alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
1279



Události 
 Kublaj dobývá část Východní Evropy (dnešní Moldavsko, Ukrajinu) a předuralskou část Ruska. Mongolská říše pokrývá 33 mil. km²
 19. března – v Číně smrtí císaře Sung Binga v bitvě proti Kublaj-chánovi) končí panování dynastie Sung a nastupuje počátek vlády Dynastie Jüan
 leden – první písemná zpráva o Moravské Ostravě
 4. únor – v noci malý Václav II. společně s matkou, královnou vdovou Kunhutou a zřejmě s chůvou Eliškou převezen na hrad Bezděz
 13. duben – nejstarší písemná zmínka o Sokolově
 listopad – Václav II. odvezen do Žitavy
 prosinec – na Vánoce je Václav II. v Berlíně
 První písemná zmínka o Mnichově Hradišti

Narození 
 (možná i 1278) – lucemburský vévoda Jindřich VII., otec pozdějšího českého krále Jana Lucemburského († 1313)
 ? – Ludvík I. Bourbonský, hrabě z Clermont-en-Beauvaisis a z La Marche a první vévoda bourbonský († 22. ledna 1341)

Úmrtí 
 16. února – Alfons III., portugalský král (* 1210)
22. července – Filip Salcburský (nebo Sponheimský), probošt vyšehradský, patriarcha akvilejský, arcibiskup salcburský a jen titulárně korutanský vévoda (* asi 1220)
 24. října – Walram IV. Limburský, limburský vévoda (* 1220)
 7. prosince – Boleslav V. Stydlivý, malopolský král (* 1226, v jeho osobě vymřela malopolská linie Piastovců po meči)

Hlava státu 
 České království – Václav II.
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský – Alfons X. Kastilský
 Papež – Mikuláš III.
 Anglické království – Eduard I.
 Francouzské království – Filip III.
 Polské knížectví – Boleslav V. Stydlivý – Lešek II. Černý
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
 Kastilské království – Alfons X. Moudrý
 Portugalské království – Alfons III. / Dinis I.
 Kastilie – Alfons X. Kastilský
 Aragonie – Petr III. Aragonský
 Byzantská říše – Michael VIII. Palaiologos
 Norsko – Magnus VI.
 Dánsko – Erik V. Klipping
 Švédsko – Magnus I. Birgersson
 Moskevské knížectví – Daniil Alexandrovič

Externí odkazy 
 

 
13. století
1280



Vědy a umění 
 v severní Itálii se poprvé objevují brýle

Narození 
 ? – Birger Magnusson, švédský král († 31. května 1321)
 ? – Marie z Avesnes, vévodkyně bourbonská († 22. ledna 1354)
 ? – Blanka z Anjou, královna aragonská, sicilská a valencijská († 14. října 1310)
 ? – Ruprecht VI. Nasavský, hrabě nasavský a zeť českého krále Václava II. († 1304)
 ? – Pietro Lorenzetti, italský malíř († 1348)
 ? – Jan z Caramoly, francouzský řeholník, blahoslavený († 26. srpna 1339)

Pravděpodobně narození 

 Benedikt XII., 197. papež († 25. dubna 1342)

Úmrtí 
 10. února – Markéta II. Flanderská, flanderská a henegavská hraběnka (* 1202)
 9. května – Magnus VI., norský král (* 1. května 1238)
 2. června – Jolanda Burgundská, hraběnka z Nevers, Auxerre, Tonnerre a Valois (* 1247)
 9. června – Herebord von Bismarck, první doložený zástupce rodu Bismarcků (* okolo 1200)
 22. srpna – Mikuláš III., papež (*1210 až 1220)
 15. listopadu – Albert Veliký, německý teolog, filosof, světec a učitel církve (* 1193 nebo 1206/1207)
 30. prosinec – bl. Markéta Colonna, řeholnice (* 1255)

Hlava státu 
 České království – Václav II.
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský – Alfons X. Kastilský
 Papež – Mikuláš III.
 Anglické království – Eduard I.
 Francouzské království – Filip III.
 Polské knížectví – Lešek II. Černý
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
 Kastilské království – Alfons X. Moudrý
 Portugalské království – Dinis
 Byzantská říše – Michael VIII. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
13. století
1207



Narození 
Česko
 ? – Vladislav (moravský markrabě), třetí syn českého krále Přemysla Otakara I. († 18. února 1227/1228)

Svět
 7. července – Alžběta Durynská, uherská princezna († 17. listopadu 1231)
 30. září – Džaláleddín Balchí Rúmí, perský básník, právník, teolog a učitel súfismu († 17. prosince 1273)
 1. října – Jindřich III. Plantagenet, anglický král († 16. listopadu 1272)

Úmrtí 
 29. května – Bona z Pisy, katolická světice (* 1156)
 4. září
 Bonifác z Montferratu, markýz z Montferratu a vůdce čtvrté křížové výpravy (* asi 1150)
 Raimbaut de Vaqueiras, provensálský trubadúr (* okolo 1165)
 8. října – Kalojan, bulharský car (* ?)

Hlava státu 
 České království – Přemysl Otakar I.
 Svatá říše římská – Ota IV. Brunšvický – Filip Švábský
 Papež – Inocenc III.
 Anglické království – Jan Bezzemek
 Francouzské království – Filip II. August
 Polské knížectví – Lešek I. Bílý
 Uherské království – Ondřej II.
 Sicilské království – Fridrich I.
 Kastilské království – Alfonso VIII. Kastilský
 Rakouské vévodství – Leopold VI. Babenberský
 Skotské království – Vilém Lev
 Latinské císařství – Jindřich
 Nikájské císařství – Theodoros I. Laskaris

Externí odkazy 
 

 
13. století
1230



Události 
 královna Konstancie založila cisterciácký klášter Porta coeli (Brána nebes) v Předklášteří u Tišnova
 křesťanské státy Kastilie a León se sjednotily, aby mohly odolávat náporu Maurů
 byl založen cisterciácký klášter Valence

Probíhající události 

 1228–1232: Drentská křížová výprava
 1223–1242: Mongolský vpád do Evropy

Narození 
 ? – Petr z La Brosse, komorník francouzského krále Filipa III. († 30. června 1278)
 ? – Jindřich Kastilský, kastilský infant a římský senátor († 8. srpna 1303)
 ? – Adéla Holandská, holandská regentka († 9. dubna 1284)
 ? – Cecílie z Baux, savojská hraběnka († 1275) 
 ? – Rudolf I. Bádenský, regent a následně markrabě bádenský († 19. listopadu 1288) 
 ? – Siegfried I. Anhaltský, anhaltský hrabě († 1298) 
 ? – Švarn, haličský kníže († 1270)

Pravděpodobně narození 

 Matylda z Béthuné, flanderská hraběnka († 8. listopadu 1264)

Úmrtí 
Česko
 2. června – Judita Přemyslovna, dcera Přemysla Otakara I. (* 1201)
 15. prosince – Přemysl Otakar I., český kníže a král (* asi 1155/1167?)

Svět
 30. ledna – Pelagio Galvani, portugalský benediktinský kardinál, právník, papežský legát a vůdce páté křížové výpravy (* 1165?)
13. května – Kazimír I. Opolský, kníže opolsko-ratibořský (* 1178/1179) 
12. července – Markéta z Blois, burgundská hraběnka a regentka, hraběnka z Blois a z Châteaudun (* 1164/1170)
 28. července – Leopold VI. Babenberský, vévoda štýrský a vévoda rakouský (* 1175/1176)
 24. září – Alfons IX., král Leónu a Galicie (* 1171)
25. října – Gilbert z Clare, 5. hrabě z Gloucesteru, anglický šlechtic (* 1180) 
24. listopadu – Matouš II. z Montmorency, francouzský konstábl a účastník křížových výprav (* ?) 
 23. prosince – Berengarie Navarrská, anglická královna jako manželka Richarda Lví srdce (* asi 1165)
 ? – Šmuel ibn Tibon, židovský lékař, filozof a překladatel (* 1150)
 ? – Perotinus Magnus, francouzský hudební skladatel (* 1160) 
 ? – Svatý Siard, světec římskokatolické církve (* ?)

Hlava státu 
 České království – Přemysl Otakar I. – Václav I.
 Svatá říše římská – Fridrich II.
 Papež – Řehoř IX.
 Anglické království – Jindřich III. Plantagenet
 Francouzské království – Ludvík IX.
 Polské knížectví – Konrád I. Mazovský
 Uherské království – Ondřej II.
 Latinské císařství – Balduin II. a Jan z Brienne (císař-regent)
 Nikájské císařství – Jan III. Dukas Vatatzés

Externí odkazy 
 

 
13. století
Gunzenhausen

Gunzenhausen je město na severozápadě Bavorska. Leží na jih od Norimberku. Má  obyvatel.

Městské části

Osobnosti města 
 Simon Marius (1573–1624), astronom
 J. D. Salinger (1919–2010), americký spisovatel; po druhé světové válce zde působil jako příslušník amerických tajných služeb

Partnerská města 
  Isle, Francie, 1985
  Frankenmuth, Michigan, USA, 1962

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Historie města – německy

Města v Bavorsku
Zemský okres Weißenburg-Gunzenhausen
Klínové písmo

Pojem klínové písmo znamená způsob zápisu, styl psaní znaků starověkých písem, určený prostředky dostupnými ve starověké Mezopotámii, tj. hlínou a rákosem.

Neoznačuje žádnou konkrétní sadu znaků, jako např. latinka nebo alfabeta. Znaky byly standardně psané, vytlačované rákosovým pisátkem do hlíny, nejčastěji ve formě hliněných tabulek, která mohla být kvůli trvanlivosti následně vypálena. K vypálení také došlo často nechtěně, když byla města vypálena nepřátelskými vojsky, což pro dnešní archeologii znamená uchování mnoha klínopisných textů, které by se jinak nezachovaly.

Klínopisné znaky ale mohly také být tesány do kamene či psány na jiný materiál.

Historie použití 

V jeho počátcích sumerské klínové znaky vycházely z původních, mnohem starších piktogramů, zapisovaných vertikálně do sloupců. Poté se zápis změnil na horizontální (zleva doprava), znaky byly otočeny o 90° a zjednodušeny (a fonemizovány), aby se daly znázornit ustálenými otisky rydla.

Tuto techniku později převzali Akkaďané (např. El-amarnské dopisy), Babyloňané a Asyřané, kteří toto písmo částečně upravili, stylizovali a zjednodušili pro svou semitskou akkadštinu jako slabičné, i když to ne vždy odpovídalo struktuře semitských jazyků, které toto písmo dále převzaly. Klínové písmo akkadských dialektů většinou není jednoznačné – znaky mají obvykle hodnotu slabikovou, ale mohou mít i hodnotu logogramu, tedy hodnotu celého slova. Kromě toho mohou prostě jen označovat druh slova, které následuje (např.  GIŠ „strom, dřevo“ či  DINGIR „bůh“), aniž by se četly. Takový znak, který obvykle stojí před slovem, se nazývá determinativ. Jednoznačné však nebyly ani samotné slabičné hodnoty znaků. Jeden znak může být čten několika způsoby a naopak jedna slabika může být zapsána několika různými znaky. Čtení těchto slabičných klínopisných textů je proto velmi složité a obtížné.

Jelikož klínové slabičné písmo, jak je používali Asyřané a Babyloňané, bylo značně komplikované, docházelo k jeho zjednodušením. Tím je například úprava babylonského klínopisu pro starou (indoevropskou) perštinu, která počet znaků notně omezila. Tak toto písmo však nepřevzaly jen mezopotámské semitské jazyky, ale i např. vzdálenější indoevropská chetitština. Vzhledem k slabičné formě znaků mohl pak Bedřich Hrozný chetitské texty dešifrovat a přečíst.

Kromě těchto slabikových a poloslabičných složitých písem existuje i klínové písmo ryze hláskové, kde každý znak odpovídá jedné hlásce (zde souhlásce, samohlásky se nezapisovaly). Tímto příkladem je ugaritské klínové písmo.

Později se prosadilo i v semitských jazycích jednodušší písmo hláskové podle fénického vzoru. S jeho rozmachem, souvisejícím také s prosazením nových psacích materiálů, zejména papyru s inkoustem, tak skončila éra klínového písma.

Odkazy

Literatura

Související články 
 seznam písem
 Josef Klíma, český orientalista, historik klínopisného práva

Externí odkazy 
 
 
 Texty klínového písma 
 Klínové písmo psací 
 Kolébka civilizace, vývoj klínového písma
 

 
Písma
Mezopotámie
Starověká literatura
Francouzská hymna

Hymnou Francie je revoluční píseň La Marseillaise [la marsejéz]. Je rovněž hymnou francouzských závislých území (např. Francouzské Guyany).

Historie hymny 
Píseň složil ženijní důstojník Claude Joseph Rouget de Lisle (někdy také Rouget de l'Isle) v noci z 25. na 26. dubna 1792 ve Štrasburku jako pochod pro francouzské jednotky hájící východní hranice země proti rakouským intervenčním jednotkám. Původně se proto jmenovala Chant de guerre de l'Armée du Rhin (Bojová píseň rýnské armády). Od 30. července 1792, kdy do Paříže za zpěvu této písně dorazily vojenské posily dobrovolníků z Marseille je zvána Marseillaisou, tzn. marseilleskou písní. Marseillaisa se stala jednou z nejoblíbenějších písní Francouzské revoluce a 14. července 1795 byla prohlášena za státní hymnu, čímž nahradila královskou hymnu Vive Henri IV.

Za císařství byla zakázána (to funkci hymny plnila píseň Chant du départ), zákaz pak platil i během restaurace. Státní hymnou se opět stala za 3. republiky roku 1879. Hymnou oficiálně zůstala i v časech vichistické kolaborantské vlády (1940–1944), v této době ale byla zastíněna písní Maréchal, nous voilà! Marseillaisa zůstala hymnou i po vzniku páté republiky a je jí dodnes.

Marseillaisa byla v průběhu 19. a 20. století oblíbenou písní revolučních hnutí. Roku 1917 byla v období mezi Únorovou a Říjnovou revolucí nakrátko též hymnou Ruska.

Od 70. let 20. století se ve Francii ozývají hlasy, že stávající text s „krví nepřátel“ je příliš násilnický a že by bylo vhodné jej změnit v poněkud „mírumilovnějším“ duchu. Vzhledem ke spojení písně s bojem za svobodu a demokracii a její roli ve francouzských dějinách je však jakákoli změna krajně nepravděpodobná. V roce 2004 byla ve Francii uzákoněna povinná výuka hymny ve všech státních školách.

Francouzskou hymnu můžeme slyšet v podání Edith Piaf, která bývá nazývána také La Mome.

Text a český překlad 

Jako hymna se hraje pouze první sloka a refrén.

Zajímavosti 
Obsáhlou hudební citaci francouzské hymny a variace na její melodii obsahuje předehra Roberta Schumanna Heřman a Dorota op. 136 na Goetheho motivy. Citace Marseillaisy je k slyšení i v Čajkovského Slavnostní předehře 1812 nebo v úvodu písně skupiny The Beatles jménem All You Need Is Love.

Zajímavá je scéna z filmu Casablanca, kde je zpěv Marseillaisy společným vyjádřením odporu vůči německé rozpínavosti.

Odkazy

Literatura

Související články 
 Francouzská vlajka
 Státní znak Francie
 Dějiny Francie
 Státní symboly Francie
 Ah! ça ira

Externí odkazy 
 
 
 
 anglický text, na pozadí zní melodie
 Hymna ve formátu MP3; 8,3 MB
 Hymna na stránce prezidenta Francie 

Francie
Hymna
Hymna
Písně ve francouzštině
Velká francouzská revoluce
Nicejské vyznání

Nicejské nebo nikajské vyznání je společné vyznání víry (krédo) vyznávající božství Ježíše Krista, přijaté na Prvním nikajském koncilu (325). Je přijímáno naprostou většinou křesťanských církví. První konstantinopolský koncil (381) z tohoto vyznání vycházel, když formuloval své, tzv. Nicejsko-konstantinopolské vyznání, které se dodnes používá jako vyznání křesťanské víry (kréda) např. při liturgii.
Jeho formulace je z velké části namířena proti ariánům. Týká se to jednak závěrečného anatematismu (vyloučení z církve), jednak důrazu na Ježíšovo božství a na jeho rovnost s Otcem (proslulý termín soupodstatný, řecky homoúsios, zde přel. jako jedné podstaty s).

Znění nicejského kréda 

Věříme v jednoho Boha, vševládnoucího Otce,
Stvořitele všeho viditelného i neviditelného.

A v jednoho Pána Ježíše Krista, jednorozeného Syna Božího,
zrozeného z Otce, to jest z podstaty Otce,
Bůh z Boha, Světlo ze Světla, pravý Bůh z pravého Boha,
zrozeného, ne stvořeného, jedné podstaty s Otcem,
skrze něhož vše vzniklo
- to, co je na nebi, i to, co je na zemi -,
který pro nás lidi a pro naši spásu sestoupil a vtělil se,
stal se člověkem, trpěl a třetího dne vstal (z mrtvých),
vystoupil na nebesa a přijde soudit živé i mrtvé.

A v Ducha svatého.

Ty však, kteří říkají: „Byl (čas), kdy nebyl“
a „před svým zrozením nebyl“ a že vznikl z nebytí
anebo z jiné hypostaze nebo podstaty, kteří tvrdí,
že Boží Syn podléhá změně nebo proměně,
ty všeobecná a apoštolská církev anatematizuje.

Související články 
 Nicejsko-cařihradské vyznání
 Apoštolské vyznání
 Koncil
 První nikajský koncil

Externí odkazy 
 

Křesťanská kréda
Koncily
Nikaia
Mariades

Mariades (též Mareades či Cyriades) († 253) byl bohatý antiochijský občan, který kvůli zpronevěře veřejných peněz uprchl roku 253 do Persie a nabídl tam králi Šápúrovi, že mu bude ukazovat cestu při jeho tažení do římské říše.

Toto tažení bylo pro římský východ skutečnou pohromou – Peršané při něm vyplenili několik desítek římských měst včetně Antiochie nad Orontem a deportovali odtud tisíce obyvatel. Sám Mariades se na sklonku Gallovy vlády dostal za nejasných okolností do rukou krajanů, byl souzen a potom zaživa upálen. Zprávy o tom, že ho na Východě krátce uznávali za císaře, nejsou věrohodné, přesto však někteří badatelé řadí Mariada mezi římské uzurpátory.

Externí odkazy 
 Biografické údaje o Mariadovi (anglicky)

 Římsko-perské války ve 3. století (česky)

Římští uzurpátoři
Úmrtí v roce 253
Muži
Zinek (minerál)

Zinek (Paracelsus, 1526), chemická značka Zn, je klencový minerál. Název je pravděpodobně odvozen od německého zinke což znamená zub, hrot (vidlí) a odkazuje na tvar, v jakém se vyskytuje na vnitřní vyzdívce tavicích pecí.

Původ 
 druhotný – v oxidačních pásmech rudních ložisek, kde je produktem vzniklým redukcí neutrálních nebo slabě kyselých roztoků působením organických sloučenin, oxidací sfaleritu.
 magmatický - znám také z čedičů
 vulkanický – ze sopečných plynů – např. Elbrus
 mimozemský – na měsíci

Morfologie 
Tvoří lupínky nebo drobné hroznovité, ledvinité a kuličkovité agregáty. Velmi vzácné krystalky jsou značně podobné krychli. Údajně měl být nalezen ve valouncích až jako pěst velkých.

Vlastnosti 
 Fyzikální - Dokonalá bazální štěpnost, je dosti křehký. Tvrdost 2, hustota 6,7-7,2.
 Chemické - 
 Optické - Šedobílý až šedý, vryp má šedý, lesk kovový.

Parageneze 
 stříbro, síra, cerusit, anglesit, freibergit, galenit (Elsa mine, Kanada), měď, sfalerit, djurleit, kuprit (Dulcina mine, Chile).

Získávání 
Společně s těžbou dalších minerálů.

Využití 
Vzhledem ke svému řídkému výskytu nemá praktické využití.

Naleziště 
V přírodě se vyskytuje jen vzácně s řadou dalších vzácných prvků.
 Japonsko – ostrov Honšú, sopka Hakone
 Arménie – alverdský masiv a šamšadinský masiv
 Rusko – např. z Kamčatky sopka Bezymjannyj
 Austrálie – z čedičů u Brunsviku v Novém Jižním Walesu
 Měsíc – Moře nepokojů (Mare Crisium) – ve vzorcích odebraných sondou Luna 24
 a další.

Odkazy

Literatura 
 Palache, C., H. Berman, and C. Frondel (1944) Dana's system of mineralogy, (7th edition), volume I, 127

Související články 
 Seznam minerálů

Externí odkazy 
 
  Zinek na webu mindat.org
  Zinek na webu Webmineral
  Zinek v atlasu minerálů
  Mineral data publishing (PDF)
  Zinek na Leccos.com 

Minerály
Minerály 1. třídy
Kov (minerál)
Inverze teploty vzduchu

Inverze teploty vzduchu neboli teplotní inverze je meteorologický jev (viz inverze v meteorologii), kdy teplota vzduchu v některé vrstvě dolní atmosféry s výškou neklesá, ale stoupá. Podle eMS - zvláštní případ vertikálního rozložení teploty vzduchu, při kterém v určité vrstvě atmosféry, v tzv. inverzní vrstvě, teplota s nadmořskou výškou vzrůstá.

Normální atmosférická situace 
Chladnější plyn je hustší a tak se drží při zemi. Ovšem změna složení díky vodní páře může způsobit, že vlhčí chladnější vzduch stoupá vzhůru. Pro dolní vrstvy atmosféry (troposféru) je charakteristické, že teplota vzduchu s výškou klesá, tzn. při zemském povrchu je vzduch teplejší než ve výšce. Je to způsobeno ohřevem o zemský povrch, který vydává teplo získané pohlceným slunečním zářením. Přenos tepla od zemského povrchu je provázen jevem zvaným konvekce, kdy ohřátý vzduch stoupá a na jeho místo se shora tlačí vzduch studený. Teplota stoupajícího vzduchu klesá s klesajícím tlakem ve větších výškách (adiabatický děj). V určité výšce se kondenzací vlhkosti obsažené ve stoupajícím vzduchu zpravidla vytváří konvekční oblačnost typu cumulus a cumulonimbus. Pokles teploty vzduchu v nižších vrstvách atmosféry (do výšky 11 km) činí přibližně 1 °C na 150 m výšky, tedy asi 0,65 °C na 100 m.

Vznik inverze 
Někdy však dochází k obrácení neboli inverzi teplotního gradientu. Lokální inverze například v údolí může být způsobena stékáním chladného vzduchu po svazích dolů. U dna kotliny se potom vytváří vrstva studeného vzduchu, v níž mnohdy dochází ke kondenzaci vodní páry a vzniku mlhy/nízké oblačnosti. Ve větším měřítku může inverzi způsobit nasunutí teplejší masy vzduchu nad vrstvu vzduchu studeného, čímž dojde k zastavení konvekčního proudění.

Následky inverze 
Jedním z následků inverze teploty vzduchu je výrazné zvýšení koncentrace škodlivin z výfuků a komínů v nehybné přízemní vrstvě vzduchu. K inverzním situacím, trvajícím řadu dní, dochází zpravidla v podzimních a zimních měsících. Charakteristická je nízká oblačnost, zahalující nížiny, zatímco vystupující horské oblasti se těší jasnému a teplému počasí. Na rozhraní chladné a teplé masy vzduchu (které mají různý index lomu pro procházející záření) může docházet k zajímavým projevům zrcadlení, označovaným jako fata morgána, či šíření rádiových vln odrazem o inverzní rozhraní (tzv. troposférické vedení). Inverzní situace tak bývají pro radioamatéry zajímavou příležitostí, jak zachytit signál stanic, které jsou při vysílání za běžných podmínek pro velkou vzdálenost nedosažitelné.

Reference

Externí odkazy 
 

Meteorologické jevy
Masoretský text

Masoretský text je hebrejský (či v jistých případech aramejský) text Starého zákona opatřený masoretskými vokalizačními znaky, resp. doplněný o tzv. masoru (ta se dělí na malou (Masora parva), velkou (Masora magna) a závěrečnou (Masora finalis) masoru) – propracovaný systém okrajových poznámek sloužící k rychlé a přehledné orientaci v biblickém textu a k zaznamenání jeho různých variant. Hebrejština, jako i jiné semitské jazyky, totiž nezná ve svém písmu znaky pro samohlásky. Protože však stále méně Židů bylo schopno číst původní souhláskový text (a z náboženských důvodů bylo pociťováno jako nanejvýš důležité uchovat jeho přesné znění a výslovnost), bylo nutné vytvořit vokalizační systém.

O ujednocení textu starozákonních knih se přibližně do 5. století n. l. starali sóferím („písaři“). Jejich následovníci, od 6. století zvaní „masoreti“, opatřili tradovaný a pečlivě opisovaný hebrejský, popř. aramejský text vokalizací. Těchto systémů vzniklo několik, nakonec byl všeobecně přijat ten, který vyvinula škola v Tiberiadě.

Masoretský text však neoznačuje jen ustálený a standardizovaný vokalizovaný text starozákonních knih, ale především jednu konkrétní textovou verzi hebrejské bible. Těchto verzí totiž existuje více; vedle textu masoretského existuje ještě text Septuaginty nebo například samaritánský text Pentateuchu či aramejské targumy. Ty se od sebe navzájem liší a jejich vzájemný vztah je předmětem diskuze. Podle některých badatelů se jedná od začátku o několik verzí téhož textu, podle jiných zase o různé varianty vycházející z jednoho původního originálu.

Zachované verze masoretského textu 
Nejstarším v úplnosti dochovaným masoretským rukopisem Tanachu je Leningradský kodex z roku 1008. Jedná se o opis textu masoreta Árona Moše ben Ašera.

Text Jákobem ben Chajjímem v letech 1524–1525 v Benátkách vydaného Starého zákona (Bombergiana), který v sobě sloučil systémy dvou nejvýznamnějších masoretských rodin (totiž ben Ašerovy a ben Naftaliho), byl až do 20. století považován za všeobecně uznávaný text hebrejské bible (textus receptus Hebraicus).

Související články 
 Biblický kánon
 Tanach

Starý zákon
Pupen

Pupen (gemma) je základ budoucího rostlinného orgánu (stonku, větve nebo listu).

Dělení pupenů

podle funkce 
 listové – vyrůstají z nich listy
 květní – vyrůstají z nich květy
 kombinované – kombinace listových a květních

podle postavení na stonku 
 vstřícně postavené (dva pupeny naproti sobě)
 střídavě postavené (pupeny jsou postaveny střídavě)
 nahodile postavené (v postavení pupenů není žádný řád)

podle umístění 
 apikální/terminální (vrcholový)
 axilární (úžlabní)
 adventivní (je všude na rostlině)

podle přítomnosti šupin 
 se šupinami
 polonahé
 nahé

U bylin bývají pupeny nahé. Dřeviny vyvíjející se základy mladých větví (pupeny) chrání pupenovými šupinami listového původu. Vzácně nemusí dřevina vytvářet šupiny chránící pupeny vůbec - nahé pupeny (kalina). Někdy mohou šupiny krýt jen část pupenu - polonahé pupeny černého bezu, nebo mohou být tvořené jedinou šupinou (vrba). U jiných dřevin je šupin více a často se střechovitě překrývají (jírovec maďal, buk). Pupeny či mladé listy mohou být také chráněny lepkavými sekrety (jírovce maďal, olše lepkavá). Pupen může být chráněn i rozšířenou spodinou listového řapíku (např. platan javorolistý).

podle doby trvání 
 letní (byliny)
 zimní (zakládají se jeden rok a aktivní jsou až na jaře v následujícím roce)
 spící (v úžlabí listů)

Odkazy

Reference

Literatura 
 Reisenauer R. et al.: CO JE CO? (1) Příručka pro každý den. Pressfoto - vydavatelství ČTK, Praha, 1982
 Encyklopedie CoJeCo: pupen

Externí odkazy 
 
 

Botanika
Morfologie rostlin
Řapík

Řapík (petiolus) je stopkovitá část listu s charakteristickým tvarem a vnitřní stavbou, která spojuje čepel listu se stonkem rostliny. List s řapíkem se označuje jako řapíkatý, list bez řapíku je přisedlý. Řapík obsahuje mechanická pletiva, která se podílejí na udržení polohy listu a jeho odpružení v době zvýšeného mechanického namáhání a jeho nastavení do výhodnější polohy vůči slunečnímu svitu.

V řapíku jsou vodivá pletiva pro transport živin a metabolických produktů. U spodních listů jsou řapíky většinou delší než u horních, takže všechny listy mohou lépe využívat světelnou energii. Řapík nesoucí listovou čepel, hlavní transpirační a asimilující listový orgán, vzniká již ve fázi klíčení semenáčků v tkáních hypokotylu. Dále se vyvíjí prodlužováním listového meristému.

U některých rodů, např. akácie, je řapík listovitě rozšířen a přebírá asimilační funkce po redukovaných listových čepelích. Někdy je rostlina pěstována výhradně pro řapíky které se konzumují, např. reveň kadeřavá. U krytosemenných rostlin někdy vzniká tzv. ouškatý řapík, kdy vybíhá báze řapíku do párovitých výrůstků nazývaných ouška. V místě přisedání listu je občas u vyšších dvouděložných rostlin báze řapíku silně rozšířena a objímá stonek, vzniklý útvar se nazývá pochva a řapík je pochvatý.

Mimo základních tvarů řapíku, jako jsou oblý, hranatý a žlábkovaný, mohou být řapíky i znatelně zploštělé, buď ve svislé nebo vodorovné rovině. Někdy jsou tzv. křídlaté, mají podélně plochá tenká křídla (lemy) a řapík pak může být:
úzce křídlatý – křídla jsou užší než průměr řapíku
široce křídlatý – křídla jsou širší než průměr řapíku
trojkřídlý – křídla jsou po obou stranách i na spodní straně řapíku
zvlněné křídlatý – křídla jsou zvlněné zprohýbaná
Některé vodní rostliny, např. kotvice plovoucí, mají řapíky nafouklé a pomáhají rostlině udržovat listy nad hladinou. U popínavých rostlin, např. plaménku, slouží řapíky i jako úponky, kterými se rostlina přichycuje k opoře. Jsou rostliny mající řapíky extrémně dlouhé, např. z rodů rafie nebo banánovník, kdy bývají delší než 5 m.

Řapíček (petiolulus) je stopkovitá část lístku v dlanitě složeném nebo zpeřeném listu. Řapíček spojuje čepel lístku s vřetenem (osou) složeného listu, tj. s prodlouženým řapíkem. Funkce i vzhled řapíčků jsou obdobné jako u řapíků.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 

Morfologie rostlin
Redoxní potenciál

Redoxní potenciál (také oxidačně-redukční potenciál i redox potenciál) je vyjádření míry schopnosti redoxního systému převést jednoho z reakčních partnerů do oxidovaného stavu.

Redoxní potenciál vyjadřuje:

 redukční stav systému v milivoltech
 napětí mezi standardní vodíkovou elektrodou a příslušným oxidačně-redukčním přechodem

je dán vztahem:

      (pro 25 °C), kde

 čím více má činidlo E>0, tím větším je oxidačním činidlem, čím má E<0, tím je silnějším redukčním činidlem.

Redoxní potenciál se měří jako elektrické napětí inertní elektrody ponořené do roztoku systému proti srovnávací elektrodě se známým potenciálem.

Čím má kov zápornější hodnotu redoxního potenciálu, tím má větší schopnost uvolňovat elektrony.

Související články 
 Beketovova řada kovů
 Redoxní systém

Externí odkazy 
 Encyklopedie CoToJe
 Encyklopedie Vševěd

Elektrochemie
Analytická chemie
MicroDVD

MicroDVD je formátů titulků, jehož jméno je odvozeno od softwarového přehrávače filmů ve formátech DVD rip, DivX, XviD apod., vytvořeného německou firmou Tiamat Software v roce 2000 a vyvíjeného po následující rok. Soubor s titulky má zpravidla příponu .sub.

Ukázka formátu titulků 
 {3640}{3735}V pěti čtvrtích New Yorku|žije zhruba 8 milionů lidí.
 {3740}{3802}V celé oblasti 12 milionů.

Každá řádka obsahuje číslo snímku začátku a konce zobrazení titulku a vlastní text rozdělený do řádků znakem „|“.

Výhodou oproti formátu SubRip je menší velikost souboru s titulky, větší přehlednost a přesná synchronizace se scénou ve filmu. Nevýhodou je, že titulky jsou vázány na konkrétní snímek a tudíž je nutné znát FPS (počet snímků ve filmu za sekundu). V případě změny délky nebo FPS filmu je nutné přečasování popř. synchronizace titulků.

Externí odkazy 
 Domácí stránky programu MicroDVD – neplatný odkaz !

Digitální filmové technologie
Video přehrávače
Redoxní systém

Redoxní systém (také oxidačně-redukční systém i redox systém) je systém složený z redukčního a oxidačního činidla v chemické rovnováze, jejíž poloha je určena zákonem působení aktivní hmoty. Tyto systémy mají důležitou úlohu ve fyziologii (např. dýchání buněk, působení vitaminů a enzymů), při kvašení, polymerizacích aj.

Související články 

 Redoxní potenciál

Literatura 

 Encyklopedie CoToJe, https://web.archive.org/web/20160305000029/http://coto.je/

Elektrochemie
SubRip

SubRip je souborový formát obsahující titulky k filmům ve formátech AVI apod., používá příponu .srt.

Ukázka formátu 
 1
 00:02:25,600 --> 00:02:29,400
 V pěti čtvrtích New Yorku
 žije zhruba 8 milionů lidí.
  
 2
 00:02:29,600 --> 00:02:32,080
 V celé oblasti 12 milionů.

Formát SubRip se od formátu MicroDVD liší tím, že udává počáteční a koncové značky pro zobrazení jednotlivých titulků ve formátu časové značky. Zatímco v MicroDVD formátu je zobrazení a skrytí titulku vázáno na určitý snímek z videa ke kterému titulky náleží.

Výhody:
V případě, že se změní počet snímků zobrazený za jednu sekundu, není potřeba počáteční a koncové značky ve formátu SubRip přepočítávat.

Nevýhody:
Nevýhodou je o něco větší velikost souboru a obtížnější zpracování, neboť ten obsahuje nadbytečná data jako číslo titulku, šipka apod., které jsou v souboru titulků pro strojové zpracování jen na obtíž.

Digitální filmové technologie
Souborové formáty
Demokraté 66

Democraten 66, zkráceně D66 ( Demokraté 66) je nizozemská sociálně liberální politická strana.

Historie 
Byla založena 14. října 1966 a patří k aktivním členům evropské strany Aliance liberálů a demokratů pro Evropu a Liberální internacionály. Demokraté 66 byli v minulosti součástí vládních koalic. Ve volbách v roce 2019 obdrželi 12,2 % hlasů a 19 křesel v dolní komoře. V Senátu získali po volbách v roce 2019 7 senátorů. V posledních volbách do Evropského parlamentu (2019) strana získala dva europoslance, což je o dva méně než ve volbách v roce 2014.

Oficiální barvou je zelená.

Externí odkazy 
 
 Oficiální stránky D66

Politické strany v Nizozemsku
Radikální strany
Politické strany založené roku 1966
Sociálně liberální strany
Relikt (biologie)

Relikt je druh rostliny nebo živočicha, který se zachoval na malém izolovaném území, zvaném refugium, jako pozůstatek dřívějšího velkého rozšíření. Rozšíření některých reliktů může být endemické, tj. nevyskytují se nikde jinde. Jako relikt může být označován i druh vývojově starých organismů, které přežily do současnosti, zatímco příbuzné druhy vyhynuly (viz živoucí fosílie).

V ČR jsou známy např. glaciální relikty v horách nad hranicí lesa jako pozůstatky širokého rozšíření v glaciálech, např. vrba laponská (Salix lapponum) a některé druhy hmyzu. Naproti tomu některé teplomilné druhy, uváděné jako třetihorní relikty (např. ještěrka zelená (Lacerta viridis) v Čechách), jsou zřejmě přistěhované později.

Rozdělení 
Podle toho, v jakém areálu jsou reliktní organismy rozšířeny, rozlišujeme:

Absolutní relikt 
Jsou to případy, kdy některý taxon byl dříve rozšířen na velkém území, ale v současnosti se vyskytuje jen na jediném místě. Příkladem je rod jinan (Ginkgo). Ten dříve rostl po celé severní polokouli, ale dochoval se pouze v jihovýchodní Asii, a to jen v jediném druhu jinan dvoulaločný (Ginkgo biloba). Absolutní relikt je v tomto případě i endemitem.

Relativní relikt 
Jedná se o případy, kdy uvedený taxon je reliktní pouze v určité oblasti, v jejímž okolí vymizel, kdežto na jiných územích se vyskytuje hojně a nepřetržitě. Příkladem je ostružiník moruška (Rubus chamaemorus). Ten v době ledové rostl ve střední i severní Evropě, ale s postupným oteplením se ve střední Evropě udržel jen v Alpách a Karpatech, kdežto v severní Evropě roste stále hojně – v Alpách a Karpatech je tedy chápán jako relikt z doby ledové.

Srovnání reliktu a endemitu  
Na první pohled se muže zdát, že jsou oba tyto pojmy totožné. Oba označují organismus, který se zpravidla vyskytuje jen na určitém malém areálu.
 U  endemitu porovnáváme, zda se tentýž organismus přirozeně vyskytuje ve stejné době ještě někde jinde. Někdy může být za areál výskytu endemitu považován i celý kontinent, např. australští vačnatci a vejcorodí savci. Je to porovnání současných stavů.
 U reliktu porovnáváme, zda tentýž organismus je na určitém místě rozšířen v současnosti a zda tam byl i v minulosti. Je to porovnání stavů za delší časové období.

Odkazy

Reference

Související články 
 Nepůvodní druh

Externí odkazy 
  Reliktní fauna ČR

Evoluční biologie
Fytogeografie
Respirační test

Respirační testy tvoří skupinu analytických metod, kterými se stanovuje biologická stabilita materiálu organického původu, např. kompostů, stabilizovaných bioodpadů apod. Jedná se o nepřímé metody založené na měření aktivity mikrobiálních společenstvech ve sledovaných materiálech.

Respirometrické testy mohou být rozděleny na dynamické a statické (Adani and Tambone, 1998). Základní rozdíl je, že měření dynamickými metodami se provádí s kontinuální aerací sledovaného materiálu, zatímco statické metody jsou bez aerace. Nevýhodou statických metod je, že biomasa je provzdušňována pouze pasivní difúzí (Adani, Habart, 2003). Difúze se stává hlavním limitujícím faktorem mikrobiálních společenstev tenkých filmů jaké se vyskytují na odpadních materiálech, neboť kyslík může jen s obtížemi prostupovat dovnitř biomasy k buněčným stěnám mikrobů. Proto mohou být výsledky spotřeby kyslíku u statických metod podhodnocené, zejména při měření čerstvých materiálů. Z toho důvodu bylo navrženo několik dynamických metod, oceňujících spotřebu kyslíku na měření biologické stability (Scaglia et al., 2000; Adani et al., 2001).

Mezi respirometrické testy patří například:
 Respirační a amonifikační testy dle Novák a Apfelthalera, (1964)
 ASTM 96 h (US EPA, 1996)
 AT 4 (Binner, 2002)
 Statický respirační index (Scaglia et al, 2000) 
 Dynamický respirační index (Scaglia et al, 2000)

Literatura
 ADANI, F., HABART, J.: Biologická stabilita, dynamický respirační index a jeho uplatnění v odpadovém hospodářství. Sborník přednášek Odpady Luhačovice, 2003
 BINNER, E.: Efect of Mechanical-biological treatment on landfilling, biowaste workshop, Vídeň, 2002 
 NOVÁK, B., APFELTHALER, R.: Příspěvek k metodice stanovení respirace jako indikátoru mikrobiologických pochodů v půdě. Rostlinná výroba, vol. 10, 1964 (2) str. 145-150 
 SCAGLIA, B., TAMBONE, F., GENEVINI, P. L., ADANI, F.: Respiration Index Determination: Dynamic and Static Appoaches, Compost Science and Utilization, Vol. 8, No. 2, 2000 
 US EPA, 1996, D5975, Standard Test Method for Determining the Stability of Compost by Measuring Oxygen Consumption, internet: https://web.archive.org/web/20041107195215/http://fhwapap04.fhwa.dot.gov/nhswp/servlet/GetASTMPub?des=D5975

Kompostování
Rhizofiltrace

Rhizofiltrace je označení pro metodu kterou je sníženo nebo odstraněno znečištění z tekutého média prostřednictvím kořenů živých rostlin. tato metoda využívá absorpci, koncentraci a precipitaci cizorodých látek z proudící, znečištěné vody. Bývá použita pro odstranění těžkých kovů, avšak lze ji zřejmě využít i při odstraňování znečištění vody organickými příměsemi.

Použití 
Metoda je vhodná pro použití v případě kvantitativně malých příměsí ve velkém objemu filtrované látky. Metoda je vhodná především pro odstranění nízkých koncentrací těžkých kovů a radionuklidů. Radionuklidy jsou úspěšně zachytávány kořeny rostlin hořčice sareptská (Brassica juncea) nebo slunečnice roční (Helianthus annuus). Rhizofiltrace se proto používá například v Černobylu, kde jsou pomocí slunečnic odstraňovány příměsi Sr a Cs z povrchových vod.

Odkazy

Reference

Související články 

 Biodegradace
 Bioremediace
 Fytoremediace
 Znečištění vody

Bioremediace
Radioaktivita
Úprava vody
Rudiment

Rudiment (z latinského rudimentum – první pokus, počátek) je označení, které je používáno pro vlastnosti nebo zakrnělé orgány obvykle již organismem nepoužívané, které však byly efektivní u nižšího vývojového stupně organismu. V případě, pokud je vlastnost nebo znak u druhu překonán a vývojem vymizí, ale u některého z jedinců se opět objeví, používá se pro tento jev také termín atavismus.

K rudimentárním lidským orgánům patří např.  kostrč, apendix (červovitý výrůstek slepého střeva), ocasní části páteře, ušní svaly, které umožňovaly pohyb boltcem nebo takzvané zuby moudrosti. U zvířat např. paspárek.

V širší souvislosti se termín rudiment používá i pro základ, zbytek nebo pozůstatek něčeho.

Reference

Literatura 
 Reisenauer R. et al.: CO JE CO? (1) Příručka pro každý den. Pressfoto – vydavatelství ČTK, Praha, 1982

Externí odkazy 
 
 Encyklopedie Vševěd

Fyziologie
Růstová látka

Růstová látka je termín používaný pro látky povzbuzující růst rostlin hormonální povahy fytohormony, souhrnně také označované regulátory růstu (fytohormony a látky ovlivňující působení fytohormonů). Tato označení jsou používány často jako synonyma. Tyto regulátory růstu ovlivňují procesy prodlužování pletiv již od klíčení, ale také ovlivňují růst rostlinného pletiva na mateřské rostlině nezávisle, při množení rostlin z tkání in vitro. 

Někdy může termín označovat i skupinu látek ovlivňující růst jiných organizmů.

Související články 
Regulátor růstu
Fytohormon

Rostlinná výroba
Albert Pražák

Albert Pražák (11. června 1880 Chroustovice – 19. září 1956 Praha) byl český literární historik.

Životopis 
Do roku 1914 působil jako středoškolský profesor v Praze na gymnáziu Karla Sladkovského. Po vypuknutí 1. světové války byl odveden a prošel srbskou a ruskou frontu. Od roku 1921 působil jako profesor na univerzitě v Bratislavě a od roku 1933 v Praze. Roku 1924 se stal členem české akademie věd a Královské společnosti nauk. Roku 1926 se podílel na založení Učené společnosti Šafaříkovy v Bratislavě, v této společnosti působil jako generální sekretář. V únoru 1945 se stal předsedou České národní rady, vrcholné organizace československého odboje. Kvůli Pražákově politické naivitě a nezkušenosti měl ale hlavní slovo v ČNR její místopředseda, komunista Josef Smrkovský.

Po návratu presidenta Beneše do Československa 16. května 1945 se navrátil k pedagogické činnosti na Univerzitě Karlově. Do důchodu odešel v roce 1951. V padesátých letech se ocitl v nemilosti a byl znovu oceněn až po smrti, v roce 1966.

Rodinný život 
Albert Pražák byl dvakrát ženatý. S první manželkou Marií, rozenou Pexovou (1882–1932) měl syna Přemysla a Jiřího. Jeho druhou manželkou byla od roku 1919 filoložka dr. Klára Pražáková, rozená Fuxová. Třetím dítětem byla Hana Drábková.

Galerie

Dílo 
 Rukověť dějin české literatury (1912) – středoškolská učebnice
 Obrozenecké tradice (1928)
 Duch naší obrozenecké literatury (1938)
 Dějiny spisovné slovenštiny po dobu Štúrovu
 O národ
 České obrození
 Obrozenecká Bratislava
 Literární Slovensko let padesátých až sedmdesátých
 Vlast a národ v českém písemnictví
 Míza stromu
 Národ se bránil (1945)
 Vrchlickému nablízku (1945) – vzpomínková kniha
 Staročeská báseň o Alexandru Velikém (1945)
 T.G. Masaryk – k jeho názorům na umění hlavně slovesné, Praha 1947
 Politika a revoluce - Paměti, Academia 2014, ISBN 80-200-1199-4

Monografie 
 Karel Hynek Mácha, Státní nakladatelství v Praze 1936
 Jan Neruda
 Jaroslav Vrchlický

Odkazy

Reference

Literatura 
 
  [Sborník k 60. narozeninám.]
 
 ŠTECH, V. V. V zamlženém zrcadle. Praha : Československý spisovatel, 1969, str. 185

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Pozitivismus
 Česká literatura v letech 1900–1945

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Albert Pražák – video z cyklu České televize Historický magazín

Čeští vysokoškolští pedagogové
Rektoři Univerzity Komenského v Bratislavě
Čeští literární historikové
Čeští bohemisté
Českoslovenští politici české národnosti
Čeští politici
Osobnosti České národní rady
Nositelé Řádu Tomáše Garrigua Masaryka II. třídy
Čestní občané hlavního města Prahy
Narození v roce 1880
Narození 11. června
Narození v Chroustovicích
Úmrtí 19. září
Úmrtí v roce 1956
Úmrtí v Praze
Pohřbení na Vinohradském hřbitově
Muži
Samozáhřevný test

Samozáhřevný test je metoda hodnocení biologické stability. Tento jednoduchý samozáhřevný test využívá závislost mezi stabilitou kompostárenských produktů  a exotermní reakcí rozkladných procesů při aerobních podmínkách (US EPA, 1996). Sleduje se tedy tvorba tepla samovolně produkovaného mikroorganizmy v kompostu. Stabilnější materiál se méně rozkládá a uvolňuje méně tepla než materiál méně stabilní (nezralý), který uvolňuje tepla více.

Literatura
 US EPA, 1996, D5975, Standard Test Method for Determining the Stability of Compost by Measuring Oxygen Consumption

Kompostování
Metuje

Metuje (německy Mettau) je řeka v Česku, v severovýchodních Čechách, levý přítok Labe. Je 77,2 km dlouhá. Povodí má rozlohu 607,6 km² a malou částí zasahuje i do Polska v tzv. Českém koutku v západním Kladsku.

Původ jména 
Metuje (původně nazývaná Medhuje, podoba Metuje byla lidovou výslovností) má (na rozdíl od lidové etymologie "med tu je") jméno původu praevropského: jeho základem je indoevropský kořen *medh- „prostřední“ (rozuměj prostřední řeka mezi Úpou a Orlicí) - srov. lat. medius "střední" a litevské říční jméno Meduja. První doklad jména pochází z 12. stol. (1186 super Methugiam).

Průběh toku 
Pramení v nadmořské výšce okolo 630 m v Broumovské vrchovině u Hodkovic, západně od Adršpašských skal. Na horním a středním toku vytváří hluboce zaříznutá údolí (rezervace Peklo). Z významnějších obcí leží na této řece Teplice nad Metují, Hronov, Náchod a Nové Město nad Metují. V Jaroměři ve výšce 248 m, v nejsevernějším výběžku Pardubické kotliny, ústí do Labe a v něm jsou její vody odváděny do Severního moře.

Větší přítoky 
 Adršpašský potok, zleva, ř. km 73,7
 Zdoňovský potok, zleva, ř. km 72,7
 Bučnice, zleva, ř. km 71,3
 Skalní potok, zprava, ř. km 69,5
 Teplický potok, zleva, ř. km 67,5
 Bohdašínský potok, zleva, ř. km 66,1
 Vlásenka, zprava, ř. km 59,0
 Dunajka, zleva, ř. km 53,8
 Ledhujka, zleva, ř. km 53,5
 Židovka, zleva, ř. km 50,1
 Dřevíč, zprava, ř. km 46,4
 Zbečnický potok, zprava, ř. km 44,5
 Brlenka, zleva, ř. km 40,8
 Střela, zleva, ř. km 38,2
 Bavorův potok, zleva, ř. km 37,3
 Radechovka, zprava, ř. km 34,1
 Olešenka, zleva, ř. km 27,4
 Libchyňský potok, zleva, ř. km 21,5
 Bohdašínský potok, zleva, ř. km 20,9
 Janovský potok, zleva, ř. km 17,9
 Černčický potok, zleva, ř. km 12,4
 Nahořanský potok, zprava, ř. km 9,2
 Rozkoš, zprava, ř. km 8,4
 Jasenná, zleva, ř. km 3,0

Mlýny 
 Winterův mlýn – Teplice nad Metují, kulturní památka

Využití 
Tok Metuje je pstruhovou vodou od revíru Peklo k pramenům. Vodácky využívaný je úsek Teplice nad Metují po ústí Olešenky (41 km, obtížnost WW I), odtud po most nad Novým Městem n. M. (4 km, obtížnost WW III) a odtud po ústí (23,4 km, obtížnost WW I).

Ochrana přírody 

Celý horní tok Metuje od pramene po Hronov protéká CHKO Broumovsko, první přítoky řeka sbírá ve skalním městě a národní přírodní rezervaci Adršpašsko-teplické skály. Na středním toku tvoří hluboké údolí Metuje podstatnou část přírodní rezervace Peklo u Nového Města nad Metují. V údolní nivě před samým soutokem s Labem u Josefova se nachází přírodní památka Stará Metuje, která kopíruje meandrující tok stejnojmenného ramene řeky. Mezi oběma říčními rameny se nachází nestátní ptačí park Josefovské louky.

Vodní režim 
Průměrný průtok Metuje u ústí činí 6,08 m³/s.

Průměrné dlouhodobé měsíční průtoky Metuje (m³/s) ve stanici Jaroměř:

Průměrné měsíční průtoky Metuje (m³/s) ve stanici Jaroměř v roce 2014:

Hlásné profily:

Odkazy

Poznámky

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 Krčín – aktuální vodní stav na stránkách Povodí Labe
 Základní charakteristiky toku Metuje a jeho povodí

 
Řeky v Podorlické pahorkatině
Řeky v okrese Náchod
Přítoky Labe
Vodstvo v Broumovské vrchovině
Jan Jakubec

Jan Jakubec (11. května 1862 Libunec u Jičína – 4. července 1936 Praha) byl český literární historik a kritik.

V letech 1919–1932 působil jako profesor dějin české literatury na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy. Zemřel roku 1936 v Praze. Byl pohřben na Vinohradském hřbitově.

Dílo 
Jeho tvorba je ovlivněna pozitivismem. Knižně vydal např. práci o Antonínu Markovi:
 Antonín Marek: jeho život a působení i význam v literatuře české (1896) Dostupné online
Hlavním dílem Jana Jakubce jsou soustavné dějiny české literatury:
 Dějiny literatury české: od nejstarších dob až do probuzení politického (1911) Dostupné online
Rozšířené a přepracované vydání tohoto spisu vyšlo ve dvou svazcích:
 Dějiny literatury české. 1. díl. Od nejstarších dob do probuzení politického (1929)
 Dějiny literatury české. 2. díl. Od osvícenství po družinu máje (1934)
Jan Jakubec dále napsal řadu kapitol do kolektivního čtyřsvazkového díla, které též redigoval:
 Literatura česká devatenáctého století: od Josefinského obrození až po českou modernu
 Díl 1. Od Josefa Dobrovského k Jungmannově škole básnické (1902, 2. vyd. 1911) Dostupné online
 Díl 2. Od M. Zd. Poláka ke K. J. Erbenovi (1903, 2. vyd. 1917) Dostupné online
 Dílu třetího část první. Od K. H. Máchy ke K. Havlíčkovi (1905) Dostupné online
 Dílu třetího část druhá. Od Boženy Němcové k Janu Nerudovi (1907) Dostupné online

Dále napsal celou řadu knih, statí a článků o české literatuře a jejím vývoji.

Reference

Literatura

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Pozitivismus
 Česká literatura v letech 1900–1945

Externí odkazy 
 
 
 
 

Čeští bohemisté
Čeští literární historikové
Čeští literární kritici
Čeští profesoři
Děkani Filozofické fakulty Univerzity Karlovy
Pozitivističtí spisovatelé
Česká historiografie na počátku 20. století
Narození v roce 1862
Narození 11. května
Narození v Libunci
Úmrtí v roce 1936
Úmrtí 4. července
Úmrtí v Praze
Muži
Pohřbení na Vinohradském hřbitově
Desmostyli

Desmostylia jsou vyhynulý řád mořských savců obsahující čtyři druhy známé z fosilních záznamů pozdního oligocénu a miocénu. Ze zubních profilů a stavby kostry je odhadováno, že Desmostylia byla býložravá obojživelná zvířata žijící na pobřeží. Jejich nejbližší žijící příbuzní jsou členové řádu chobotnatců a sirén.

Desmostylia dorůstali až 1,8 metrů do délky a předpokládá se, že vážili i více než 200 kg. Desmostylus byl poprvé popsán americkým paleontologem Othnielem Marshem v roce 1888. Desmostylus se skládá z řeckých slov desmos, znamená pouto a stylos což znamená sloupec nebo pilíř.

Externí odkazy 
 

Placentálové
Vyhynulí savci
Kuesta

Kuesta (ze špan. cuesta - kopec, stráň) je geomorfologický termín, označující asymetrický vrchol hory nebo hřebenu, tvořeného mírně ukloněnými vrstvami odolných hornin (do 7°), které se střídají s vrstvami méně odolných hornin. Typická je pro oblasti pánví, tabulí a plochých antiklinál, budovaných mírně ukloněnými sedimentárními horninami s různým stupněm odolnosti, najdeme je však i v oblastech s vulkanity, kde se střídají lávové příkrovy s polohami tufů. Toky stékající po čelním svahu označujeme jako resekventní, naopak toky stékající v souladu s vrstevními plochami označujeme jako konsekventní.

Popis 
Kuesta je tvořena několika tvarovými prvky:
 hrana – představuje kontakt mírného a příkrého svahu, může být buď ostrá či zaoblená díky denudačním procesům, délka hrany se pohybuje od stovek metrů po několik kilometrů
 příkrý svah – čelní svah (escarpement), z něhož kolmo vystupují obnažené horninové vrstvy, doprovázený skalními stěnami nebo skalními srázy. Probíhá po zlomových liniích nebo je nepravidelný vlivem erozně denudačních pochodů, jeho relativní výška je od desítek po stovky metrů, může být vyvinut v několika výškových úrovních v závislosti na složení hornin
 úpatí – tvoří plynulý přechod mezi odolnými horninami příkrého svahu a méně odolnými horninami
 mírný svah – týlový svah tvořený vrstevní plochou (strukturní svah), popřípadě tuto plochu pod malým úhlem seřezává (diskordantní svah).

Výskyt

V Česku 
Vyskytují se na tektonicky porušených okrajích české křídové tabule - klokočsko-rovenské kuesty severovýchodně od Turnova a v okolí Hodkovic nad Mohelkou, v Broumovské vrchovině jsou to Janovické kuesty, Broumovské stěny, Stolové hory a další. Při okrajích Svitavské pahorkatiny najdeme Budislavské skály a Zderazské kuesty, dále zahrnuje i výrazný Hřebečovský hřbet. Děčínské kuesty se nacházejí na jižním okraji Sněžnické hornatiny.

Ve světě 
Na Slovensku jsou kuesty v pohoří Tríbeč, Belianske Tatry či Malá Fatra. Rozsáhlé kuesty vznikly v Pařížské pánvi, v jižní Anglii - Cornwall, Wealds, v Německu - pohoří Franská Alba, Švábská Alba, v USA jsou známy v Texasu, Novém Mexiku či Alabamě. Najdeme je na Krymu, na Kavkazu i v poušti Karakum.

Odkazy

Reference

Související články 
 výchoz

Externí odkazy 
 

Geomorfologické tvary