Hora

L'hora, símbol h, és una unitat de temps igual a 3 600 segons. L'hora no forma part del Sistema Internacional d'Unitats (SI), però s'accepta el seu ús com a múltiple de la unitat de temps que és el segon. L'hora també equival a 60 minuts i cada dia té vint-i-quatre hores.

Etimologia 
El mot «hora» prové del llatí hōra, amb el mateix significat; i aquest, del grec ὥρα hṓra ‘estona, espai de temps’.

Història 

Es creu que la base duodecimal, de dotze nombres, s'emprà prèviament al sistema en base seixanta, en zones de l'antiga Mesopotàmia, derivada de comptar amb les falanges del dit índex, dit del mig, dit anular i dit petit amb el polze de la mateixa mà, és a dir, 4 dits per 3 falanges són 12 falanges. L'altra mà s'utilitzaria per als múltiples de 12. D'aquí en derivaria posteriorment el sistema de numeració en base seixanta (60), que és una barreja de les bases decimal i duodecimal. Les primeres evidències de l'ús d'un sistema en base 60 assenyalen el seu ús per part dels sumeris, al voltant del 3 500 aC, mentre que els babilonis, cap al 2 000 aC, desenvoluparen, també en base 60, el primer sistema de numeració posicional.

Els antics egipcis són considerats com els creadors del dia de 24 hores. Durant l'Imperi Nou d'Egipte, que durà del 1550 al 1070 aC, s'emprà un sistema de temps que feia servir vint-i-quatre estrelles, dotze de les quals s'utilitzaven per marcar el pas de la nit. Les hores tenien una durada diferent, ja que les hores d'estiu eren més llargues que les d'hivern.

L'astrònom grec Hiparc suggerí dividir el dia en vint-i-quatre hores equinoccials. A l'Antiga Roma els dies es dividien en vint-i-quatre hores, dotze pel dia i les altres dotze per a la nit. Tanmateix, les hores continuaven sent variables, és a dir, cada hora tenia el seu lloc en el dia i variava en temps si el dia era més curt o més llarg. L'inici del dia es produïa amb la sortida del sol i la fi del dia arribava amb la següent sortida del sol. Però a l'estiu, el dia dura més que la nit, i la nit es prolongarà a l'hivern. Els romans mesuraven les hores utilitzant rellotges de sol, de manera que la duració del dia i de la nit alterava la manera com ells mesuraven les hores. Implementaren hores versàtils adequades a l'època de l'any. És aquí on rau una de les principals diferències amb la nostra manera actual de mesurar el temps. Per exemple, a partir del 21 de juny, quan els dies, a causa de l'estació, s'allargaven, les hores romanes tenien l'equivalent a 1 hora i 16 minuts de la nostra escala temporal actual. El 21 de desembre, quan les nits començaven a allargar-se, les hores del dia passaven a tenir l'equivalent a 44 minuts actuals. Hi havia dos dies en què les hores romanes equivalien a 60 minuts exactes. Era durant els equinoccis del 21 de març i del 21 de setembre.

Els musulmans medievals estaven especialment interessats en els rellotges de sol i inventà el rellotge de sol ara ubïquit amb el gnomon (l'agulla vertical del rellotge) paral·lela a l'eix polar de la Terra. S'atribueix a l'erudit del segle XIII Abū al-Ḥasan al-Marrakushi la introducció d'hores iguals, almenys per a fins astronòmics. Malgrat aquests esforços, les hores de longitud variable, o estacionals, es mantingueren suposadament fins al segle XIV a Europa.

Amb l'aparició dels rellotges mecànics a principis del segle XIV, els rellotges de sol amb hores iguals es van anar estenent progressivament a parts d'Europa. El disc de 24 hores es va establir amb força a Itàlia al segle XV, posant de manifest la seva adhesió al dia de 24 hores. Les anomenades hores italianes es referien al període de 24 hores que anava des del capvespre o 30 minuts després del capvespre fins al següent capvespre. A països com Anglaterra, però, el temps es mesurava mitjançant dos períodes d'1 a 12 indicats en el disc. El disc de 24 hores italià es va utilitzar aviat també en països veïns, però el sistema de rellotge de 24 hores es considerava poc pràctic per als rellotges de campanar, que havien de moure's endavant durant els primers sis mesos de l'any i retrocedir després. El disc de dotze hores (un sistema de 12 hores), en canvi, permetia comptar les hores des del migdia, en lloc de l'alba. Suposadament, era més senzill identificar el migdia a causa de la posició de l'ombra que projectava. Fins al segle XIX, les dues convencions horàries dels rellotges de sol encara es feien servir per ajustar els rellotges mecànics.

Antigues definicions de l'hora 
 Una dotzena part del temps que transcorre des de la sortida del Sol fins a la seua posta. Com a conseqüència, durant l'estiu les hores són més llargues que durant l'hivern. Els romans i els grecs usaven aquesta definició, que sembla d'origen egipci. Més tard, la nit (el temps transcorregut des de la posta del sol fins a la seua sortida) va ser també dividida en dotze hores. Quan un rellotge utilitza aquestes hores, la seva velocitat ha de ser canviada cada matí i vesprada, per exemple canviant el llarg del seu pèndol (aquest sistema va ser l'habitual durant l'edat mitjana i llavors les hores tenien diferent duració segons l'època de l'any).

 Un dia solar aparent (entre un migdia i el següent, o entre una posta de sol i la pròxima) té 24 hores. Com a conseqüència, les hores varien un poc, ja que la duració del dia solar aparent varia al llarg de l'any. Quan un rellotge utilitza estes hores, ha de ser ajustat unes poques vegades durant el mes.

 Un dia solar mitjà té 24 hores. Quan un rellotge exacte utilitza aquestes hores, no necessita ser ajustat mai. De totes maneres, aquesta definició fou abandonada perquè la velocitat de la rotació terrestre disminueix.

Bibliografia

Vegeu també 
 Fus horari
 Temps Universal Coordinat
 Horari d'estiu
 Sistema horari català

Unitats de temps
Estàndards horaris