alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Akhaltsikhe

Akhaltsikhe (en georgià ახალციხე; en armeni Ախալցխա, transliterat Akhaltskha) és una ciutat de Geòrgia, capital històrica de la regió de Meskhètia, abans Samtskhé i Samtskhé-Saatbago, situada a la confluència entre el Kura (Mtkvari) i l'Aragvi a la vora del rierol Potskhovi. Avui dia és la capital de la regió de Samtskhé-Djavakheti. El seu nom vol dir «Nova fortalesa». La població és de 17.903 habitants (2014).

La regió fou temporalment conquerida per Habib ibn Màslama al segle VII. Pertanyé a la família feudal georgiana dels Akhaltsikhelis, mthavaris de Samtskhé, de la qual els més coneguts foren Shalva i Ivane Akhaltsikheli. Al , amb les invasions dels khwarizmshahs i els mongols, el poder local va passar als senyors de la família dels Djakelis, que van rebre el títol d'atabegs i van esdevenir autònoms. Molts dels prínceps portaren el nom de Kuarkuare i són anomenats a les cròniques com "Kurkura".

Va ser ocupada pels otomans el 1545 i definitivament el 1579. El 1590 el Samtskhé va ser dividit en vuit sandjaks (entitats administratives dels otomans), una de les quals era Akhaltsikhe. El govern dels paixes d'Akhiskha es va establir el 1625. Els paixes van intervenir freqüentment en els afers interns de Gúria, Mingrèlia i Imerètia, deposant als seus sobirans i establint-ne d'altres.

La regió va passar a Rússia al segle XIX: el 1828, durant la Guerra russoturca de 1828-1829, l'exèrcit rus dirigit pel general Ivan Paskévitx va ocupar la ciutat, que fou cedida a Rússia pel tractat d'Adrianòpolis de 1829 i fou integrada a la gubèrnia de Kutaissi i després a la de Tbilissi.

Va tornar a Turquia pel tractat de Brest-Litovsk el març de 1918. Mitjançant un tractat de pau de juny del 1918 Geòrgia renuncià a la regió; però, derrotats els turcs en la guerra, la van evacuar a finals del 1918, i la van ocupar els britànics, que la van lliurar a Geòrgia el 1919.

Ciutats germanes 

 Artvin,  Turquia
 Erevan,  Armènia

Vegeu també 
 Església d'Atskuri
 Fortalesa de Slesa

Enllaços externs 
 Districte d'Akhaltsikhe

Ciutats de Geòrgia
República de Caucàsia sud-occidental

La República de Caucàsia sud-occidental existí de l'abril del 1918 al gener del 1919.

El 14 d'abril de 1918 els turcs ocuparen Batum, territori rus però que ara corresponia a la República de Transcaucàsia, i més exactament a Geòrgia. El 15 d'agost de 1918 el sultà va declarar Batum part de l'Imperi Otomà. Després de l'armistici de Mudros (11 de novembre de 1918) es va acordar que els britànics ocupessin la regió i els turcs se'n retirarien, però els militars turcs es van resistir a abandonar la zona i l'1 de desembre de 1918 van proclamar una República sota protecció otomana, anomenada República de Caucàsia sud-oriental (Güneydogulu Kafkazya Cumhureyeti) presidida per Cihangirzade Ibrahim Bey conegut com a Ibrahim Aydin (1874 - 1948). Els britànics van ocupar Batum (6 de desembre) però els turcofils resistien a altres zones. Els britànics establiren a Batum un consell regional que va proclamar la república el 21 de gener de 1919; el governador militar de Kars va constituir un govern provisional dirigit per Fakhr al-Din Pirioghlu (conegut per Fahrettin Pirioghlu) que reclamava la sobirania no sols sobre Kars, sinó sobre les regions turcòfones i musulmanes veïnes fins Batum i Gyumri (Aleksandrópol). Finalment el govern de Kars fou dissolt pels britànics el 19 d'abril de 1919.

Bandera 
La bandera de la república tenia els colors vermell i verd en vertical (1/ i 2/3) i al vermell la mitja lluna amb les puntes cap dalt, i l'estel, de color blanc.

Història de Geòrgia
Caucasia Sud-Occidental
Comuna de Bakú

La Comuna de Bakú va ser un govern que crearen els comunistes de l'Azerbaidjan, rebel·lats el 15 de novembre de 1917, establert formalment a Bakú el 8 de maig de 1918. Aquest govern s'estenia a quasi tot l'Azerbaidjan menys tres districtes que estaven en poder del Musavat i on aquests havien proclamada la República de l'Azerbaidjan.

El 12 d'abril de 1918 el partit Musavat va intentar establir-se a Bakú, però s'hi van oposar els comunistes i esquerrans revoltats a la ciutat i altres llocs, que els van foragitar, i el 8 de maig es va constituir el govern.

El juliol del 1918 el govern de la Comuna es va dividir. Alguns volien obtenir el suport dels britànics que s'havien establert a Pèrsia per rebutjar els turcs que aleshores envaïen Transcaucàsia. Els menxevics i els armenis (membres del Dashnak) afavorien la intervenció. Els bolxevics dimitiren el 31 de juliol de 1918, i amb això es va acabar el govern de la Comuna de Bakú, que va donar pas a un nou govern conegut com la Dictadura de la Càspia Central.

Referències 

Història política de l'Azerbaidjan
Revolució Russa
Bakú
Dictadura de la Càspia Central

La Dictadura de la Càspia Central (en rus: Диктатура Центрокаспия, Diktatura Tsentrokaspiya) (en àzeri: Sentrokaspi Diktaturası) fou un govern menxevic que va existir de l'agost del 1918 al setembre de 1918 a l'Azerbaidjan.

Després de la dissolució de la Comuna de Bakú, l'1 d'agost de 1918 els menxevics russos i els armenis del Dashnak constituïren temporalment un govern a Bakú anomenat Dictadura de la Càspia Central. Per combatre els musavatistes i els turcs que avançaven per l'Azerbaidjan i cap al nord (Daguestan), el govern va sol·licitar l'ajut britànic. El 17 d'agost tropes britàniques entraren a Bakú, on foren acollides pel primer ministre Iatxovski, un menxevic, i pel cap del Dashnak armeni Khatxaturov (un petit contingent britànic ja hi havia arribat el 4 d'agost). Els bolxevics, arrestats des de l'u d'agost, foren deportats a Astracan, però els van afusellar pel camí, a Krasnovodsk (Turkmenistan). Els turcs i musavatistes entraren a Bakú el 15 de setembre de 1918 i la Dictadura de la Càspia Central va desaparèixer.

Es va usar des del 14 d'agost de 1918 una bandera blau cel (que simbolitzava la mar Càspia) amb una franja vermella al centre (el poder obrer).

Referències 

Repúbliques de l'Azerbaidjan
Estats històrics de l'Azerbaidjan
Història política de l'Azerbaidjan
Bakú
Lenkoran

Lenkoran (en àzeri Lənkəran, també Länkäran, Lankaran i Lencoran, en talix Lankon) és una ciutat del sud de l'Azerbaidjan, prop de la frontera amb l'Iran, capital de la regió coneguda per Mugan o Mughan. Port a la riba de la mar Càspia, el 2002 tenia una població estimada de 48.400 habitants, la majoria d'ètnia iraniana talix. Al cens del 2008 apareix amb 50.244 habitants. El nom deriva de "Langarkanan" que en persa vol dir "el lloc on s'aixeca l'àncora" ("Langar" en persa لنگر, àncora) + "kan" en persa کن, aixecar) + "an" (persa آن, sufix de llocs), però els talix diuen que deriva del nom Lankaran que en la seva llengua vol dir "Casa del Bastó". A poca distància de la ciutat hi ha l'illa de Sara la rada de la qual serveix de refugi als vaixells en cas de mal temps.

L'economia de la regió de Lenkoran és eminentment agrícola (te, arròs, raïm, tabac, cítrics) i forestal (roures). Hi destaca la indústria agroalimentària, del moble, de la seda i de la fusta, i la fabricació de catifes.

Lenkoran és una ciutat de carrers amples i amb una de les millors planificacions urbanístiques de l'Azerbaidjan. Hi destaquen el Maiak, una antiga presó de forma cilíndrica; el Museu d'Història, a l'antic palau dels Khans; la Gran Mesquita, prop del basar, i el Teatre Dramàtic Estatal.

Història 
La ciutat és bastant recent, ja que data del  i abans la capital regional era Astara,. El 1723 va passar a Rússia per un tractat amb Tahmasp II, ratificat el 1729 per tractat amb l'afganès Ashraf, però pel tractat de 1832 fou retornat a Pèrsia. El 1747, a la mort de Nadir Shah, es va fundar el Kanat de Talix (o Talysh) que va dependre del de Quba des de 1785 a 1789. En aquest temps fou quan es va establir la capital a Lenkoran.

El 1796 Lenkoran fou ocupada per Rússia i el kanat va esdevenir vassall. El 1812 els perses van recuperar Lenkoran i la van fortificar, però l'1 de gener de 1813 fou presa a l'assalt pel general Kotlyarevski, vencent una forta resistència persa. El tractat de Gulistan (12 d'octubre de 1813) va cedir a Rússia la part de Talix al nord del riu Astara. El 1826 el darrer kan va morir i el kanat fou annexionat. El 1846 va esdevenir cap de districte. La fortalesa fou desmantellada el 1865.

Per la història al període de la guerra civil vegeu: Mugan.

El 17 de juny de 1993 aprofitant un cop d'estat a l'Azerbaidjan es va intentar establir un estat talix (república de Talysh-Mughan) per un coronel d'aquesta ètnia de nom Alikram Alekper Gumbatov, cap dels nacionalistes. Va dominar set districtes, entre els quals Lenkoran però el 23 d'agost de 1993 la rebel·lió va quedar sufocada i el coronel va fugir, sent capturat i empresonat i va restar en presó fins al 2004, i després es va poder exiliar a Europa.

Referències 

Ciutats de l'Azerbaidjan
Balada

La balada és un gènere trobadoresc. Si ens centrem en criteris de versificació, on sols es tenen en compte els aspectes mètrics i no la temàtica, la literatura trobadoresca es pot dividir en balada i dansa.

Com indica el seu nom, tenia per finalitat d'ésser ballada. El seu esquema mètric solia ser el següent: refrany -un apariat- A A (observeu que les lletres majúscules indiquen la intervenció del cor, mentre que les minúscules corresponen al solista), tres versos del solista amb un vers del refrany b A b a, refrany A A

Segons Riquer, es conserven nou balades pròpiament dites en la literatura trobadoresca, tres de Cerverí de Girona i la resta, anònimes.

D'amor m'estera ben e gent A
s'eu ma dona vis plus sovent A

Balada faz ab coindet son b
d'amor m'estera ben e gent A
qu'a ma bela don a randon, b
quar ai estat tan lonjament. a

D'amor... A 
s'eu... A

Referències

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, p. 46, paràgraf 36

Enllaços externs 

 Els trobadors catalans, amb la seua autorització.

Gèneres de la poesia trobadoresca
Dansa (desambiguació)

Art: Dansa com a expressió mitjançant moviments del cos al ritme de la música.
 Poesia: Dansa és un gènere trobadoresc.
Dansa (trobadors)

La dansa és un gènere trobadoresc. Si ens centrem en criteris de versificació, on sols es tenen en compte els aspectes mètrics i no la temàtica, es pot dividir en balada i dansa.

Emparentada amb els goigs. Normalment està formada per algunes estrofes de vuit versos i abans i després un refrany de quatre versos o bé després una tornada amb rima habitualment igual a la de quatre versos de l'estrofa anterior.

Del rei Jaume II el Just hi ha una curiosa dansa -fixeu-vos en les similituds d'aquesta composició amb els goigs- de temàtica moral i intencionalitat política, en què les al·legories ens donen la clau. Aquesta dansa s'aparta una mica de l'esquema típic.

Referències

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, p. 47-48, paràgraf 37

Enllaços externs 
 Els trobadors catalans, amb la seua autorització.

Gèneres de la poesia trobadoresca
República de Batum

La República de Batum existí del gener del 1919 al juliol de l'any següent.

Forces britàniques van prendre el control de Batum el 6 de gener de 1919, després de l'evacuació turca imposada pel final de la guerra. Els britànics van constituir un consell regional i el 21 de gener es va proclamar la república de Batum (ბათუმის რესპუბლიკა/Batumis Respublika). El 13 de setembre de 1919 el Comitè per l'Alliberament dels Musulmans de Geòrgia establia el parlament d'Adjària a Batum. El 8 d'abril de 1920 el Consell suprem de l'Entente va declarar Batum com a port lliure i la regió d'Adjària un protectorat de la Lliga de Nacions garantit pel Regne Unit, França i Itàlia. El juliol de 1920 els britànics es van retirar i el 20 de juliol l'exèrcit georgià ocupava el país; la República es va dissoldre i fou unida a Geòrgia.

Bandera 
Bandera vermella amb un emblema dins un disc blanc al centre.

Vegeu també 
 República de Caucàsia Sud-oriental

Història de Geòrgia
Batum
Gyumri

Gyumri és una ciutat d'Armènia, la històrica «Koumari», anomenada posteriorment «Gyumri» (en armeni: Գյումրի, Guiümri), un nom que ja va portar durant la primera República Armènia. Durant el període dels tsars fou anomenada «Alexandropol» i durant el període soviètic «Leninakan». En el període del regne d'Urartu la regió portava el nom de «Ichqugulu». És la segona ciutat d'Armènia en nombre d'habitants i és propera a la frontera amb Turquia.

En aquesta ciutat s'hi va signar el Tractat de Gyumri, que va posar fi a la guerra entre Armènia i Turquia (1920).

Personatges notables 
 G. I. Gurdjieff, místic i filòsof
 Tigran Hamassian, pianista i compositor de jazz
 Serguei Merkúrov, escultor
 Hovhannès Xiraz, poeta
 Guekhuní Txtitxian, compositora

Referències
Tatev

Tatev fou la capital del principat i regne armeni de la Siunia oriental i més tard de la República autònoma armènia de Siunik. És una ciutat de la regió armènia coneguda per Siunik.

A la ciutat es troba el Monestir de Tatev fundat al , que és el monument històric i arquitectònic principal de la regió.

Ciutats d'Armènia
Història d'Armènia
Tractat d'Aleksandrópol

El tractat d'Aleksandrópol (en turc: Gümrü Antlaşması) fou un tractat de pau entre Armènia i Turquia que va posar fi a la Guerra turco-armènia i va acabar amb el somni de la Gran Armènia que havia establert el Tractat de Sevres (1920). El tractat es va signar al 2 de desembre de 1920 a la ciutat de Gyumri (República Democràtica d'Armènia) pel ministre d’Exteriors armeni Alexander Khatisyan. No obstant això, el dia anterior, el govern armeni d'Erevan havia dimitit i havia transferit el poder a un govern pro-soviètic, amb el suport de la Rússia soviètica i, per tant, Khatisyan ja no actuava en nom del govern armeni, i el tractat era tècnicament nul.

Els nacionalistes turcs, disconformes amb el Tractat de Sevres, van atacar la part dels territoris assignats a Armènia i que aquesta controlava. Armènia, que rebia ajuda en armament dels britànics, es va veure atacada al mateix temps per la República Socialista Soviètica de l'Azerbaidjan, governada pels comunistes, circumstància que el juny de 1920 la van obligar a signar un alto el foc per poder atendre al front turc.

Els termes del tractat van ser preparats pels turcs, sense que els armenis tinguessin cap aportació. Es va requerir que Armènia cedís a Turquia tota la província de Kars juntament amb el districte de Surmalu de la província d'Erevan. Una gran part del sud de la província d'Erevan també havia de ser cedida a l'Azerbaidjan. El juliol els turcs van donar suport a la presa del poder pels comunistes a Nakhtxivan, on es va formar una República soviètica independent. El setembre Armènia va signar la pau amb Azerbaidjan cedint Zangechur i l'Alt Karabakh, i reconeixent el govern de Nakhtxivan. La guerra va continuar contra Turquia que va seguir amb el seu avanç. El novembre els turcs van prendre Aleksandrópol (Gyumri) i el 3 de desembre es va signar la pau en virtut de la qual Armènia va renunciar a tots els districtes de l'Asia Menor que abans de la guerra eren turcs, així com a Kars i Ardahan, reconeixent la independència de Nakhtxivan.

Referències 

Segle XX a Armènia
Tractats de pau del segle XX
Tractats de Turquia
Esdeveniments del 1920
Sirventès

Un sirventès o sirventés és un gènere de la poesia trobadoresca, condicionat pel contingut. Després de la cansó, és el gènere més estès entre la poesia trobadoresca conservada. S'anomena així perquè se servia de la melodia d'una cançó ja existent. Això era així per raons de temps, d'oportunitat en la seva aparició i perquè fos fàcilment recordada per tothom, ja que la gent coneixia la música i només li calia aprendre la lletra i la música coneguda contribuïa també a la seva difusió.

El sirventès és una poesia moralitzadora, d'atac personal, d'atac o propaganda política, de reprensió dels costums, etc. Les variants més importants són les següents:
 Sirventès moral: Blasma mals costums o abusos de determinats estaments socials, dona preceptes de comportament, critica la degeneració dels costums dels cavallers.
 Sirventès personal: Es tracta d'un atac, sàtira o invectiva contra persones odiades pel trobador autor del sirventès.
 Sirventès polític: El trobador es converteix en portaveu d'un país, un senyor o una política que defensa al mateix temps que ataca el país, el senyor o la política contrària.
 Sirventès literari: Es tracta de manifestos, exposició de gustos literaris, crítiques contra la manera de fer de determinat trobador.

Els sirventesos polítics són importants per conèixer les actituds de l'Europa occidental dels segles  i , per exemple:
 Les actuacions d'alguns reis de França i de la Corona d'Aragó
 La guerra de l'Església i França contra els albigesos, amb l'absentisme o intervenció de la Corona d'Aragó
 Les Croades d'Orient (veure cançó de croada)
 Els afers polítics d'Itàlia, entre els trobadors més tardans, ja sigui d'origen italià o instal·lats allà després de la Croada contra els albigesos.

Els límits de gènere, com és lògic no són absoluts. El sirventès-cançó, terme no inventat per la crítica moderna sinó que és usat ja per Falquet de Romans, participa dels dos gèneres, dedicant unes estrofes a un contingut propi del sirventès i altres a un contingut propi de la cançó. El sirventès-ensenhamen és una composició adreçada a un joglar indicant-li quin ha de ser el repertori que ha de dominar; molt sovint a aquestes composicions se'ls anomena ensenhamens però cal considerar-les més dins de la tipologia del sirventès.

A continuació un sirventès de Guillem de Berguedà contra Pere de Berga:

Referències

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, p. 53-59 paràgraf 42-47

Enllaços externs 

 Els trobadors catalans, amb la seva autorització.

Gèneres de la poesia trobadoresca
Cançó de croada

La cançó de croada o canso de crozada és un tipus de sirventès, un estil trobadoresc condicionat pel contingut. Té per finalitat animar els cristians a participar en la conquesta de Terra Santa, tot creant l'ambient propici.

A continuació la primera estrofa d'una cançó de croada de Pèire Vidal. Cal fer notar l'amenaça que figura en els tres darrers versos a aquells qui es mostrin refractaris a participar en la reconquesta de Terra Santa.

Bibliografia

Enllaços externs 
 

Gèneres de la poesia trobadoresca
Serralada de Zanguezur

Zangezur és la regió del Llac Geycha o Sevan a Armènia Les muntanyes Zangezur ( o ; ) són una cadena muntanyosa que defineix la Província de Siunik, Província de Vaiotx Dzor, i la república autònoma de Nakhtxivan. La regió de Zangezur és reconeguda internacionalment com la segona extensió forestal més gran d'Armènia, situada a les muntanyes Zangezur on cobreixen més del 20% del territori de la província armènia Siunik i assoleixen una altitud de 2.200-2.400 m.

Durant el període soviètic va tenir una forta minoria àzeri. Des 1989 els canvis de població entre Armènia i l'Azerbaidjan provocaren la sortida de molts àzeris. Actualment és una regió de majoria armènia.

La regió de Zangezur fou cedida per Armènia a l'Azerbaidjan al setembre de 1920. Va passar a la República socialista soviètica d'Armènia a la divisió territorial de la Unió Soviètica.

El març de 1992 alguns àzeris proclamaren una efímera república àzeri anomenada Geycha i Zangezur, probablement sense incidència sobre el territori.

Galeria

Referències 

Serralades d'Armènia
Serralades de l'Azerbaidjan
Alt Karabakh

LAlt Karabakh és una regió internacionalment reconeguda com a part de l'Azerbaidjan, antigament de població armènia. Des del 10 de desembre de 1991 i fins el 20 de setembre de 2023 tenia gran part del territori sota la tutela de la República d'Artsakh, nom armeni de la regió en el seu conjunt. És coneguda també per l'antic nom rus de Nagorno-Karabakh (Нагорный Карабах). Està situada a la regió de la Transcaucàsia i limita amb la Regió del Karabakh (Baix Karabakh) i la regió de Siunia. El nom armeni és Lernayin Gharabaghi (Լեռնային Ղարաբաղ), i l'àzeri Dağlıq Qarabağ o Yuxarı Qarabağ. La capital és Xankəndi.

La regió normalment es considera que coincideix amb les fronteres administratives de l'antiga óblast autònoma de Nagorno-Karabakh soviètica i que tenia una superfície de 4.400 km² encara que l'àrea històrica de la regió abasta un total d'uns 8.223 km². La seva població, el 1990, era de 192,000 habitants. En aquesta data, la població era majoritàriament armènia (76%) i àzeri (23%), amb minories de russos i kurds.

Història 

Pertanyent a Armènia, fou cedida a l'Azerbaidjan el setembre de 1920. Les forces armènies de la regió no acceptaren la cessió i proclamaren la República Autònoma de Siunik i el 1921 la República de l'Armènia Muntanyosa, però els bolxevics àzeris van sotmetre la regió, que més tard va formar un districte autònom dins l'Azerbaidjan.

El 1989 els armenis de la regió es van aixecar i després, amb ajuda d'Armènia, van dominar la regió i les zones adjacents, i el 1991 van proclamar la República de l'Alt Karabakh, no reconeguda per cap país del món. Com a resultat dels enfrontaments entre l'Azerbaidjan i l'Artsakh de 2023, el territori fou recuperat per Azerbaidjan, restituint la legalitat, legitimitat i dret internacional en esmentat territori.

Mapes

Referències

Vegeu també 
 Regió del Karabakh
 Guerra de l'Alt Karabakh

Enllaços externs 

 Pàgina armènia sobre l'Artsakh 
 Karabakh.biz  - Karabakh guide

Geografia de l'Azerbaidjan
Subdivisions de l'Azerbaidjan
Geografia històrica d'Armènia
Artsakh
Plany

Un plany (occ. planh) és un gènere trobadoresc consistent en una lamentació fúnebre que plora la mort d'un amic, d'un personatge famós, d'un familiar etc. Teòricament, també es podia fer un plany per la pèrdua o destrucció d'una ciutat a causa d'una guerra, però no es conserva cap plany (planh) d'aquesta modalitat.

El plany sol tenir la següent estructura temàtica:
 Invitació al plany.
 Llinatge del difunt.
 Enumeració de les terres o persones entristides per la seva mort.
 Elogi de les virtuts del difunt-que el trobador molt sovint diu que desapareixeran amb el mort. Aquest sol ser el motiu principal.
 Oració per demanar la salvació de l'ànima del difunt.
 Dolor produït per la seva mort.

Evidentment, cal considerar, en termes generals, que el plany és més sincer com més s'aparta d'aquest esquema.

En alguns casos, després de l'elogi, si el mort era un rei o un gran senyor, és possible que el trobador canti les virtuts del seu successor per tal de conservar els beneficis que ja tenia o rebre'n de nous.

Amb motiu de la mort de Ponç de Mataplana el 1185, Guillem de Berguedà li va dedicar un plany que es considera dels més sincers que es poden trobar en la literatura trobadoresca, ja que Guillem anteriorment havia atacat virulentament en els seus sirventesos Ponç de Mataplana. Fugint dels esquemes convencionals, el sempre orgullós Berguedà s'acusa -i no en tenia necessitat- d'haver mentit en tot el que havia dit anteriorment sobre Mataplana, de no haver anat en auxili seu en el moment de la desgraciada mort i, a la darrera estrofa, desitja que el seu destí sigui una mena de paradís terrenal -molt diferent del concepte de cel ortodox- en el qual Mataplana es trobi amb els amics del trobador que ja són morts i amb aquells herois inqüestionables a l'època, i sense que faltin unes "dames gentils" perquè la felicitat sigui completa. Potser, doncs, els sirventesos anteriors tenien molts components de pura retòrica? Realment el trobador era un personatge que en casos extrems tenia necessitat de mostrar la seva noblesa? Podia compensar amb aquest plany, d'alguna manera, el mal que abans havia causat al seu enemic?

Referències

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, p. 60-61, paràgraf 48

Enllaços externs 
 Els trobadors catalans, amb la seua autorització.

Gèneres de la poesia trobadoresca
Brest (Bielorússia)

Brest, també Biérastse, Biarestse (bielorús: Брэст, també Бе́расце, Бярэ́сце; rus: Берестье, Бересть, Брест, transcrit: Bieriestie, Bieriest, Briest; polonès: Brześć; ucraïnès: Берестя, Бересть, transcrit: Berèstia, Berest; jiddisch: בּריסק; hebreu: ברסט ליטובסק;), històricament Brest-Litousk o Brest-Litovsk, també Brest sobre el Buh (bielorús: Брэст-Літоўск, Брэст-над-Бугам, transcrit: Brest-Litousk, Brest-nad-Búham; polonès: Brześć Litewski, Brześć nad Bugiem; ucraïnès: Брест-Литовськ, transcrit: Brest-Lytovsk; rus: Брест-Литовск, transcrit: Brest-Litovsk), és una ciutat de Bielorússia a la frontera amb Polònia, famosa per haver-se signat allí, durant la Primera guerra mundial, el Tractat de Brest-Litovsk entre les Potències Centrals i Rússia. El 2004, tenia una població de 298.300 habitants.

La ciutat és un port fluvial; està emplaçada a la riba de Buh Occidental (bielorús: Захо́дні Буг, Zakhodni Buh; ucraïnès: За́хідний Буг o Буг, Zàkhidnyi Buh o Buh; polonès: Bug), i també és banyada pel Múhaviets (Му́хавец, també Бе́лы Му́хавец, Biely Múkhaviets, Múhaviets blanc), que conflueix al Buh Occidental aquí. A l'altra banda del riu hi ha la petita ciutat polonesa de Terespol.

No s'ha de confondre amb la ciutat homònima de la Bretanya, a l'estat francès.

Vegeu també 
 Aaron ben Meir de Brest

Ciutats de Bielorússia
Col·lectivitats condecorades amb l'Orde de Lenin
Alba

Alba (vestit), vestimenta litúrgica de l'església catòlica i l'anglicana 
 Alba (dia), com el crepuscle matinal
 Sincrotró Alba, sincrotró al campus de la Universitat Autònoma de Barcelona a Bellaterra
 Aliança Bolivariana per les Amèriques, tractat internacional de cooperació en el marc de l'Amèrica Llatina i el Carib
 Alba borda (Populus tremula)
 ALBA Berlín, equip alemany de basquetbol
 Alba (Claude Lorrain)
 Alba (pel·lícula futura), pel·lícula futura estatunidenca
 Alba (sèrie de televisió), sèrie de televisió espanyola començada el 2021
 Toponímia:
 Espanya:
 Alba (Aragó), municipi de Terol
 Coll de l'Alba, és una collada del municipi de Tortosa
 Alba (comarca), comarca de la província de Zamora (Castella i Lleó)
 Ducat d'Alba de Tormes o Casa d'Alba 
 Alba de Tormes, municipi de la província de Salamanca
 Alba de los Cardaños, pedania de Velilla del Río Carrión, municipi de la província de Palència
 Alba de Cerrato, municipi de la província de Palència
 Alba de Yeltes, municipi de la província de Salamanca
 Itàlia:
 Alba (Piemont), municipi italià a la regió del Piemont, província de Cuneo
 Alba (Stura), districte del departament del Stura en el territori del Regne de Sardenya-Piemont 
 Alba Fucens, antiga ciutat italiana al peu del Mont Velino
 Alba Fucentia, estació de la Via Valèria
 Alba Longa, ciutat del Latium a la riba est del llac Albanus i al peu del Mont Albà o Albanus
 Riu Alba, afluent del Sena
 França:
 Alba Pèira e Bredòm, municipi del departament francès del Cantal a la regió d'Alvèrnia
 Alba Helvorium, antiga ciutat romana, capital dels helvis
 Romania:
 Alba Iulia, capital de la província d'Alba, a Transsilvània, Romania 
 Comtat d'Alba, comtat i província de Romania 
 Escòcia:
 Regne d'Alba, regne d'Escòcia entre 900 i 1286 
 Estats Units:
 Alba (Missouri), població de l'estat de Missouri
 Alba (Pennsilvània), població de l'estat de Pennsilvània 
 Alba (Texas), municipi de l'estat de Texas
 Literatura: 
 Alba (estil trobadoresc), estil de poesia trobadoresca
 Alba religiosa, variant de l'Alba, estil trobadoresc condicionat pel contingut 
 Organitzacions:
 Associació ALBA, associació per la lluita contra la drogodependència 
 Alba Lactància Materna, associació de suport a l'alletament matern 
 Abraham Lincoln Brigade Acrònim de l'associació que agrupa veterans i familiars de la nord-americana
 Biografies:
 Alba Silvius, rei mític d'Alba Longa
 Fernando Alba Álvarez (Salas, Astúries, 1944), escultor espanyol
 Jessica Alba (Pomona, Califòrnia, 1981), actriu estatunidenca
 Joshua Alba (Biloxi, Mississipí, 1982), actor estatunidenc
Alba religiosa

L'alba religiosa és una variant de l'Alba, un gènere de poesia trobadoresca. En l'alba, el poeta expressa un desig que arribi el matí, i per tant que quedi enrere la nit. El matí és el símbol de la glòria divina, de la gràcia, de la Verge, que és la dama a la qual tothom pot expressar el seu amor, sense necessitat de fer servir un senhal, etc. Per contra, es tem o es malparla de la nit, que és el símbol de temptacions, del pecat.

Segons Riquer, es conserven sis albes religioses en la poesia trobadoresca.

Axi con cel c'anan erra la via 

Encara que les albes amoroses són més abundants, entre els trobadors podem trobar albes religioses com aquesta de Cerverí de Girona. En ella el trobador desitja, al contrari del que passa amb els enamorats clandestins, que arribi el dia perquè s'acabin els neguits i els perills de la nit. El dia portarà la llum que vol aquell qui no ha d'amagar res.

Referències

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, p. 62 (dins del paràgraf 49, dedicat a l'alba)

Vegeu també 
 Alba (estil trobadoresc)

Enllaços externs 
 Els trobadors catalans, amb la seua autorització.

Gèneres de la poesia trobadoresca
Pastorel·la

La pastorel·la (occ. pastorela) és un gènere trobadoresc. Similars a la serrana o serranilla castellana, encara que anteriors, es conserven una trentena de pastorel·les escrites en occità.

Aquesta composició tracta de la trobada al camp d'un cavaller amb una pastora a la qual intenta seduir. Es tracta d'una composició dialogada, amb un llenguatge agut i viu, que no correspon a una situació real, malgrat que poden aparèixer localitzacions geogràfiques identificables, sinó inventada pel trobador, i que sol mostrar les formes de parlar respectives de l'aristocràtica i dels vilatans. El tractament que es fa de la figura de la pastora és molt respectuós i sovint ella mostra major enginy que el cavaller a l'hora de resoldre la situació compromesa en què es troba.

Hi sol haver dos desenllaços:
 La pastora fa fora al cavaller, de vegades mitjançant el seu enginy, de vegades amb l'ajuda familiar. És el més habitual.
 Alguns cops el desenllaç queda obert, és poc clar.

Se'n conserven una trentena en occità; les més antigues són de Marcabrú; tant Giraut Riquier com Cerverí de Girona en van fer diverses (6 i 4, respectivament). També se'n conserven moltes (un centenar) de franceses i en altres llengües.

En la pastorel·la Entre Lerida e Belvis de Cerverí de Girona, el cavaller entra en contacte amb la pastora i vol aconseguir fer l'amor amb ella, però ella aconsegueix, malgrat la promesa que li ha fet, trobar arguments suficients per no accedir als desitjos del cavaller. La pastora, com sempre, sap que la relació amb el cavaller la pot perjudicar més que beneficiar perquè té ben clares les fronteres socials entre els dos.

Llistat de pastorel·les

Referències

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, p. 63-65, paràgraf 50

Enllaços externs 
 Els trobadors catalans, amb la seua autorització.

Gèneres de la poesia trobadoresca
Armistici de Mudros

Larmistici de Mudros es va signar entre l'Imperi Otomà i els Aliats de la Primera Guerra Mundial.

Fou signat al port de Mudros (, a l'illa de Lemnos; Mondros en turc) el 30 d'octubre de 1918 i posava fi a la guerra i obligava als otomans a abandonar tot l'Imperi menys Anatòlia, rendint totes les seves guarnicions a Hedjaz, el Iemen, Síria, Mesopotàmia, Tripolitana i Cirenaica; els aliats ocuparien la zona dels Estrets dels Dardanels i el Bòsfor, Batum i els túnels dels Monts Taurus, i es reconeixia el dret a ocupar sis províncies de població armènia al nord-est d'Anatòlia, en cas de desordres, així com qualsevol punt estratègic convenient a la seguretat dels Aliats. L'exèrcit turc quedava desmobilitzat.

Al Caucas havien de retirar-se a les línies anteriors a la guerra amb el qual perdien les possessions que havien ocupat directament o per mitjà de governs interposats però sota el seu control, és a dir les regions d'Adjària (Batum), Akhaltsikhé, Kars, Ardahan, i l'Azerbaidjan.

El projecte de tractat de pau de Sevres (1920) amb la creació del Kurdistan i de la Gran Armènia encara van disminuir sensiblement els territoris turcs, però aquest tractat mai va ser ratificat.

Referències

Vegeu també 
 Campanya de Pèrsia
 Campanya del Caucas
 Història de Turquia

Segle XX a Turquia
Esdeveniments del 1918
Tractats internacionals
Primera Guerra Mundial
Lemnos
Tençó

Una tençó (occ. tenso o tenson) és un dels gèneres dialogats de la lírica trobadoresca

Es tracta d'un debat entre dos trobadors. Cadascú defensa allò, que en qualsevol aspecte, creu més just o està més d'acord amb les seves preferències. La temàtica és variada: pot ser amorosa o sobre la manera de fer poesia, etc. Algun cop la tençó és fingida, per exemple, Guillem de Berguedà amb una oreneta, Bertran Carbonel amb el seu cor i amb el seu cavall, etc.

En la següent tençó, el famós trobador Guiraut de Bornelh planteja al rei Alfons I un tema que encara està vigent i que podem resumir així -feu els matisos que us sembli-: És licit comprar i vendre l'amor? Realment, aquell qui té poder pot aconseguir més fàcilment l'amor d'una dama?

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, p. 67, paràgraf 52

Vegeu també 
 Partiment
 Tornejament (gènere trobadoresc)

Enllaços externs 
 Els trobadors catalans, amb la seua autorització.

Gèneres de la poesia trobadoresca
Gandja

Gandja () és la segona ciutat més important de l'Azerbaidjan, que durant el període tsarista es va dir Elizavétpol i durant el període soviètic Kirovabad. Està situada a banda i banda del riu Gandjatxai (o Gəncəçay), afluent del riu Kura. La seva població és de 324.800 habitants (2015).

El nom de Gandja el portava abans de 1826, i des d'aquesta data fou anomenada Elizavetpol; el 1917 se la va començar a anomenar altra vegada Gandja oficiosament, i fou la seu del govern de l'Azerbaidjan dirigit pel Musavat (1918) fins a la conquesta de Bakú. El 1924 el nom de Gandja fou formalment adoptat fins al 1935, en què fou modificat a Kirovabad en honor de l'heroi soviètic Serguei Kírov. Va recuperar el seu antic nom després de 1989.

Història 
Fou fundada el 859 amb el nom de Tarik Bab al-Abwad, sobre les ruïnes de l'antiga capital de l'Azerbaidjan conegudes com a Takht-i-Sulayman. Després de la decadència de Bardaa o Bardhaa, Gandja es va convertir en capital de l'Arran amb la dinastia xaddàdida, cap al 952.

Presa pel sultà seljúcida Malik Shah, el seu fill Muhammad va rebre Gandja en feu. El 1138 la va destruir un terratrèmol, que va matar milers de persones, entre les quals la dona i els fills del sultà Kara Sonkur d'Arran i l'Azerbaidjan (que estava absent durant el terratrèmol). El rei Demetri de Geòrgia la va saquejar. Kara Sunkur va morir el 1140, i el seu successor Txavil el 1146. Va continuar a l'Arran la dinastia rawàdida, però al cap de pocs anys tornava a pertànyer als sobirans de l'Azerbaidjan amb els ildiguízides. El 1193 fou breument ocupada pels georgians i va posar al tron Amir Miran però aquest va morir poc després i Abu Bakr va recuperar la ciutat. Al  fou reconstruïda pel sultà Kara Sunkur. Els mongols es presentaren davant la ciutat el 1221, però no la van atacar. El 1225 l'últim ildiguízida, Ozbeg, es va refugiar allí fugint de Tabriz, que havia estat presa pel khwarizmshah Djalal al-Din Manguberti, que va acabar sotmetent-la. La rebel·lió dels seus ciutadans (1231) fou reprimida. El 1235 fou presa i incendiada pels mongols i, encara que fou reconstruïda, va perdre la seva anterior importància. Passa als Il-kan amb tot l'Arran i després va seguir la sort de l'Azerbaidjan fins que amb el safàvida Ismaïl Xah fou incorporada a Pèrsia.

Els seus governadors portaren el títol de khan. El 1583 el kan Imam Kuli fou derrotat pels turcs, que ocuparen la ciutat el 1588, essent recuperada posteriorment pels perses el 1606; el 1723 fou ocupada de nou pels turcs, i recuperada per Nadir Xah el 1735, a la mort del qual el seu governador (kan) es va fer independent de fet i durant anys (Kanat de Gandja), amb períodes de vassallatge a Kartli, però al final del  reconeixeran la sobirania dels perses de la dinastia qajar. El príncep rus Pàvel Tsitsiànov la conquerí el 3 de gener del 1804, i fou formalment cedida a Rússia pel Tractat de Gulistan el 1813. Un intent dels perses de recuperar-la es va saldar amb una forta derrota el 13 de setembre de 1826.

Personatges il·lustres 
 Nizami Gandjawi, poeta (s. XII-XIII)

Referències

Bibliografia 
 C. Edmund Bosworth, "Ganja" a Encyclopaedia Iranica
Hummet

Hummet (en àzeri Hümmət) és el nom d'un partit polític de tendència socialista creat pels musulmans de l'Azerbaidjan, que va actuar en tot el període de la Revolució Russa i els anys anteriors i següents.

El seu nom complet era Partit Socialista Musulmà, i estava estretament aliat a l'Adelet (nom del Partit Comunista de l'Azerbaidjan Persa). El 1920, el partit va prendre el poder a l'Azerbaidjan (a l'abril) i es va fusionar amb el grup comunista rus a Bakú, de la qual unió en va resultar el Partit Comunista de l'Azerbaidjan. El primer govern comunista del país (1920) estava format per àzeris de l'ala esquerra del Hummet i de l'Adelet.

Partits polítics de l'Azerbaidjan
Partits polítics socialistes
Revolució Russa
Gran Armènia

La Gran Armènia és l'estat reclamat pels armenis de Rússia i de l'Imperi Otomà el 1918 i que va tenir plasmació jurídica en la República Democràtica d'Armènia al Tractat de Sèvres de 1920, mai ratificat, pel qual l'Imperi Otomà i els aliats van fer la pau, i després en l'arbitratge del president dels Estats Units sobre els límits de l'estat, causa de la Guerra d'independència turca, i fins i tot arribant a l'Armènia russa en la Guerra turco-armènia. Armènia va patir al mateix temps l'atac dels àzeris, turcs i comunistes armenis. Els turcs van conquerir Aleksandrópol o Gyumri (Gumru) a la fi de l'any 1920, i van signar el Tractat d'Aleksandrópol amb la República Socialista Soviètica d'Armènia que posava fi a la guerra i al somni armeni.

L'arbitratge del president estatunidenc sobre les fronteres de la Gran Armènia (que assignava a Armènia la part coneguda com a Armènia Wildoniana) no va tenir efectivitat perquè fou emès quan els turcs ja havien ocupat les regions que s'assignaven a Armènia.

Ocasionalment s'ha donat també el nom de Gran Armènia a la part oriental de l'Armènia bagràtida, que constituïa la major part del regne, gairebé sempre sota influència o domini persa. A causa d'això i de les connotacions imperialistes del terme «Gran», els nacionalistes armenis ja no parlen avui dia de la Gran Armènia i es refereixen a l'«Armènia Unida», en la qual inclouen no solament les antigues Armènia otomana i Armènia russa (fins 1818, després Armènia Soviètica), sinó també l'Alt Karabakh i l'enclavament de Nakhtxivan a l'Azerbaidjan i la regió de Djavakheti a Geòrgia.

Referències 

Irredemptisme
Geografia històrica d'Armènia
Geografia històrica de Turquia
Estel circumpolar

Un estel circumpolar és aquell que mai no es pon sota l'horitzó de l'observador. És a dir, 
aquelles estreles que pel fet d'estar molt prop del pol descriuen un cercle complet al seu voltant sense tallar l'horitzó, motiu pel qual són sempre visibles.

El nombre d'objectes circumpolars visibles augmenta amb la latitud.

Als Països Catalans són circumpolars diverses constel·lacions com l'Ossa Major, l'Ossa Menor, Dragó, Cefeu i Cassiopea.

Un estel és circumpolar si la seva declinació és més gran que la colatitud del lloc. És a dir: Per una latitud de +40° seran circumpolars tots els estels que tinguin una declinació més gran de +50°, per una latitud de -24° seran circumpolars tots els estels amb una declinació més gran de -66°. Per analogia, si el que coneixem és la declinació de l'estel, tindrem que per una declinació de +78° serà circumpolar en totes les latituds superiors a +12°. Per a un observador situat al pol Nord són circumpolars totes les estreles que estiguen en l'hemisferi nord, és a dir per "dalt" de l'equador, parlant amb precisió, les que tenen declinació positiva. Per a un observador situat en l'equador totes les estreles ixen i es ponen, i no veu estreles circumpolars. Per a un observador situat a 40º de latitud són circumpolars totes les estreles que disten menys de 40º del pol nord.

Els egipcis coneixien les estreles circumpolars, que van designar com a estreles que no coneixen la fatiga i també estreles que no coneixen la destrucció. S'identificaven els cels del nord amb una regió on no podia existir la mort, el país on es gaudia d'una vida eterna i feliç.

La resta de les estreles, inclosos el sol i els planetes, descriuen només part d'un cercle, i tallen l'horitzó en dos punts: l'ortus i l'ocàs.

Estrelles
Mecànica celeste
El capital

El capital. Crítica de l'economia política (en alemany: Das Kapital. Kritik der politischen Ökonomie) és un tractat d'economia política escrit per Karl Marx. És una anàlisi crítica del capitalisme i les seves pràctiques econòmiques. Marx basa el seu treball en el dels economistes clàssics com Adam Smith, David Ricardo. Incorpora també la metodologia dialèctica de G.W.F. Hegel i idees provinents del socialisme francès d'autors com Pierre-Joseph Proudhon.

Marx revela la principal injustícia del capitalisme en la seva teoria de la plusvàlua, que situa l'origen del benefici empresarial en el fet que l'empresari paga com a salari menys del valor real del treball aportat per l'obrer.

Marx publica el primer volum dEl capital el 17 de juliol de 1867 a Londres. Malgrat que es mor abans d'acabar el segon i el tercer volums, el seu amic i col·laborador Friedrich Engels recull i edita els seus manuscrits i publica el segon i tercer volums el 1885 i 1894, respectivament.

 Tema 
En l'obra El Capital. Crítica de l'Economia política (1867), Karl Marx proposa que la força motivadora del capitalisme es troba en l'explotació del treballador, el treball impagat del qual és la màxima font de beneficis i d'excedents. El patró (empresari) pot demanar la propietat dels beneficis perquè és propietari dels mitjans de producció, els quals estan legalment protegits per l'estat capitalista mitjançant drets de propietat.

 Enllaços externs 
 Primera part del primer llibre - El procés de producció del capital 
 Primer llibres d'El Capital. Crítica de l'economia política 
 Capital, Volume I: The Process of Production of Capital 
 Capital, Volume II: The Process of Circulation of Capital 
 Capital, Volume III: The Process of Capitalist Production as a Whole 

 El sistema capitalista segons Karl Marx. Article al blog Humanitas sobre El Capital''''' de Karl Marx (23 d'agost de 2017).

Marxisme
Obres del 1867
Obres de Karl Marx
Friedrich Engels
Joan Salvador i Riera

Joan Salvador i Riera (Barcelona, 1 de desembre de 1683 - Barcelona, 21 de febrer de 1726), va ser un apotecari i naturalista català.

Era el fill gran de Jaume Salvador i Pedrol, també apotecari i naturalista. Es graduà de mestre en arts a l'Estudi General de Barcelona el 1700 i dos anys més tard sembla que va ser admès al Col·legi d'Apotecaris barceloní.

Estudià botànica amb Peire Magnol a Montpeller i amb Joseph Pitton de Tournefort, amic del seu pare (amb qui havia herboritzat pel Principat i el País Valencià), a París. Viatjà per Occitània i per Itàlia i tornà a Barcelona la tardor de 1706, quan la ciutat havia esdevingut cort de Carles III i, a la rebotiga del seu pare, es reunien en tertúlia diferents facultatius dels exèrcits aliats (anglesos, neerlandesos, savoians) interessats per la història natural.

A desgrat de la situació bèl·lica mantingué correspondència i intercanvis amb corresponsals com els anglesos James Petiver i Hans Sloane o el neerlandès Hermann Boerhaave. Durant la Guerra de Successió va viatjar a Mallorca i Menorca, ja ocupada pels anglesos, i va ser un dels primers a herboritzar en aquestes illes de manera sistemàtica.

Va participar en la defensa de Barcelona contra les forces de Felip V i fins i tot algun dels seus corresponsals el donà per mort en l'assalt final de l'11 de setembre de 1714. Acabada la guerra, el 1715, va ser nomenat corresponsal de l'Acadèmia Reial de Ciències de París i l'any següent va acompanyar Antoine de Jussieu, enviat pel Regent de França, en un viatge per Espanya i Portugal destinat a refer i ampliar els itineraris de Tournefort i enriquir les col·leccions de plantes d'aquests territoris dels herbaris del Jardin du Roi parisenc.

Va treballar durant anys en la redacció d'una flora de Catalunya, avui perduda, però de la qual pot donar una idea l'herbari que va aplegar, avui conservat a l'Institut Botànic de Barcelona. Més concretament, "aquell herbari estava perdut només en la memòria de les generacions que els seguiren i va ser una casualitat que va posar en coneixement de dona Montserrat [Montserrat Garriga Cabrero] la possibilitat de rescatar-lo del lloc on jeia oblidat. Un colega del senyor Gallardo [marit de la senyora Garriga], el notari de Vilafranca senyor Parés, assabentat de la dedicació a la botànica de la senyora Gallardo, li comunicà que dit famós herbari estava tancat al castell vilafranquí de La Bleda i els convidà a comprovar-ho personalment."

Referències 

Família Salvador
Farmacèutics barcelonins
Morts a Barcelona
Barcelonins històrics
Científics barcelonins contemporanis
Científics catalans històrics
Botànics catalans del sud contemporanis
Farmacèutics catalans del sud contemporanis
Botànics barcelonins
Naixements del 1683
Dècada del 220



Esdeveniments 
226 - Inici del segon Imperi Persa (226-651) amb la dinastia sassànida.

Personatges destacats 
 Alexandre Sever, emperador romà (222-235).
 Ardashir I, el primer rei de reis (226-240), fundador de la dinastia sassànida.

Segle III
Dècada del 230



Esdeveniments 
 235 - Inici de la crisi a l'antiga Roma, amb llargs períodes d'anarquia.
 231 - Exili d'Orígenes

Personatges destacats 
 Gordià III, emperador romà (238-244)
 Maximí el Traci, emperador romà (235-238)
 Alexandre Sever, emperador romà (222-235)
 Ardashir I, el primer rei de reis (226-240), fundador de la dinastia sassànida.
 Orígenes
 Plotí

Segle III
Dècada del 240

La dècada dels 240 va des de l'1 de gener de 240 fins al 31 de desembre de 249.

Esdeveniments 
 Guerres de Gordià III contre l'Imperi Sassànida
 Decadència de l'Imperi Kuixan a l'Índia. Les petites dinasties Kuixan van continuar fins al segle IV a l'Hindu Kush.

Personatges destacats 
 Gordià III, emperador romà (238-244)
 Felip l'Àrab, emperador romà (244-249)
 Sapor I, el segon rei de reis (240-270) de la dinastia sassànida.

Segle III
Dècada del 250



Esdeveniments 
 Auge del Regne d'Axum, a l'Àfrica
 Inici del període maia clàssic
 Guerres constants entre romans i gots
 Ús de l'alfabet copte

Personatges destacats 
 Deci, emperador romà (249-251)
 Marc Emilià, emperador romà (253-253)
 Valerià I, emperador romà (253-260)
 Mani, profeta

Segle III
Dècada del 260



Esdeveniments 
 265: l'emperador romà Gal·liè mana fortificar les ciutats de Mediolànum i Verona.
 266: el rei Odenat de Palmira envaeix l'Imperi Sassànida amb la intenció de conquerir-ne la capital, Ctesifont.

Personatges destacats 
 Gal·liè, emperador romà (270-275)
 Claudi II el Gòtic, emperador romà (268-270)
 Sapor I, el segon rei de reis (240-270) de la dinastia sassànida.

Segle III