantinoble i l'emperador Zenó aconsegueix dissuadir-lo a canvi dels drets sobre la Diòcesi d'Itàlia en possessió d'Odoacre.

Personatges destacats 
 Teodoric el Gran
 Clodoveu I

Segle V
Dècada del 490



Esdeveniments 
 Els ostrogots s'imposen a Itàlia i els anglosaxons al sud d'Anglaterra
 Gelasi I exposa la separació entre els poders polítics i religiosos, començant la polèmica sobre quin és més rellevant, que marcarà els següents segles

Personatges destacats 
 Teodoric el Gran
 Clodoveu I, rei dels francs (481 - 511) de la dinastia merovíngia
 Anastasi I Dicor

Segle V
Dècada del 500



Esdeveniments 
 Guerra amb la Pèrsia sassànida: l'emperador Anastasi I es nega a pagar una part del cost de la defensa del Congost de Darial, a través de les quals les tribus nòmades han vingut per atacar Pèrsia i l'Imperi Romà d'Orient. El rei Kavadh I envaeix Armènia i captura Teodosiòpolis.
 Kavadh I assetja la ciutat-fortalesa d'Amida (l'actual Turquia). Els defensors, encara que no tenen el suport de les tropes romanes, repelen els assalts perses durant tres mesos abans que finalment siguin derrotats.
 Els francs asseguren el seu domini sobre la Gàl·lia i fan recular els visigots a Hispània
 Promulgació de la Llei Sàlica per part dels Francs salis.
 S'estableixen els cànons clàssics de la pintura xinesa
 503 - Guerra entre l'Imperi Persa i els romans

Personatges destacats 
 Alaric II
 Clodoveu I, rei dels francs (481 - 511) de la dinastia merovíngia
 Papa Símmac

Referències 

Segle VI
Dècada del 510

La dècada del 510 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 510 fins al 31 de desembre del 519.

Esdeveniments 
 512 - Primers textos escrits en alfabet àrab registrats a Zabad (Siria)
 512 - L'emperador Anastasi I acaba un període de política eclèctica moderada i comença a afavorir fortament les seves pròpies creences monofisistes.
 Auge dels saxons
 519 - Aldarulls contra els jueus a Ravenna.

Personatges destacats 
 Boeci
 Damasci, Darrer director de lescola d’Atenes, clausurada per Justinià.

Referències 

Segle VI
Llei d'Ús i Ensenyament del Valencià

La Llei d'Ús i Ensenyament del Valencià (LUEV) és una llei en vigor, aprovada el 23 de novembre de 1983, publicada l'1 de desembre, promoguda pel govern socialista de la Generalitat Valenciana, presidit per Joan Lerma, i aprovada per les Corts, que regula els drets dels ciutadans a utilitzar el valencià i l'obligació de les institucions a fer que aquests drets es complisquen.

En existir zones tradicionalment de parla castellana, existeixen municipis i comarques de predomini lingüístic valencià i municipis i comarques de predomini lingüístic castellà, la llei també determina quins municipis es determinen (per raons històriques i de l'ús de la llengua) com d'un predomini lingüístic o altre. Es pot consultar al Títol V una llista dels municipis de cada predomini. Nombrosos col·lectius, organitzacions i partits polítics han denunciat en diverses ocasions l'incompliment de la llei pels organismes públics.<ref>´Crash´, criticado por el uso del valenciano , Levante-EMV, 3 de setembre del 2008.</ref> També han estat nombroses les denúncies particulars al Síndic de Greuges.

Cal dir que si bé el nom de les zones és predomini lingüístic castellà i valencià, de facte es tracta d'una zona de llengua castellana monolingüe i una zona bilingüe. No existeix el predomini valencià realment, en la zona valenciana la senyalització és bilingüe, les publicacions dels ajuntaments són bilingües i fins i tot únicament en castellà, sobre tot a municipis on governa el PP. Els rétols de les botigues són també en castellà, l'ensenyament, sobre tot a secundària i a les universitats i l'atenció al públic en l'administració general també es fan majoritàriament en llengua castellana. A les zones de predomini lingüístic castellà el valencià és inexistent, és com si fóra Múrcia o Castella Manxega. Per tant el castellà té preponderància a tot el territori encara que pel nomenclàtor de la llei sembla una altra cosa.

Mai ha canviat un municipi de predomini, encara que el partit d'extrema dreta castellana, Vox, ha proposat que Alacant, segona ciutat del País Valencià, canvie de predomini per exterminar el valencià en aquesta ciutat.

 Referències 

 Bibliografia 
 Alcaraz, M.; Isabel, F.; Ochoa, J. (eds.). Vint anys de la Llei d'Ús i Ensenyament del Valencià'', Edicions Bromera, col·lecció Graella, núm. 17, Alzira, 2005.

Enllaços externs 

 La llei 4/1983, de 23 de novembre, d'ús i ensenyament del valencià  al web del lingüista Gabriel Bibiloni.

Valencià
Valencia
Lleis educatives d'Espanya
País Valencià
Universitat Tècnica de Delft

La Universitat Tècnica de Delft (en neerlandès: Technische Universiteit Delft) és un dels centre d'ensenyament superior dels Països Baixos.

Fou fundada el 8 de gener de 1842 a Delft amb el nom d'Acadèmia Reial, que després canvià pel d'Alta Escola Tècnica (Technische Hogeschool). Finalment, al 1986 adquirí el títol d'universitat i amb ell el nom amb el qual se la coneix avui en dia. Des de fa temps forneix bona part de les persones que faciliten la perpètua lluita contra el mar, amb d'entre d'altres, la realització del Pla Delta.

El cost acadèmic depèn de la nacionalitat dels estudiants. Per a membres de la Unió Europea i l'Espai Econòmic Europeu aquest consisteix en un pagament anual de 2.209€, mentre que als demés països l'import supera els 10.000€.

Facultats 
Actualment compta amb 8 facultats:

 Arquitectura
 Enginyeria Civil i Geologia amb les següents seccions:
 Transports i Urbanisme 
 Construcció 
 Geotecnologia 
 Gestió de l'Aigua 
 Hidràulica i Marítima 
 Electrònica, Matemàtiques i Informàtica
 Disseny Industrial
 3mE: Construcció de vehicles i tècnica naval i ciència de materials
 Aeronàutica i Aeroespacial
 Física Aplicada
 Tècnica, Direcció i Gestió

La major part estan situades al sud-est del municipi de Delft, on formen un campus, juntament amb empreses de recerca i laboratoris (TNO, WL'Delft Hydraulics, etc.).

Incendi a Bouwkunde 

El matí del 13 de maig del 2008 es declarà un incendi a l'edifici de la facultat d'arquitectura, que acabà parcialment esfondrat. Segons un portaveu dels bombers el foc podria haver estat provocat per un curtcircuit al vuitè pis. No hi hagué ferits. Es pogué salvar part d'una col·lecció de maquetes i cadires de dissenyadors de renom. Considerat el mal estat en què l'edifici quedà, s'ha decidit d'enderrocar-lo totalment.

Referències

Enllaços externs 

 http://www.tudelft.nl/ Pàgina oficial de la TUDelft
 http://www.library.tudelft.nl/ws/235/f_NL.html/  Biblioteca de la TUDelft
Ramon Vidal de Besalú

Ramon Vidal de Besalú (1196?-1252?) és un trobador que es recorda sobretot per la seva obra Rasós de trobar, el primer tractat de poètica (juntament amb el Donatz proensals d'Uc Faidit) que es coneix en una llengua romànica. Nascut a Besalú, sembla que començà professionalment com a joglar i es formà al castell de Mataplana, el qual elogia en alguns versos.

A més de l'obra esmentada, es conserven diversos fragments lírics i tres obres narratives escrites en noves rimades, és a dir, en octosíl·labs apariats, dues de les quals es poden considerar novel·letes molt similars al que en francès s'anomena «roman»: «So fo el temps c'om era gais» presenta el que se sol anomenar un «judici d'amor»; en aquest cas, dues dames indecises davant d'un cavaller busquen un altre cavaller (Huguet de Mataplana) que resolgui els seus dubtes. El seu ensenhamen «Abril issi'e mays intrava», a part dels aspectes argumentals, resulta especialment interessant, igual que l'anterior, pel fet que es parla de l'actualitat literària del seu temps i se'n fa una valoració. Finalment, Castia gilos, que es pot considerar un fabliau, transcorre a la cort d'Alfons VIII de Castella i narra la història d'un marit gelós que posa a prova la seva dona i explica com, malgrat haver resolt els dubtes que tenia, no s'assabenta de la realitat.

Encara que se solen assignar quatre composicions líriques senceres al trobador, Hugh Field, en un estudi introductori a la seva obra poètica, descarta que dos d'aquests poemes siguin seus i dubta de l'autoria del tercer, així com tampoc no creu que Castia gilos fos escrit pel trobador.

A continuació, una composició breu que tothom està d'acord que pertany al trobador. Es tracta d'una poesia de temàtica amorosa que se sol considerar una dansa, encara que té una estructura d'estrofes que no és el normal en aquest tipus de composicions. La traducció de l'occità ofereix certes dificultats, de manera que s'ha triat una de les opcions que ofereix Hugh Field, tot i que potser no és la més encertada:.

Curiositats 
El professor i crític literari Antoni Comas i Pujol (1931-1981) guanyà el premi extraordinari amb la seva tesi doctoral (1956) sobre Ramon Vidal de Besalú.

Bibliografia 
 Martí de Riquer / Antoni Comas, Història de la literatura catalana, Barcelona: Ariel, 1964 (5a ed. 1993), vol. 1, p. 111-123
 
 
 La informació per fer aquest article s'ha extret de Els trobadors catalans amb la seua autorització
 Ramon Vidal de Besalú a cura d'Anton M. Espadaler, Obra completa, Barcelona Edicions UB, 2018

Besaluencs
Trobadors catalans
Compositors garrotxins
Escriptors garrotxins
Ponç d'Ortafà

Ponç d'Ortafà (ca. 1170 - 1246?) fou un trobador nascut a Ortafà, poble rossellonès prop d'Elna, a la Catalunya del Nord, d'on era senyor.

Vida 
Fill de Grimau d'Ortafà i de Brunisenda, tingué un germà anomenat Pere que fou ardiaca d'Elna (mort el 1247). Es casà amb Saurina de Tatzó, amb qui tingué tres fills: Ponç, Grimau i Alisenda.

Obra 
Només es conserven dues cançons seves.
 (379,1) En aissi cum la naus en mar
 (379,2) Si ai perdut mon saber (amb música conservada en el cançoner R; peça transmesa per bastants cançoners, alguns l'assignen a Raimbaut de Vaqueiras o a Pons de Capduelh)

El començament de la primera recorda les comparacions marineres que tan sovint feia servir Ausiàs March.

Enaissi com la naus en mar,
destrecha d'ondas e de vens,
que s'i sent tan fort perilhar
que selhs de dins an grans turmens.

La segona és una cançó en la qual el trobador, com és freqüent en aquest gènere, es troba totalment sotmès a la dama, que sovint no respon a allò que ell n'espera. En aquest cas, a més, Ponç d'Ortafà mostra la seva discreció: no explica a ningú qui és la dama que té el seu cor presoner. Segueix estrictament, per tant, les lleis de l'amor cortès.

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1311-1315 [estudi, i edició d'una composició, amb traducció a l'espanyol]
 Martí de Riquer / Antoni Comas, Història de la literatura catalana, Barcelona: Ariel, 1964 (5a ed. 1993), vol. 1, p. 123
 Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Ponç d'Ortafà és el número PC 379]

Referències 

 La informació per fer aquest article s'ha extret de Els trobadors catalans amb la seua autorització.

Ortafà
Escriptors rossellonesos medievals
Trobadors catalans
Compositors rossellonesos
Poetes rossellonesos
Formit de Perpinyà

Formit de Perpinyà era un trobador del qual no se sap absolutament res. Va viure possiblement al . El seu nom apareix en un Cançoner en el qual se li atribueix una única cançó. El seu nom, Formit, significa "perfecte, àgil, llest", i pot indicar l'origen joglaresc d'aquest personatge de Perpinyà.

En aquesta peça seua ens trobem un enamorat en el primer estadi del seu desig amorós. Es tracta d'un fenhedor (enamorat tímid) que no s'atreveix a confessar directament l'amor a la dama que estima per por que ella no li correspongui; tot i pensar que hi poden haver altres dames que li concedirien el seu amor, el trobador manifesta que només pensa en ella, malgrat les poques esperances que té de ser correspost.

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1666-1668 [estudi, i edició de la composició conservada, amb traducció a l'espanyol]
 Martí de Riquer / Antoni Comas, Història de la literatura catalana, Barcelona: Ariel, 1964 (5a ed. 1993), vol. 1, p. 124-125

Referències 

La informació per fer aquest article s'ha extret de Els trobadors catalans amb la seua autorització.

Trobadors catalans
Escriptors perpinyanencs
Escriptors rossellonesos medievals
Perpinyanencs històrics
Compositors rossellonesos
Poetes rossellonesos
Músics perpinyanencs
Guillem Ramon de Gironella

Guillem Ramon de Gironella (segona meitat del ) era un trobador de Gironella, al Berguedà, i és probable que es correspongui amb el "G. R." que està enterrat amb la seva mare Brunissendis de Gerundella al monestir de sant Daniel de Girona. La seva obra consta de tres cançons i un partiment. Dues de les cançons estan dedicades a una dama que respon al senyal de Sobreluenh (Molt llunyana); el partiment és un debat amb el joglar Pouzet, que segurament és Poncet, un personatge esmentat per Cerverí de Girona. El partiment esmentat i la seua traducció al català modern es poden consultar a l'article de partiments.

Referències

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1672-1680 [estudi, i edició de dues composicions, amb traducció a l'espanyol]
 Martí de Riquer / Antoni Comas, Història de la literatura catalana, Barcelona: Ariel, 1964 (5a ed. 1993), vol. 1, p. 161-164

Gironellencs
Trobadors catalans
Compositors del Berguedà
Guillem de Cabestany

Guillem de Cabestany (ca. 1162 – ca. 1212) (també escrit amb grafia occitana: Guilhem de Cabestanh) fou un trobador català especialment famós per la seva vida literària, tot i que no es coneixen gaires detalls contrastables de la seva vida real, en la qual la seva dama fou Saurimonda de Navata. De la seva obra, se n'han conservat només nou cançons (dues d’atribució incerta), la més famosa de les quals és «Lo dous cossire».

Vida i llegenda 
Es coneixen molt pocs detalls de la vida de Guillem de Cabestany i el relat que n'ha circulat al llarg dels anys és la llegenda del cor menjat. Aquest relat fictici apareix a la vida del trobador que figura als cançoners, és a dir, les biografies breus que apareixien als reculls de poesia trobadoresca. La traducció al català de la vida de Guillem de Cabestany és la següent:La biografia explica que Guillem de Cabestany estigué enamorat de Saurimonda de Navata, la muller de Ramon de Castell-Rosselló. El marit, gelós, quan ho descobreix, el matà i donà el seu cor com a menja a Saurimonda que en saber-ho, se suïcidà. Es tracta, però, d'una llegenda d'origen oriental que es difongué per l'Europa del  i que també es feu servir per contar la vida d'altres poetes. Aquesta narració es convertí en prototip del màrtir d’amor, i el trobador i Saurimonda es convertiren en dos amants molt celebrats a l'edat mitjana. Que aquest relat és fals, ho prova el fet que, segons consta en documents de l'època, Saurimonda, vídua de Ramon de Castell Rosselló, es tornà a casar el 1210, i que Guillem de Cabestany apareix a la Batalla de Las Navas de Tolosa el 1212. A més, el rei Alfons I, que s'esmenta en les versions més llargues de la vida, era mort un any abans del casament de Saurimonda amb Ramon de Castell-Rosselló (1197).

La llegenda fou esmentada en obres medievals com el Decameró de Boccaccio; en època moderna a De l’amour (1822) de Stendhal o l'òpera The troubadour (1886) amb música d'Alexander Campbell Mackenzie; i en època contemporània al Cant IV d'Ezra Pound's (1924–1925), en un capítol de El Unicornio (1965) de Manuel Mujica Láinez o en les òperes The Troubadour (1886), de Sir Alexander Campbell Mackenzie, i Written on Skin (2012) de George Benjamin i Martin Crimp.

Obres 
D'aquest trobador se'n conserven nou cançons, dues de les quals són d'atribució dubtosa. Entre les seves cançons la més reeixida és «Lo dous cossire» (El dolç neguit), una de les cançons més repetides de la literatura trobadoresca. A «Lo dous cossire» el trobador reafirma la seva fidelitat a la dama, tot i que simula el desamor per poder amagar l'amor amb la seva midons. També afirma que no canviaria el seu amor ni per totes les riqueses dels reis més importants d'Occident i finalment acaba sobreposant la veneració de la dama a la de Déu:

Referències

Bibliografia 
 
 
 
 
 

Cabestany
Escriptors rossellonesos medievals
Trobadors catalans
Compositors rossellonesos
Poetes rossellonesos
Arnaut Daniel

Arnaut Daniel fou un trobador occità del , nascut a Rabairac, Dordonya. Formà part de la cort de Ricard Cor de Lleó i de la d'Alfons el Cast.

Obra 
Segons el seu biògraf, Arnaut estava enamorat d'una gran dama de Gascunya però aquest amor no era correspost, el que va inspirar la seva obra poètica. Se'n conserven divuit poemes, escrits entre el 1180 i el 1200 tots, menys un, de temàtica amorosa. Es considera que és el creador de la sextina, fórmula estròfica que ha estat utilitzada pel Dant o per Ezra Pound, i a Catalunya a bastament per Joan Brossa i Maria-Mercè Marçal. La influència de Daniel sobre Jordi de Sant Jordi, Andreu Febrer i Cerverí de Girona és notable. Fou també la figura més destacada del trobar ric.

Es conserva la música de dues de les seves composicions: (29,6) Chansson do⋅il mot son plan e prim, amb música conservada al cançoner G i (29,14) Lo ferm voler q'el cor m'intra, la sextina, amb música també conservada al cançoner G.

El Dant va considerar que era el millor trobador de tots els temps i li va dedicar un vers escrit en occità a la Divina Comèdia, al capítol XXVI del Purgatori, on considera que "(...) fu il miglior fabbro del parlar materno" (fou el millor orfebre de la llengua materna). També Petrarca, a l'obra Triomfs, li dedicà elogis:"gran maestro d'amore" i "fra tutti il primo" (el primer de tots). És cèlebre, sobretot, l'elogi del seu "dir strano e bello", en referència a la seva originalitat i a la bellesa de les seves composicions, plenes de sonoritat.

Referències

Bibliografia 
 Favati, Guido (editor), Le biografie trovadoriche, testi provenzali dei secc. XIII e XIV, Bologna, Palmaverde, 1961, p. 210
 Riquer, Martí de, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 2, p. 605-646
 Martí de Riquer, Vidas y retratos de trovadores. Textos y miniaturas del siglo XIII, Barcelona, Círculo de Lectores, 1995 p. 28-31 [Reproducció de la vida i una razó, amb traducció a l'espanyol, i miniatures dels cançoners A, I i K]

Vegeu també 
 Llista de trobadors i trobairitz

Enllaços externs 

 Poesies d'Arnaut Daniel 
 http://troubadours.byu.edu/PC/PC-029/29%20-%20Arnaut%20Daniel.htm
 http://trobadors.iec.cat/autors_obres_d.asp?autor=Arnaut%20Daniel
 http://www.rialto.unina.it/BdT.htm
 Article a l'Enciclopèdia Catalana

Trobadors occitans
Persones de la Dordonya
Escriptors francesos del segle XII
Escriptors francesos del segle XIII
Compositors medievals francesos
Escriptors francesos en occità
Poetes francesos
Escriptors occitans
Vat

Un vat era una de les tres classes d'homes que, segons l'historiador grec Estrabó, gaudien entre tots els pobles gals d'especial respecte i veneració. El mot sembla haver-hi designat un poeta-vident, com es desprèn de les pervivències d'aquest mot en llatí i en irlandès antic.

Fonts antigues 
Diu Estrabó:

Etimologia 
L'atestació del mot en aquesta obra, ens permet de reconstruir un cèltic *wātis (plural *wātis). D'aquest mot en deriva l'irlandès antic fáith, fáid m. "profeta/-essa, vident" i també el llatí uātes -is mf "vident, profeta/-essa" i, posteriorment, també "poeta" (un mot que hom sol considerar com a préstec d'una llengua cèltica), del qual deriva el verb deponent vātĭcĭnor ‘vaticinar, profetitzar’. Al costat d'aquest mot es pot col·locar l'irlandès antic fáth m "profecia, veritat profètica" (de tema en -u), i gal·lès gwawd "cançó de lloança". Aquests mots remunten, versemblantment, a una arrel *H₂u̯eH₁- "bufar", a la qual pertany també el nostre ex-ha-lar.

Del llatí uātes procedeix, per via culta, el castellà vate ‘poeta; adivino’

Referències 

Druïdisme
Ball de Malcasats

El Ball de Malcasats és un ball parlat popular. El ball consisteix a explicar "les veritats" a les autoritats. Els temes que tracten, en format verset, són d'actualitat, malsonants... amb toc de sàtira i gràcia.

Actualment els balls actius són:
 Ball de Malcasats de Vilafranca del Penedès
 Ball de Malcasats del Vendrell
 Ball de Malcasats de Torredembarra
 Ball de Criades de Sitges
 Dames i Vells de Tarragona
 Dames i Vells de Reus
 Dames i Vells de Constantí
 Ball de Malcasats de Vilanova i la Geltrú on surt per Carnaval.

Malcasats
Ostpolitik

Ostpolitik (en alemany Política de l'est) fou l'esforç realitzat per Willy Brandt, Ministre d'Exteriors primer i Canceller de l'Alemanya Occidental després, per normalitzar les relacions amb les nacions de l'Europa de l'Est, incloent-hi l'Alemanya Oriental. L'origen del terme fa referència a la decisió d'Alemanya de mirar cap a l'Est en comptes de només cap a l'Oest com havia fet fins aleshores Konrad Adenauer (el primer canceller de la República Federal d'Alemanya.

Entre els elements principals de l'Ostpolitik destaquen l'abandonament de la Doctrina Hallstein i el reconeixement de la línia Oder-Neisse com a frontera entre Polònia i l'Alemanya Oriental. També es feren més estretes les relacions comercials amb l'Europa de l'Est i la Unió Soviètica.

Les negociacions entre Brandt i el canceller de l'Alemanya Oriental Willi Stoph començaren ràpidament, però no fou possible arribar a un acord formal, ja que Brand no estava disposat a reconèixer la part oriental com a estat sobirà. El 1970 l'Alemanya Occidental i la Unió Soviètica signaren el Tractat de Moscou i poc temps després arribaren els acords amb Polònia 1971 i els altres països del bloc soviètic.

L'acord més controvertit fou l'anomenat Acord Bàsic, signat el 1972 en la qual la RFA i la RDA es reconeixien mútuament com a estats. Això fou durament criticat pels conservadors que creien que aquest reconeixement portaria a la divisió permanent d'Alemanya.

Referències 

Història política
Segle XX a Alemanya
Doctrina Hallstein

La Doctrina Hallstein, en honor de Walter Hallstein, ministre d'afers exteriors de la República Federal Alemanya (Alemanya Occidental), fou la doctrina que regí en la política exterior d'aquest país entre 1955 i 1969.

D'acord amb aquesta doctrina, l'RFA tenia el dret exclusiu de representar internacionalment la nació alemanya en tant que es considerava l'única successora legal de l'anterior Reich alemany amb capacitat de reivindicar sobre els territoris sobre els quals tenia sobirania fins al desembre del 1937. En funció d'això, fora de la Unió Soviètica, l'RFA no mantenia relacions diplomàtiques amb cap estat que reconegués la sobirania de la RDA. El primer país al qual s'aplicà aquesta mesura fou Iugoslàvia el 1957 i és directament comparable amb la política d'Una sola Xina de la República Popular de la Xina.

L'Alemanya Oriental intentà evitar aquestes mesures establint relacions diplomàtiques amb els països de l'òrbita soviètica i amb els països recentment descolonitzats del Tercer Món.

Aquesta doctrina no fou mai gens popular, fins i tot entre els aliats occidentals de l'RFA i fou finalment abandonada amb l'adopció de lOstpolitik pel Canceller Willy Brandt, que finalment portà a l'establiment de relacions exteriors entre les dues Alemanyes, sense arribar al reconeixement explícit de l'RDA com a subjecte.

Vegeu també 
 Ostpolitik
 Alemanya Occidental
 Reunificació alemanya

Bibliografia 
 Weidenfeld, Werner; Korte, Karl-Rudolf (1999). Handbuch zur deutschen Einheit, 1949-1989-1999 (en alemán). Campus-Verlag. p. 241. .
 Torben Gülstorff: Trade follows Hallstein? Deutsche Aktivitäten im zentralafrikanischen Raum des Second Scramble. Humboldt-Universität zu Berlin, Berlin 2016.
 Torben Gülstorff: Die Hallstein-Doktrin - Abschied von einem Mythos, in: Deutschland Archiv, 9.8.2017.

Segle XX a Alemanya
Hallstein
Alicates

Els alicates o pinces es una eina multifunció generalment utilitzada per a fer de palanca o per a fer girar caragols femella.

Es solen fer servir també per obtenir peces molt calentes o com a suport per a soldar tubs de coure.

Les alicates solen ser fetes de ferro.

Les alicates més utilitzades tenen un punt de subjecció estriat per als cargols femella i després una zona plana a la punta per a agafar objectes. Algunes, a més, tenen abans del punt de subjecció una zona tallant tot al llarg per tal de pelar cables, encara que no s'acostuma a fer servir, ja que existeixen altres eines per a aquest propòsit.

Els diversos tipus d'alicates que hi ha són:

 Alicates universals.
 Alicates de tall, estenallons o tallaferros: tenen els morros en forma de pinces i amb tall dret, per a pelar i tallar cables elèctrics. No s'han de confondre amb les tenalles.
 Alicates pelacables: existeixen versions d'alicates que s'utilitzen únicament per a pelar cables, amb una forma diferent de la de les alicates usuals.
 Alicates de pressió.
 Alicates planes, de morro pla, de punta o (es)pinces: de morros drets o corbats, serveixen per a tenir, arrancar, tòrcer, tallar, etc., coses de poc diàmetre, com filferro, tatxetes, etc.
 Alicates de punta rodona o de morro rodó: útils per a fer anelles amb els cables que envolten la punta de les alicates.
 Alicates de punta fina.
 Alicates d'obertura extensible.
 Alicates de tija cònica.
 etcètera

Com a protecció, els mànecs estan protegits en el major nombre de casos. Les diferents proteccions són:
 Alicates amb funda recoberta: la majoria.
 Alicates amb funda de plàstic reforçat.
 Alicates aïllades VDE, homologades per treballar amb components amb corrent.

Història 
Les alicates van ser inventades a Europa cap a l'any 2000 aC per collir objectes calents (principalment el ferro de la forja). Entre les més antigues il·lustracions d'alicates figuren les del déu grec Hefest, que en té a la seva ferreria. Els diferents tipus d'alicates van sorgir a mesura que es trobaven diferents situacions en què utilitzar-les: ferradures, panys, cables, tubs, components elèctrics. A causa de la multitud de possibles objectes i maneres d'utilitzar aquestes eines, la varietat d'alicates en els nostres dies excedeix, probablement, la de qualsevol eina manual.

Vegeu també 
 Tenalles
 Molls

Electricitat
Alicates
Tenalles

Les tenalles són una eina molt antiga que s'utilitza per extreure  claus o tallar filferro. És una eina indispensable en fusteria. A part del seu ús clàssic per treure els claus també s'utilitzen per a altres propòsits en el camp de l'artesania del ferro i en fusteria. Es consisteixen en dos braços i uns caps arrodonits i afilats.

Les tenalles s'utilitzen principalment per retirar els objectes d'un material en el qual s'ha aplicat anteriorment. Les tenalles, de vegades "roents", s'han utilitzat com un instrument de tortura des de l'Antiga Roma o fins i tot abans.Se solen utilitzar també per a sostenir elements molt calents. No s'han de confondre amb les alicates. Les tenalles després del punt d'unió tenen una forma rodona i el punt de tall és a l'ample, mentre que en les alicates és al llarg. Una de les principals funcions de les tenalles o estenalles és d'arrabassar claus d'una fusta.

Descripció 
Les tenalles es formen, com de fòrceps, per dos braços metàl·lics forts pivota en un punt més proper a la boca d'adherència que als mànecs. La diferència característica pel que fa a les pinces està donada per la forma de les mandíbules, que són en forma d'arc de manera que es tanquen a la punta que forma una superfície arrodonida de gran radi. Les puntes de les boques són bisellades, per tal de poder entrar sota el cap dels claus que cal extreure, això s'aconsegueix aprimant-les en el forjat, de manera que puguin lliscar per sota dels caps dels claus més difícils d'extreure.

Referències

Vegeu també 
 Alicates
 Molls
 Pinces de punta
 Tallacaps
 Tallacaps articulat

Eines de fusteria
Dinastia Bagrationi

Bagrationi (ბაგრატიონი) o Bagration és la família d'origen georgià el cap de la qual reclama la corona georgiana. Georgi Bagrationi de Mukhrani, cap de la casa de prínceps de Mukhran, exiliada a Espanya des del 1944, va morir el 29 de setembre de 1957 i el va succeir el seu únic fill Irakli Bagration-Mukhranski, nascut a Tblisi el 3 d'abril de 1909, que havia obtingut la ciutadania espanyola el 22 de setembre de 1947 i el govern espanyol de l'època, dirigit pel general Franco, li reconeixia el tractament d'Altesa reial. Al recollir la successió del pare, es va autoproclamar cap de la Casa Reial de Geòrgia i pretendent de la corona de Geòrgia. Va morir el 28 de novembre de 1977 i el va succeir l'actual aspirant a la corona georgiana, el seu fill Jordi Bagrationi de Mukhrani (Don Jorge de Bagration-Mukhranski), que va néixer a Roma el 22 de febrer de 1944 i que a la joventut es va dedicar a les carreres de cotxes, aconseguint alguns triomfs. Actualment està casat amb la catalana Núria Llopis i Oliart (nascuda el 14 de novembre de 1953 a Barcelona). L'hereu és el fill gran de Jordi, Irakli Bagration-Mukhranski, nascut a Madrid el 26 d'agost de 1972.

Genealogia

Vegeu també 
 Bagratuní

Fonts 
 Els reis de Geòrgia (Bagràtides)  Foundation for Medieval Genealogy a : 
 Família Bagration de Geòrgia 

Dinastia Bagrationi
Biscaia

Biscaia (en basc i oficialment Bizkaia, en castellà Vizcaya) és la província més poblada de la Comunitat Autònoma Basca i un dels set territoris (lurraldeak) del País Basc. La seva capital és Bilbao.

Geografia 
Situada al nord de la península Ibèrica, limita a l'oest amb la Comunitat Autònoma de Cantàbria, al sud amb les províncies d'Àlaba i Burgos, a l'est amb la província de Guipúscoa i al nord amb la mar Cantàbrica. Originalment era un territori molt més gran que l'actual, que incorporava gran part de les actuals Cantàbria, Àlaba i Guipúscoa, i part de la Província de Burgos consistia en l'actual biscaia, donant nom al golf de Biscaia.

Govern i administració 
 Diputació Foral.
 Juntes Generals de Biscaia.
 Comarques de Biscaia

Turisme 
 La seva capital, Bilbao, és famosa pel museu Guggenheim Bilbao i la seva ria.
 San Juan de Gaztelugatxe en Bermeo
 Església Santa Maria de Axpe
 Arbre de Gernika.
 Pont Biscaia.
 Cova de Santimamiñe i Bosc d'Oma.
 Reserva de la biosfera d'Urdaibai,

Referències

Enllaços externs 

 Diputació Foral de Biscaia
 Guia Bizkaia
Dècada del 520



Esdeveniments 
 Unificació del Japó
 Tancament de la darrera escola del neoplatonisme
 Corpus Juris Civilis, recull de lleis de Justinià I
 Revoltes internes entre els àvars

Personatges destacats 
 Belisari
 Benet de Núrsia
 Hilderic (rei dels vàndals)
 Keitai

Segle VI
Dècada del 530



Esdeveniments 
 Construcció de Santa Sofia (Istanbul)
 Expansió dels francs
 L'Imperi Romà d'Orient declara la guerra als ostrogots i firma la pau amb els perses
 Canvis en el clima provoquen grans erupcions volcàniques
 Promulgació del Codi Justinià

Personatges destacats 
 Benet de Núrsia
 Gelimer
 Justinià I

Segle VI
Dècada del 540



Esdeveniments 
 Els ostrogots dominen Roma
 Gran epidèmia de pesta a Europa
 Guerra entre els francs i els visigots

Personatges destacats 
 Belisari
 Cassiodor
 Justinià I
 Teodora (muller de Justinià I)
 Tòtila

Segle VI
Dècada del 550

La dècada del 550 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 550 fins al 31 de desembre del 559.

Esdeveniments 
 Introducció del budisme al Japó
 Expansió del regne de Núbia
 La Bretanya adquireix el seu nom pel predomini de bretons

Personatges destacats 
 Atanagild
 Pelagi I

Segle VI
Dècada del 560

La dècada del 560 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 560 fins al 31 de desembre del 569.

Esdeveniments 
 Els llombards dominen Itàlia
 565 -: Justi II el jove succeeix al seu oncle Justinià I com a emperador de l'Imperi Romà d'Orient. Comença el seu regnat negant els subsidis als àvars, que duen a terme diverses incursions a gran escala per la península balcànica.
 566 - Justi II envia el seu gendre Baduari (magister militum) amb un exèrcit romà, per donar suport als gèpides en la seva guerra contra els llombards.
 565 - El Mapa de Madaba està fet a l'església romana d'orient de Sant Jordi. El mosaic del terra conté la representació de Terra Santa (data aproximada).
 Heptarquia anglosaxona 
 567 - Concili de Tours

Personatges destacats 
 Justí II 
 Columba de Iona

Referències 

Segle VI
Dècada del 570

La dècada del 570 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 570 fins al 31 de desembre del 579.

Esdeveniments 
 Guerra entre els perses i l'Imperi Romà d'Orient
 Pesta a Europa
 Invenció de l'alfabet d'Orkhon per escriure el turc

Personatges destacats 
 Leandre de Sevilla
 Leovigild

Segle VI