alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Bandera de la Granada

La bandera oficial de la Granada té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb la magrana verda de grans vermells de l'escut, d'alçària 31/36 de la del drap i amplària 29/54 de la llargària del mateix drap, situada a 1/12 de la vora superior i a 6/27 de la de l'asta.

Història 
El 27 de maig de 1994, el Ple de l'Ajuntament de la Granada (Alt Penedès) va adoptar l'acord d'aprovar la bandera municipal. Va ser confirmada per la Generalitat el 18 de gener de 2001 i publicada en el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya núm. 3321 del 6 de febrer del mateix any.

Referències 

Granada
La Granada
Escut d'Olesa de Bonesvalls

L'escut oficial d'Olesa de Bonesvalls té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una vall de sinople acompanyada d'una petxina de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de gener de 1990 i publicat al DOGC el 14 de febrer del mateix any amb el número 1255.

La petxina és un dels atributs de sant Joan Baptista, el patró del poble. La vall de sota és un senyal parlant al·lusiu al nom de Bonesvalls.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Olesa de Bonesvalls
Olesa de Bonesvalls
Bandera d'Olesa de Bonesvalls

La bandera oficial d'Olesa de Bonesvalls (Alt Penedès) té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en barra, la meitat superior groga amb la petxina de l'escut d'amplada 1/3 de l'alçària del drap i separat de l'angle per 1/9, vermella, i la inferior verda; les dues meitats separades entre si per una barra d'amplada 1/5 de l'altura del drap, vermella.

La bandera porta els colors de l'escut, on figura una vall verda en camper groc. La petxina és el símbol del patró del poble, Sant Joan Baptista.

Va ser triada per referèndum popular d'entre cinc propostes, fou aprovada el 25 de juny de 1991 i publicada en el DOGC el 10 de juliol del mateix any amb el número 1465.

Referències 

Olesa de Bonesvalls
Olesa de Bonesvalls
Constel·lació del Ca Menor

El Ca Menor (Canis Minor) és una petita constel·lació de l'hemisferi sud que està situada entre les constel·lació dels Bessons, l'Unicorn, l'Hidra Femella i el Cranc. És una de les 88 constel·lacions modernes, definides per la Unió Astronòmica Internacional, i també una de les 48 que Claudi Ptolemeu va descriure a lAlmagest. El seu estel més brillant és Proció, de primera magnitud.

Proció forma amb Betelgeuse i Sírius l'asterisme anomenat «Triangle d'Hivern».

Mitologia 
Segons la mitologia grega, el Ca Menor representa un dels gossos que segueixen al caçador Orió.

Estels notables 

Proció o Alfa Canis Minoris (α CMi): És un estel nan blanc-groc de tipus espectral F5, d'una magnitud visual de +0,38 que es troba a només uns 11,4 anys llum de nosaltres. És el setè estel més brillant del cel. El seu nom és una corrupció de la denominació grega Pro Ti Kinos ('abans que el gos gros'), en referència a la seva aparició immediatament abans que Sírius, l'altre gos d'Orió. Es tracta d'un estel binari, la parella és un estel nan blanc de tipus espectral DA, molt difícil de veure degut a la seva magnitud visual de +10,82 i a la proximitat de l'estel principal i la seva gran brillantor.

Beta Canis Minoris (β CMi): també conegut com a Gomeisa, és un estel nan blau de la seqüència principal de tipus espectral B8. Es tracta d'un estel variable de tipus Gamma Cassiopeiae, la seva magnitud visual oscil·la entre +2,84 i +2,92.

Estel de Luyten: És un estel nan vermell de magnitud visual de +9,85 situat a uns 12,41 anys llum de nosaltres. Es caracteritza per un ràpid moviment sobre l'esfera celeste, de 3,738" d'arc per any, descobert l'any 1935 per l'astrònom neerlandès Willem Luyten (1899 - 1994).

Referències

Bibliografia
Escut d'Olèrdola

L'escut d'Olèrdola és el símbol oficial usat per l'ajuntament d'Olèrdola. Reprodueix el castell d'Olèrdola, fet construir l'any 929 per Sunyer I, comte de Barcelona; i una espasa flamejada i unes balances que són els atributs de sant Miquel Arcàngel, patró del poble.

Escut heràldic 
L'escut oficial té el següent blasonament:
«Escut caironat: d'atzur, un castell d'or obert acostat d'una espasa flamejada d'argent guarnida d'or a la destra i d'una balança d'or a la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.»

Va ser aprovat l'11 de novembre de 1992 i publicat al DOGC número 1673 de 23 de novembre del mateix any.

Bandera d'Olèrdola 

La bandera oficial d'Olèrdola adopta els colors de l'escut, amb el símbol heràldic del castell i substituint les figures que l'acompanyen per dos pals. Té la següent descripció oficial:

«Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color blau fosc amb el castell groc de l'escut, d'alçària 2/3 de la del drap i amplària 1/3 de la llargària del mateix drap, al centre, i dos pals grocs cadascun de gruix 1/9 de la mateixa llargària posats a 1/9 de les vores de l'asta i del vol respectivament.»

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 23 de desembre de 2003, i publicada en el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya núm. 4091 del 15 de març de 2004.

Referències

Enllaços externs 
 Ajuntament d'Olèrdola: Símbols oficials, a Municat

Olerdola
Olèrdola
Olerdola
Escut de Pacs del Penedès

L'escut oficial de Pacs del Penedès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una ploma d'ocell per a escriure de sable i una palma de gules passades en sautor enfilant una corona de llorer de sinople; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 de març de 1984 i publicat al DOGC el 23 de maig del mateix any amb el número 436.

S'hi veuen els atributs de sant Genís, patró del poble: una corona de llorer i una palma com a símbols del martiri, i una ploma d'ocell en al·lusió a la seva condició de notari. Els quatre pals de Catalunya recorden que Pacs fou una batllia reial.

Vegeu també 
 Bandera de Pacs del Penedès
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Pacs del Penedes
Pacs del Penedès
Escut del Pla del Penedès

L'escut oficial del Pla del Penedès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un flascó d'or sobremuntat d'un muntant d'argent, sobremuntat d'una flor de lis d'argent. Per timbre, una corona de poble.

Història 
Va ser aprovat l'1 d'octubre del 2003 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 3997.

El muntant i la flor de lis és el símbol de la Mare de Déu, i el flascó fa referència al pot de perfums amb què se sol representar la figura de Maria Magdalena. Tot plegat, una al·lusió a l'església parroquial del poble, Santa Magdalena del Pla, originàriament sota l'advocació de la Mare de Déu.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Pla del Penedes
El Pla del Penedès
Escut de Pontons

L'escut de Pontons representa dos «pontons», o petits ponts, com a senyal parlant referent al nom del poble, i un bàcul d'abat en al·lusió als abats de Santes Creus, senyors del castell local des del 1271. El terme de Pontons fou del monestir de Santes Creus fins a l'abolició de les senyories al .

Probablement la forma «Pontons», registrada al , és un diminutiu plural de pont, en relació amb els torrents que solquen el terme.

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 3 d'octubre de 1989 i publicat al DOGC el 18 d'octubre del mateix any amb el número 1208.

Bandera de Pontons 

La bandera de Pontons incorpora els símbols heràldics, transformant el bàcul d'abat en un pal. Té la següent descripció oficial:

Va ser aprovada el 10 d'octubre de 2013 i publicada al DOGC el 28 d'octubre del mateix any amb el número 6489.

Referències 

Pontons
Pontons
Pontons, Bandera
Escut de Puigdàlber

L'escut oficial de Puigdàlber té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un mont de sinople movent de la punta, somat d'una creu llatina patent de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 31 de juliol de 1998 i publicat al DOGC el 31 d'agost del mateix any amb el número 2714.

L'escut tradicional del poble representa un puig amb una creu al damunt; el puig és, òbviament, un senyal parlant referent al nom del municipi. La creu és probablement una al·lusió a sant Andreu, el patró local, que normalment és representat en heràldica pel sautor.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Puigdalber
Puigdàlber
Bandera de Puigdàlber

La bandera oficial de Puigdàlber té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verd fosca de 4/9 al costat de l'asta, vermella, de 3/9 a continuació, i blanca de 2/9 al costat del vol.

Va ser aprovada l'1 d'agost de 2000 i publicada en el DOGC el 10 d'agost del mateix any amb el número 3202.

Referències 

Puigdalber
Puigdàlber
Escut de Sant Cugat Sesgarrigues

L'escut oficial de Sant Cugat Sesgarrigues té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un raïm de porpra pampolat de sinople. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'1 d'octubre de 1993 i publicat al DOGC l'11 del mateix mes amb el número 1807.

El raïm és el senyal tradicional, i recorda el principal producte del poble, situat en plena àrea vinícola del Penedès.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Sant Cugat Sesgarrigues
Sant Cugat Sesgarrigues
Escut de Sant Llorenç d'Hortons

L'escut oficial de Sant Llorenç d'Hortons té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una graella de sable posada en pal amb el mànec a dalt. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 22 de juny del 2001 i publicat al DOGC el 5 de juliol del mateix any amb el número 3424.

La graella és l'atribut de sant Llorenç, patró del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Sant Llorenc d'Hortons
Sant Llorenç d'Hortons
Escut de Sant Martí Sarroca

L'escut oficial de Sant Martí Sarroca té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una campana d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 22 de setembre de 1989 i publicat al DOGC l'11 d'octubre del mateix any amb el número 1205.

La campana d'or sobre camper de gules són les armories dels Santmartí, senyors del Castell de Sant Martí Sarroca des del , durant la repoblació de les terres conquerides als musulmans.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Sant Marti Sarroca
Sant Martí Sarroca
Escut de Sant Pere de Riudebitlles

L'escut oficial de Sant Pere de Riudebitlles té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra, acompanyades al cap d'una branca de créixens d'or en pal. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Fou aprovat el 13 de novembre de 1995 i publicat al DOGC el 29 de novembre del mateix any amb el número 2134.

Les claus són el símbol de sant Pere, patró de la vila. La branca de créixens és un senyal parlant, referent a l'etimologia del nom Riudebitlles: la població és situada vora el riu de Bitlles, el nom del qual procedeix de birlas (derivat de berulas), que és com s'anomenaven en llatí els créixens, o Nasturtium officinale.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Sant Pere de Riudebitlles
Sant Pere de Riudebitlles
Bandera de Sant Pere de Riudebitlles

La bandera oficial de Sant Pere de Riudebitlles té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en diagonal ascendent en tres parts: la del pal, doble que les altres dues, blava fosca; la del mig, blanca, i la del vol, groga. Al cantó del pal, separada de l'angle per 1/9 de l'alt del drap, una branca estilitzada de créixens, d'altura 1/3 de la del drap, de color groc.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Sant Pere de Riudebitlles
Sant Pere de Riudebitlles
Escut de Sant Sadurní d'Anoia

L'escut oficial de Sant Sadurní d'Anoia té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: al 1r de sinople, una premsa de raïm d'or acompanyada de 2 raïms pampolats d'or; i al 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat l'11 de maig de 1990 i publicat al DOGC el 6 de juny del mateix any amb el número 1301.

La premsa i els raïms són una referència a la principal activitat industrial de la vila: Sant Sadurní d'Anoia és un dels centres vinícoles més destacats del Penedès, i el primer pel que fa a la producció de cava (Sant Sadurní va introduir l'elaboració del xampany a Catalunya l'any 1879, i actualment un 40% de la població de la vila treballa en aquest sector). Els quatre pals de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la localitat: Sant Sadurní va pertànyer al municipi de Subirats (des del  fins al ), que fou incorporat a la Corona pel rei Ferran el Catòlic.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Sant Sadurni d'Anoia
Sant Sadurní d'Anoia
Escut de Santa Fe del Penedès

L'escut oficial de Santa Fe del Penedès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una graella de sable amb el mànec a la punta; ressaltant sobre el tot una palma de sinople en faixa. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'11 de maig de 1994 i publicat al DOGC el 27 de maig del mateix any amb el número 1901.

La graella i la palma són els senyals tradicionals del poble, i són l'atribut de santa Fe, patrona de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Santa Fe del Penedes
Santa Fe del Penedès
Bandera de Santa Fe del Penedès

La bandera oficial de Santa Fe del Penedès té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb dues franges horitzontals d'amplada d'1/9 de l'alt del drap, cada una d'elles, situada al mateix eix horitzontal del drap, negra la superior i verda la inferior.

Va ser aprovada el 26 de maig de 1995 i publicada en el DOGC el 12 de juny del mateix any amb el número 2061.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Santa Fe del Penedes
Santa Fe del Penedès
Escut de Santa Margarida i els Monjos

L'escut oficial de Santa Margarida i els Monjos té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, un drac de sinople lampassat de gules; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 9 d'abril de 1987 i publicat al DOGC el 20 de maig del mateix any amb el número 841.

El drac és l'atribut de santa Margarida, patrona de la localitat. Els quatre pals de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre el poble, que va pertànyer a la Corona fins al 1381, i des de 1642 fins a l'extinció de les jurisdiccions feudals, al .

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Santa Margarida i els Monjos
Santa Margarida i els Monjos
Bandera de Santa Margarida i els Monjos

La bandera oficial de Santa Margarida i els Monjos té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, color porpra, amb un terç inferior format per cinc faixes grogues i quatre vermelles, alternades les grogues i les vermelles; al centre del camper porpra un drac verd lampassat de vermell.

Va ser aprovada el 27 d'agost de 1990 i publicada en el DOGC el 19 de setembre del mateix any amb el número 1345.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Santa Margarida i els Monjos
Santa Margarida i els Monjos
Escut de Subirats

L'escut oficial de Subirats té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un mont d'or movent de la punta carregat de 4 pals de gules i somat d'un castell de sable obert. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de juliol de 1988 i publicat al DOGC el 2 de setembre del mateix any amb el número 1038.

El castell dalt del turó és el senyal tradicional del municipi, i representa l'antic castell de Subirats (del ), actualment en ruïnes. Els quatre pals de Catalunya recorden la jurisdicció dels comtes reis sobre el poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Subirats
Subirats
Bandera de Subirats

La bandera oficial de Subirats (Alt Penedès) té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, amb tres faixes iguals, verda, negra i verda, que representen el castell negre sobre el camp verd, amb un triangle al pal de punta arrodonida, que representa el mont amb el senyal de Catalunya.

El color negre representa el castell de Subirats de l'escut, situat damunt la serra de l'Ordal representada pel triangle amb vèrtex corbat.

Va ser aprovada el 25 de juliol de 1990, i publicada el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya núm. 1330 del 13 d'agost del mateix any. Es va publicar una correcció d'errada en el DOGC núm. 1342 de 12 de setembre de 1990.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Subirats
Subirats
Escut de Torrelavit

L'escut oficial de Torrelavit té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r de sinople, un castell d'or tancat de gules; 2n d'or, un raïm de porpra pampolat de sinople; el peu general d'or i quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 17 de gener del 2002 i publicat al DOGC el 5 de febrer del mateix any amb el número 3568.

L'escut presenta tradicionalment els emblemes dels dos pobles que formen el municipi: el castell de Terrassola (del ) i el raïm de Lavit, cap del municipi. Al peu hi ha els quatre pals de Catalunya, ja que el castell de Lavit () pertanyia a la Corona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Torrelavit
Torrelavit
Bandera de Torrelavit

La bandera oficial de Torrelavit té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verd fosc a l'asta i groga al vol. La primera part, d'amplada 12/33 de la llargària del drap, amb el castell groc tancat de vermell de l'escut, d'amplària 8/33 de la llargària del drap i alçària 21/44 de la del mateix drap; la segona part, amb deu discs juxtaposats de porpra situats, de dalt a baix, en quatre rengles de 4, 3, 2 i 1, tot el conjunt d'alçària 4/11 de la del drap, equidistant de les vores superior i inferior i a 2/33 de la primera part; al vol, quatre pals vermells cadascun de gruix 1/33 de la llargària del drap, l'últim, a 1/33 de la vora.

Història 
Va ser aprovada al Ple de l'Ajuntament de Torrelavit el 6 de maig de 2003, la Generalitat de Catalunya en va donar la conformitat el 18 de juny i fou publicada al DOGC el 22 de juliol del mateix any amb el número 3930.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Torrelavit
Torrelavit
Escut de Torrelles de Foix

L'escut oficial de Torrelles de Foix té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, 2 torres de sable obertes acostades sobremuntades de 3 estrelles d'argent malordenades. Per timbre, una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 15 de setembre de 1992 i publicat al DOGC el 25 del mateix mes amb el número 1649.

Les dues torres són el senyal parlant tradicional referent al nom de la població; els tres estels són igualment un senyal tradicional. El castell local va esdevenir la seu del marquesat de Foix l'any 1711, cosa que es reflecteix en el coronament de l'escut.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Torrelles de Foix
Torrelles de Foix
Bandera de Torrelles de Foix

La bandera oficial de Torrelles de Foix té la descripció següent: 
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color blau clar, amb dues torres negres obertes, cadascuna d'altura 7/28 de la del drap i d'amplada 1/21 de la llargària del mateix drap, separades per un espai del mateix gruix, i tres estrelles blanques de vuit puntes, de diàmetre 1/21 de la llargària del drap, la superior situada a 1/28 de la vora superior i a 3/21 de l'asta; les altres dues, situades sobre les torres i separades d'aquestes per sengles espais d'1/28. Tot el conjunt centrat sobre el primer terç vertical i a la meitat superior del drap.
Va ser aprovada el 10 de juny de 1997 i publicada al DOGC el 3 de juliol del mateix any amb el número 2425.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Torrelles de Foix
Torrelles de Foix
Escut de Vilobí del Penedès

L'escut oficial de Vilobí del Penedès té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un gos d'argent amb un pa d'or a la boca. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 25 de juliol de 1991 i publicat al DOGC el 9 d'agost del mateix any amb el número 1478.

El gos amb un pa a la boca és l'atribut de sant Roc, patró del poble; representa l'animal que acompanyava el sant en el seu pelegrinatge. L'esmalt de sinople al·ludeix a les vinyes del terme, i l'argent del gos simbolitza un dels principals recursos de Vilobí: el guix, que possiblement va donar nom al poble (del llatí "villa albina", o vila blanca).

Vegeu també 
 Bandera de Vilobí del Penedès
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Vilobi del Penedes
Vilobí del Penedès
Bandera de Vilobí del Penedès

La bandera oficial de Vilobí del Penedès té la descripció següent: 
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb el gos blanc de l'escut, portant un mos de pa groc, al centre; i el gos d'una altura la meitat del drap.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Penedès

Referències 

Vilobi del Penedes
Vilobí del Penedès
Cultura Valdivia

Valdivia és una cultura precolombina localitzada en tots els cursos fluvials de la zona costanera de l'actual Equador. Florí entre el 3500 aC i el 1500 aC.

Aquesta cultura és una de les primeres cultures neolítiques d'Amèrica i la primera de l'actual territori equatorià. La seva subsistència estava assegurada per l'agricultura i per la pesca i recol·lecció de marisc i crustacis. Són especialment famoses les anomenades «venus de Valdivia», petites figuretes que representen de forma molt esquemàtica una dona amb els atributs sexuals o de fertilitat ben marcats, com és també habitual en altres «venus» neolítiques arreu del món.

Vegeu també 
 Civilitzacions andines

Referències

Enllaços externs 
 Valdivia. Museo Arqueológico Cultura Valdivia 

Història de l'Equador
Civilitzacions andines
Grups humans amerindis per estat
Antonio José de Sucre

Antonio José de Sucre (Cumaná, 3 de febrer de 1795 - serra de Berruecos, Colòmbia, 4 de juny de 1830) fou un militar i polític veneçolà.

Sucre fou un dels líders més destacats del procés d'independència dels països d'Amèrica del Sud i amic de Simón Bolívar. Pertanyia a una important família criolla veneçolana, de llarga tradició militar al servei de la corona espanyola. Malgrat això, Sucre s'uní amb fervor a la causa independentista ja des de molt jove.

Als quinze anys s'allistà a l'exèrcit patriota i participà en la campanya de Francisco Miranda contra els reialistes. El fracàs d'aquesta campanyà l'obligà a refugiar-se a Trinitat on, juntament amb Santiago Nariño, planejà un nou atac contra Veneçuela, que es produí el 1813. Organitzà l'exèrcit de l'Orient i participà en l'ofensiva sobre Caracas, però vençut pels reialistes a Aragua i Urica, hagué de fugir. El 1818 arribà a Angostura, on Simón Bolívar havia establert el seu quarter general i organitzava la nova república veneçolana i ràpidament s'integrà dins l'estat major de Bolívar.

El 1821 dirigí un exèrcit cap al Sud per donar suport a l'aixecament de Guayaquil i consolidar l'alliberament de l'Equador. El punt culminant d'aquesta campanya fou la batalla del Pichincha, lliurada prop de Quito el 24 de maig de 1822, amb la qual quedà consolidada la independència de l'Equador i de Colòmbia i obria el pas cap a l'alliberament del Perú. Des de Quito es dirigí cap a Lima i juntament amb Bolívar participà en la batalla de Junín i, especialment, en la batalla d'Ayacucho el 9 de desembre de 1824, on derrotà els reialistes i posà fi definitivament a la dominació espanyola a Sud-amèrica.

Posteriorment es dirigí cap a la zona de l'Alt Perú (Charcas) on proclamà la independència de la nova República de Bolívia i l'assemblea nacional acabada de constituir el nomenà president. A causa de diversos conflictes renuncià al càrrec i es retirà a l'Equador amb la seva família. Des d'allí treballà activament en defensa de l'estat de la Gran Colòmbia, ja llavors en procés de separació i, sobretot, vencé un exèrcit peruà que intentava envair Equador i Colòmbia a la batalla de Tarqui. Morí el 1830 mentre intentava controlar els moviments secessionistes de la Gran Colòmbia.

Referències

Bibliografia 
 Andrade Reimers, Luis. 1995. Sucre Soldado y Patriota. Homenaje de la Presidencia de la República. Caracas Venezuela. 269p.
 Biblioteca Nacional de Venezuela, Universidad Central de Venezuela y Senado de la República. 1995. Sucre época épica 1795-1995. Biblioteca Nacional de Venezuela. Caracas. 32p.
 Cova, J. A. 1995. Sucre Ciudadano de América. Homenaje de la Presidencia de la República. Caracas Venezuela. 321p.
 Ediciones de la Presidencia de la Republica y Banco Provincial. 1995. Documentos en Honor del Gran Mariscal de Ayacucho Antonio José de Sucre. Marvin Klein Editor. Caracas Venezuela. 120p.
 Larrea Alba, L. 1995. Sucre alto conductor político militar. Homenaje de la Presidencia de la Republica. Caracas Venezuela. 233p.

Presidents de Bolívia
Polítics veneçolans
Militars veneçolans
Militars de les guerres d'independència hispanoamericanes
Persones de Cumaná
Mariscals
Partícula (desambiguació)

Física:
 Partícula: petit objecte localitzat amb propietats físiques pròpies. Pot ser:
 Partícula elemental: partícula no formada per altres partícules, considerada fonamental en el sentit que, segons els coneixements actuals no es pot dividir en altres.
 Partícula composta: agregació de dues o més partícules elementals.
 Partícula subatòmica: qualsevol partícula, elemental o composta, que té una mida inferior a la de l'àtom.
 Partícula carregada: qualsevol partícula subatòmica o ió amb càrrega elèctrica
 Partícula puntual: cos idealitzat les dimensions del qual es poden considerar menyspreables en la situació considerada.
 Antipartícula: partícula que té les mateixes propietats que una altra però les càrregues oposades.
 Partícula de Dirac: partícula que és diferent de la seva antipartícula.
 Partícula de Majorana o fermió de Majorana: partícula de tipus fermió que al mateix temps és la seva antipartícula.
 Partícula mediadora o quàntum de camp (també bosó de gauge o bosó de galga): partícula virtual que bescanvien les partícules que interaccionen.
 Química:
 Partícula col·loidal, part d'un sistema d'una sola fase amb dos o més components.

 Gramàtica:
 Partícula gramatical: qualsevol element gramatical, no definit amb precisió.
Partícula elemental

En física, una partícula elemental o partícula fonamental és qualsevol de les unitats bàsiques constituents de la matèria, no formades per altres unitats i considerades indivisibles segons els coneixements actuals. Val a dir que moltes partícules que antigament es consideraven fonamentals, com ara el protó o el neutró, avui en dia es consideren compostes. Actualment, les partícules elementals i les seves interaccions queden establertes per l'anomenat model estàndard de física de partícules.

Model estàndard de la física 
Segons la teoria acceptada actualment, el model estàndard, les partícules fonamentals es poden classificar d'acord amb:
 Leptons. Tenen espín 1/2.
 Electró, muó, tauó. Tenen càrrega elèctrica -e.
 Neutrins. No tenen càrrega elèctrica.
 Quarks. N'hi ha de 6 tipus, anomenats sabors (u, d, s, c, t, b). No es presenten mai sols, sinó formant partícules compostes. Tenen espín 1/2, i càrrega elèctrica fraccionària.
 Partícules portadores de les interaccions. Tenen espín sencer i càrrega elèctrica zero (excepte el bosó W, que té càrrega elèctrica de +-e).
 Fotó. Portador de la interacció electromagnètica.
 Gluó. Portador de la interacció forta.
 Bosons W i Z. Portadors de la interacció feble.
 Gravitó. Portador de la interacció gravitatòria. (Especulació teòrica.)
 Partícula de Higgs. Té espín zero.

Les partícules subatòmiques compostes es classifiquen en:
 Barions. Formats per l'agregació de 3 quarks, anomenats també quarks de valència. Els barions més importants són:
 Protó. Té càrrega +e.
 Neutró. Té càrrega zero (elèctricament neutre).
 Mesons. Formats per 2 quarks de valència.

Els barions i els mesons formen la família dels hadrons.

Per a cada partícula, trobem la seva corresponent antipartícula, amb igual massa i espín però amb totes les càrregues de signe oposat.

Els protons, neutrons, i electrons són les partícules que es combinen entre si per formar els àtoms, amb els quals està formada tota la matèria habitual.

Segons la física estadística, les partícules es divideixen en:

 fermions: es caracteritzen per tenir espín semienter i, per tant, compleixen el principi d'exclusió de Pauli (vegeu: estadística de Fermi-Dirac).
 bosons: es caracteritzen per tenir espín enter i, per tant, per seguir l'estadística de Bose-Einstein.

Referències 

Física de partícules
Perigeu

El perigeu és el punt de l'òrbita el·líptica d'un objecte (natural o artificial) al voltant de la Terra, en què aquest es troba a la mínima distància d'esta. És el punt de l'òrbita d'un satèl·lit en què aquest cos està més a prop del cos al voltant del qual orbita, o sigui, el punt en què la Lluna i la Terra estan més a prop. Els perigeus i els apogeus (el fenomen contrari) se succeeixen en cada òrbita lunar pel fet que la Lluna descriu una el·lipse (i no un cercle) al voltant de la Terra. Això provoca que la Lluna de perigeu (o lluna plena de perigeu) es vegi més grossa i més brillant que la resta de nits de lluna plena (de fet, la diferència és pràcticament inapreciable a ull nu, però hi és), i per això de vegades de la Lluna de perigeu se'n diu popularment superlluna.

Vegeu també 
 Apogeu
 Àpside

Referències 

Òrbites
Gestor de paquets RPM

RPM (originàriament de l'anglès Red Hat Package Manager, i després reinterpretat com a acrònim recursiu RPM Package Manager) és un gestor de paquets per línia d'ordres que empra paquets amb el mateix nom (.rpm). Tant el gestor de paquets com el format de paquets són de codi obert. Fou introduït per RedHat el 1995 per a la pròpia distribució, més tard, fou usat per altres com ara Fedora, Mandriva, SuSE, Yoper, etc. Com a gestor de paquets va deixar de rebre actualitzacions el 2004, tot i això hi ha distribucions que encara el fan servir. A RedHat ha anat perdent usuaris en favor de Yum i posteriorment de DNF. Permet ampliar el control de les instal·lacions de programari realitzades mitjançant RPM, amb una instal·lació que empri els paquets RPM Privileged Access Manager Server Control.

Referències

Vegeu també 
 Sistema de paquets deb
 RedHat

Formats de fitxer
Gestors de paquets lliures
RPM

Unitat de mesura: Revolució per minut, unitat de mesura de la freqüència, usada generalment per a mesurar la velocitat angular.
 Informàtica: Gestor de paquets RPM, sistema d'administració de paquets per a Linux.
 Música:
 RPM (revista), revista musical canadenca
 RPM (banda), grup musical brasiler
Dècada del 870 aC

La dècada del 870 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 879 aC fins al 31 de desembre del 870 aC.

Esdeveniments 
 Grans inundacions al Nil
 S'acaba Nimrud i se celebra amb una gran festa, esdevé una de les ciutats mesopotàmiques més importants

Personatges destacats 

Segle IX aC
Dècada del 860 aC

La dècada del 860 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 869 aC fins al 31 de desembre del 860 aC.

Esdeveniments 
 Unificació d'Urartu.

Personatges destacats

Referències

Bibliografia 

 

Segle IX aC
Dècada del 850 aC

La dècada del 850 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 859 aC fins al 31 de desembre del 850 aC.

Esdeveniments 
 Els perses s'instal·len a l'actual Iran
 Primers pobladors de la futura Roma
 Naixement de la poesia èpica occidental

Personatges destacats 
 Homer

Segle IX aC
Dècada del 830 aC

La dècada del 830 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 839 aC fins al 31 de desembre del 830 aC.

Esdeveniments 
 836 aC: Esclata una guerra civil a Egipte (data aproximada).

Segle IX aC
Dècada del 820 aC

La dècada del 820 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 829 aC fins al 31 de desembre del 820 aC.

Esdeveniments 
 Dido, fundadora de Cartago, fuig de Tir després de la mort d'Acerbes.

Personatges destacats 
 Pigmalió (fill de Belos)

Segle IX aC
Dècada del 810 aC

La dècada del 810 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 819 aC fins al 31 de desembre del 810 aC.

Esdeveniments 
 
 814 aC: fundació de Cartago (segons la tradició)

Segle IX aC
Dècada del 800 aC

La dècada del 800 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 809 aC fins al 31 de desembre del 800 aC.

Esdeveniments 
 Fi de l'edat fosca grega i principi de l'època arcaica a Grècia.
 804 aC: Adadnirari III d'Assíria conquereix Damasc.
 Inici del període anomenat Hallstatt C-D que correspon al que es coneix a Europa Central com a primera Edat del ferro (fins a 450 aC.).

Segle IX aC
Dècada del 780 aC

La dècada del 780 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 789 aC fins al 31 de desembre del 780 aC.

Esdeveniments 
 785 aC: .

Segle VIII aC
Dècada del 770 aC



Esdeveniments 
 Expansió de Grècia a partir de colònies comercials
 778 aC: Agamestor, rei d'Atenes, mor després d'un regnat de 17 anys i va ser succeït pel seu fill Aeschylus.
 776 aC: Comencen a celebrar-se els Jocs Olímpics de l'antigor.
 774 aC: Fí del regnat de Pigmalió de Tiro.
 773 aC: Mort de Shoshenq III, rei d'Egipte.
 772 aC: A la Xina és fundada la dinastia Zhou.

Personatges destacats 

Segle VIII aC
Dècada del 760 aC

La dècada del 7620 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 769 aC fins al 31 de desembre del 760 aC.

Esdeveniments 
 Un eclipsi de Sol de l'any 763 aC esdevé una fita clau per fixar la cronologia dels pobles antics per a la història.

Personatges destacats 

Segle VIII aC
Dècada del 740 aC

La dècada del 740 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 749 aC fins al 31 de desembre del 740 aC.

Esdeveniments 
 Inici de les guerres de Messènia

Personatges destacats 
 Tiglath-Pileser III

Segle VIII aC
Dècada del 730 aC

La dècada del 730 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 739 aC fins al 31 de desembre del 730 aC.

Esdeveniments 
 Assíria envaeix Israel
 Fundació de Siracusa
 Malta es converteix en colònia grega

Personatges destacats 

Segle VIII aC
Dècada del 720 aC

La dècada del 720 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 729 aC fins al 31 de desembre del 720 aC.

Esdeveniments 
 Babilònia s'independitza d'Assíria
 Fi de les guerres messènies amb la victòria d'Esparta
 Assíria envaeix el nord d'Israel
 Els escites arriben a Rússia
 Auge agrícola a la Xina
 Fundació de l'Estat xinès de Zōu

Personatges destacats 
 Piankhi

Segle VIII aC
Dècada del 710 aC



Esdeveniments 
 Judea es revolta contra Assíria
 Assíria derrota els hitites
 Generalització del ferro a Itàlia.
 Rubuu és sotmès per Sargon II en la campanya del 710 aC contra Babilònia i fou agregat a la província de Gambulu.

Personatges destacats 
 Sargon II
 Numa Pompili

Segle VIII aC
Dècada del 700 aC



Esdeveniments 
 Auge dels pobles escites a l'Àsia, amb assentaments fortificats permanents
 Aparició de l'escriptura demòtica a Egipte
 Fundació de Tàrent
 Escriptura probable dels Upanishad
 Tir forma un Estat independent
 A Mallorca, inici del Talaiòtic III: s'intensifiquen els contactes amb l'exterior, introducció del ferro.

Personatges destacats 
 Sennàquerib
 Hesíode (controvertit)

Referències 

Segle VIII aC
Dècada del 680 aC

La dècada del 680 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 689 aC fins al 31 de desembre del 680 aC.

Esdeveniments 
 689 aC. El rei assiri Senàquerib assaltà i saquejà Babilònia.
 
 Auge del Regne de Lídia

Personatges destacats 
 Sennàquerib

Segle VII aC
Dècada del 670 aC



Esdeveniments 
 Assíria s'imposa a Egipte
 Segona onada de colonitzacions a Grècia, per establir comerç amb altres pobles
 Auge del ferro a Egipte
 Ànfora de Míkonos a Grècia

Personatges destacats 
 Esarhaddon

Segle VII aC
Dècada del 660 aC



Esdeveniments 
 Fundació probable de Bizanci i Estagira
 Batalla naval entre Corint i Corcira
 Biblioteca d'Assurbanipal, una de les més grans de l'Antiguitat
 Nínive esdevé la major ciutat de l'època
 Assíria domina Egipte
 Fundació tradicional del Japó
 Redacció dels textos bíblics del Llibre de Josuè i dels Reis

Personatges destacats 
 Jinmu
 Assurbanipal

Segle VII aC
Dècada del 640 aC



Esdeveniments 
 Biblioteca d'Assurbanipal
 El pancraci esdevé esport olímpic
 Primer eclipsi de sol recollit pels grecs
 Els xinesos veuen cinc meteorits i ho registren
 Assíria derrota Elam

Personatges destacats 
 Arquíloc de Paros
 Josies

Segle VII aC
Dècada del 630 aC



Esdeveniments 
 c. 632 aC, Conspiració de Soló

Naixements 
 Entre 630 i 612 aC. Safo, una poeta lírica grega nascuda a l'illa de Lesbos, va morir cap al 570 aC. Els alexandrins la van incloure a la llista de nou poetes lírics. Va ser famosa pels seus temes lèsbics, donant el seu nom i el de la seva pàtria a la mateixa definició de lesbianisme (i el terme menys utilitzat de "safisme").
 635 aC, Milet: Tales de Milet, matemàtic i filòsof grec

Necrològiques

Personatges destacats 
 Els aristòcrates dòrics a Creta adopten relacions formals entre aristòcrates adults i nois adolescents; una inscripció de Creta és el registre més antic de la institució social de la Pederàstria a l'antiga Grècia.

Bibliografia 

Segle VII aC
Dècada del 620 aC

La dècada del 620 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 629 aC fins al 31 de desembre del 620 aC.

Esdeveniments 
 Diversos pobles de l'Imperi Assiri proclamen la seva independència, com els medes i els babilonis

Personatges destacats 
 Assurbanipal
 Isop
 Profeta Jeremies

Segle VII aC
Dècada del 610 aC

La dècada del 610 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 619 aC fins al 31 de desembre del 610 aC.

Personatges destacats 
 610 aC - Neix Anaximandre de Milet, filòsof grec.

Segle VII aC
Dècada del 600 aC



Esdeveniments 
 605 aC - Batalla de Karkemish, entre Babilònia i Egipte a l'actual Síria.
 600 aC Periandre de Corint construeix el Diolkos, que permetia als vaixells travessar per terra l'Istme de Corint.

Personatges importants 
 604 aC - Neix Nabucodonosor II el Gran, rei de Babilònia. (Mort el 562 aC)

Referències 

Segle VII aC
Dècada del 590 aC



Esdeveniments 
 598 aC - Nabucodonosor II (rei de Babilònia) nomena Sedecies com a rei de Judà.
 597 aC - Nabucodonosor II ocupa Jerusalem
 594 aC - Reforma de la constitució d'Atenes.

Personatges importants 

Segle VI aC
Dècada del 580 aC



Esdeveniments 
 587 aC - Destrucció del Temple de Jerusalem per Nabucodonosor II, rei de Babilònia.
 585 aC - Ocorre un eclipsi solar, tal com havia predit Tales. Aquesta és una data cardinal per la que es poden calcular altres dates.
 580 aC - Fundació de la colònia grega d'Empúries.

Personatges importants 
 Neix Pitàgores filosof i matemàtic grec de l'any 582 aC.
 Neix Anaxímenes de Milet, filòsof grec de l'any 585 aC.

Segle VI aC
Dia de la independència

El dia de la independència és la diada que celebren molts països en l'efemèride de la proclamació de la independència nacional, de l'inici de la lluita d'alliberament o de l'assoliment de la sobirania.

Per exemple, els Estats Units celebren el seu Dia de la Independència el 4 de juliol, aniversari de la Declaració d'Independència (1776), punt d'inici de la guerra d'alliberament (1776-83).

Llista 
A continuació es detalla en una llista no exhaustiva els dies de la independència dels països arreu del món:

Referències

Vegeu també 
 Declaració d'independència

Enllaços externs
Esfera armil·lar

Una esfera armil·lar és un instrument astronòmic format per cèrcols (anomenats armil·les) que representen els cercles més importants que es poden considerar sobre l'esfera celeste. S'utilitza per a representar de manera aproximada el moviment dels cossos celestes al voltant de la Terra o el Sol i els moments dels equinoccis i els solsticis. L'esfera armil·lar fou inventada presumiblement per Eratòstenes cap al 255 aC. El nom procedeix del llatí armilla ('cèrcol, braçalet'), ja que l'instrument està construït sobre un esquelet de cèrcols graduats que mostren l'equador, l'eclíptica i els meridians i paral·lels astronòmics. A la major part de les esferes armil·lars es pot apreciar la Terra (o també, i en models posteriors, el Sol) representada al centre de l'esfera.

Història 
Les esferes armil·lars foren utilitzades com a instruments d'ensenyament ja al . A l'època de l'astrònom Claudi Ptolemeu se'n van construir models més sofisticats, molt més precisos i capaços de ser utilitzats fins i tot per a predir observacions. Les esferes armil·lars van esdevenir instruments populars al final de l'edat mitjana i l'astrònom danès Tycho Brahe (1546-1601) va construir un bon nombre d'enginys d'aquesta mena. Al Renaixement, molts científics i personatges públics posaven per als seus retrats amb el fons d'una esfera armil·lar com a símbol de saviesa i coneixement. Com que les esferes armil·lars foren alguns dels primers equips mecànics complexos, el seu desenvolupament va possibilitar nombrosos avenços tècnics de la ciència mecànica. A la bandera de Portugal, apareix representada una esfera armil·lar utilitzada com a símbol nacional des del regnat de Manuel I.

L'equivalent xinès 

A la Xina, els astrònoms desenvoluparen l'equivalent autòcton de l'esfera armil·lar, els anomenats globus celestes, per tal d'ajudar-los a planificar les seves observacions de les estrelles. El globus celeste més antic data de l'any 52 aC, a l'època de la dinastia Han occidental, i fou construït pels astrònoms Geng Shou-chang (耿壽昌) i Luo-xia Hong (落下閎). Alguns d'aquests instruments es podien moure per simular el moviment dels astres, impulsats per corrents d'aigua.

Molt de temps després, Li Chun-feng (李淳風), de la dinastia Tang, en va crear, l'any 633, un model més avançat amb tres capes esfèriques que li permetien de calibrar diferents aspectes de les observacions astronòmiques. L'any 723, també durant la dinastia Tang, el monjo budista Yi-xing (一行) i l'oficial de govern Liang Ling-zan (梁令瓚) van combinar el globus celeste de Zhang Heng mogut per aigua amb un dispositiu capaç de permetre la sortida del líquid. El resultat fou possiblement el primer rellotge mecànic mogut totalment per aigua de la història.

A més de ser una mera curiositat en heràldica, en defensa del sistema geocèntric, raons simbòliques o d'altre tipus, l'esfera armil·lar es va utilitzar com una eina per als càlculs, en la resolució de triangles esfèrics i un convertidor de graus en unitats mètriques.

Vegeu també 
 Astrolabi.

Astrometria
Instruments astronòmics
Pont de Gàlata

El pont de Gàlata () és un pont de pontons a Istanbul (Turquia), que creua una rada o entrant de mar coneguda com el Corn d'Or.

El pont de Gàlata actual el va construir la companyia turca STFA al mateix lloc que el pont de pontons que existia abans, entre Karaköy (districte de Beyoğlu) i Eminönü (districte de Fatih), i es va completar el desembre de 1994. És un pont bàscula (mòbil) amb una llum principal de 80 m i una longitud total de 490 m. La llosa del pont té 42 m d'amplada i inclou 3 carrils i una vorera en cada direcció.

Història 

El primer pont, de fusta, en aquest punt fou construït el 1845 i és conegut com el Pont nou (), ja que abans n'hi havia un altre més al nord. El soldà otomà Abdülâziz va ordenar la construcció d'un nou pont abans de la visita d'estat de Napoleó III a Istanbul el 1863. El 1875 una companyia anglesa, G. Wells, va fer el tercer pont. Aquest pont, sobre 24 pontons, tenia 480 m de llarg i 14 m d'ample. Va costar 105.000 lires d'or i va ser utilitzat fins al 1912. El quart pont, el més conegut i nostàlgic, fou construït per la companyia alemanya MAN AG el 1912. Fa 466 m de llarg i 25 m d'ample. Va costar 350.000 lires d'or. Es va fer servir fins a l'incendi del 16 de maig de 1992. Més conegut, avui, com a Pont Vell de Gàlata () o Pont Històric de Gàlata (), ha estat reparat i serveix per al pas de vianants entre Balat i Hasköy.

Vegeu també 
 Torre de Gàlata

Gàlata
Beyoğlu
Fatih
Sant Jordi (Palma)

Sant Jordi és un poble i barri del districte de Llevant de Palma situat a prop de l'Aeroport de Son Sant Joan i dels barris de Sa Casa Blanca i de s'Aranjassa. Administrativament està delimitat pels anteriors barris i a llevant pels municipis de Llucmajor i Marratxí. Dona nom al Prat de Sant Jordi, antic pantà dessecat per la mà de l'home a mitjans del . Durant el  formava part de la possessió de ses Arnaldes i el 1451 es té constància d'una església i un petit poblat al turó on s'assenta el poble.
A llevant del barri s'hi troba la possessió de Son Gual, parcel·lada i parcialment urbanitzada durant els anys 70 i 80. L'any 2018 tenia 3.115 habitants.

Referències 

Barris del districte de Llevant de Palma
Comerç just

El comerç just és una forma alternativa de comerç que té com a objectiu canviar les relacions comercials entre els països rics industrialitzats (els consumidors) i els països en via de desenvolupament (els productors). La xarxa de comerç just està formada per associacions, ONG's, cooperatives, empreses, artesans… i es basa en les normes següents:

 Assegurar als treballadors uns doblers justos per la feina que fan.
 No acceptar que els nens facin feina, rebuig a l'explotació infantil.
 Igualtat entre homes i dones.
 Afavorir la realització de projectes de desenvolupament solidari en benefici de la comunitat.
 Ser respectuosos amb el medi ambient.
 No privilegiar els cultius d'exportació en perjudici dels cultius de consum local necessaris per a la població.
 Estructures democràtiques.

Segons Intermón Oxfam, per cada paquet de cafè d'una marca convencional venut a un preu de 1,95 € en preus de 2010, el productor de cafè a Etiòpia guanya uns 19 cèntims d'euro. Quan aquest mateix paquet és de comerç just, el productor guanya 48 cèntims i, a més a més, es beneficia de dividends, primes socials, formació i crèdits.

Història 
Les primeres organitzacions de comerç just neixen a meitat dels anys seixanta del  amb les primeres organitzacions a Bèlgica i als Països Baixos. En els anys setanta aquests primers grups es van seguir desenvolupant al mateix temps que venien productes elaborats pels camperols i artesans dels països del sud denunciaven les injustícies del model comercial internacional. Als anys vuitanta es consoliden les organitzacions importadores i augmenten les botigues de comerç just com a canal habitual de distribució. L'any 1989 es va crear la Federació Internacional de Comerç Alternatiu (IFAT) amb la voluntat de reunir a organitzacions del nord i grups productors del Sud sota una mateixa coordinadora. Als anys noranta la pràctica del comerç just es va estendre i es va configurar com un moviment que integra ONG, botigues, importadores i distribuïdores. N'és un exemple la xarxa d'Intermón Oxfam, amb més de trenta botigues a Espanya.

Vegeu també 
 Microcrèdit
 Consum responsable
 S'Altra Senalla

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Esdeveniments sobre comerç just:
 Jornades sobre Comerç Just 
 Fair Music Festival
 Webs i Blogs informatius sobre comerç just en català:
 Eticpèdia
 Oloblog
 Canal Solidari 
 Centres productors i/o distribuïdors de productes de comerç just:
 Xarxa Consum 
 Olokuti, Consum Responsable Online
 Alternativa 3 
 SETEM
 Intermon Oxfam
 ARÇ Cooperativa

Comerç
Sostenibilitat
Economia social