alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Turbína

Turbína je mechanický rotační stroj skládající se z jednoho nebo více pohyblivých lopatkových kol umístěných na společné hřídeli, mezi nimiž aktivně prochází kapalina nebo plyn. Kinetická, tepelná a tlaková energie proudícího plynu nebo kapaliny je v turbíně přeměňována na rotační pohyb hřídele stroje.

Turbína má mnohostranné využití. Používá se jako součást pohonných jednotek např. v leteckých lopatkových motorech (u proudových letadel nebo jako součást turbohřídelové jednotky u vrtulníků a vrtulových letadel). Pomocí skříně náhonů mohou pohánět turbočerpadla např. v raketách nebo na plynovodech. Velmi významné je její použití v energetice, kde se turbíny využívají především jako primární poháněcí stroje pro elektrické alternátory, vyrábějící elektrickou energii do veřejné elektrorozvodné sítě, kdy je turbína roztáčena prouděním např. vody nebo vzduchu a následně pak poháněny zdroje.

Turbíny u některých speciálních typů vodních přečerpávacích elektráren jsou konstruovány tak, že mohou sloužit (ve zpětném chodu) také jako čerpadla vody – (kupř. Francisovy turbíny).

V pozemní dopravě se velké turbíny používají pro pohon velkých lodí či pásových pozemních mechanismů – kupř. útočných tanků (například tank M1 Abrams), ojediněle i kolejových vozidel.

Turbodmychadla (turbokompresory) se také používají pro tlakové přeplňování používané v moderních spalovacích motorech.

Turbína je konstrukční částí hydrodynamické spojky a hydrodynamického měniče.

Druhy turbín 
 Vodní turbína
 Francisova turbína
 Peltonova turbína
 Kaplanova turbína
 Bánkiho turbína
 Teslova turbína
 Savoniova turbína
 Plynová turbína
 Parní turbína
 Plynová turbína (tepelný motor)
 Spalovací turbína
 Větrná turbína
 Darrieova turbína
 Halladayova turbína
 Savoniova turbína
 Turbodmychadlo (Turbokompresor)
 Turbogenerátor

Související články 
 Lodní šroub

Externí odkazy
Turbogenerátor

Turbogenerátor je elektromechanické soustrojí (což je konkrétní případ tzv. turbosoustrojí), složené obvykle z poháněcího točivého mechanického stroje – turbíny a elektrického generátoru (což je hnaný stroj). Oba dva stroje bývají navzájem propojeny společným hřídelem. V běžných elektrárnách se obvykle jedná o spojení parní turbíny a alternátoru. Soustrojí zde slouží k přeměně tepelné a mechanické energie odebírané ze zahřáté vodní páry (a přenášené společným hřídelem) v turbíně na elektrickou energii vyráběnou v alternátoru. Existují malé turbogenerátory s výkonem od několika stovek wattů (používané například pro osvětlování parních lokomotiv) až po velké turbogenerátory pracující v řádech gigawatt (kupř. v jaderné elektrárně).

Elektrické stroje
Apoštolský nuncius

Apoštolský nuncius či zkráceně nuncius (z latinského nuntius – „posel“) je reprezentant Svatého stolce, který je akreditován v hostující zemi jako velvyslanec a oficiálně zastupuje Svatý stolec a zajišťuje diplomatický styk s hostitelskou zemí.

Vymezení 
Nuncius je dnes zpravidla vysílán jen do zemí, které se řídí usnesením Vídeňského kongresu z roku 1815, podle něhož se papežský vyslanec stává tradičně a automaticky i doyenem diplomatického sboru.

Roku 1965 byl proto zaveden titul pronuncius, který je udělován takovým reprezentantům Vatikánu, kteří mají hodnost velvyslance, ale nejsou doyenem diplomatického sboru.

Titul internuncius odpovídá funkci vyslance (tedy diplomata druhého řádu).

Sídlem nuncia je nunciatura. Nuncius by neměl být zaměněn s apoštolským delegátem.

Související články 
 Doyen
 Apoštolský delegát
 Papežský legát
 Apoštolská nunciatura v České republice

Externí odkazy

Seznamy nunciů 
 Seznam apoštolských nunciů u císařského dvora (1529–1916)
 Apoštolští nunciové v Praze za doby Rudolfa II.
 Apoštolský nuncius v Československu
 Apoštolský nuncius v České republice
 Apoštolský nuncius v Polsku

Mezinárodní právo
Církevní tituly
Diplomaté Svatého stolce
Zahraniční vztahy Svatého stolce
Přidělenec

Přidělenec, také attaché, (z franc. attacher = připoutat, pověřit něčím, přidělit) a česky neformálně atašé, je nejnižší diplomatická hodnost na zastupitelském úřadu.

Tato hodnost se nesmí zaměňovat s funkcí atašé (přidělence), který je na zahraničním zastupitelství své země pověřen funkcí poradce a pomocníka pro zvláštní odborné úlohy, např. kulturní, vojenský, námořní nebo obchodní atašé. Takový atašé současně může někdy reprezentovat ministerstvo zahraničních věcí a rezortní ministerstvo (kultury, obrany atd.) svého státu.

Související články 
 Diplomatický vztah
 Diplomat

Externí odkazy 
 
 

Mezinárodní právo
Diplomatické hodnosti
Exekvatur

Exekvatur označuje v mezinárodním právu soukromém a procesním právní institut vykonatelnosti rozhodnutí cizozemských soudů, které by jinak nebylo možno v situaci neexistence zvláštního zákona na vlastním území vůbec exekučně vymáhat. Jde o tzv. volný pohyb rozsudků a v praxi se jedná např. o automatické vzájemné uznávání soudních rozhodnutí členských zemí Evropské unie.

Jiný význam 
V oblasti konzulárních styků jde o povolení, kterým přijímající stát uděluje konzulům jiných států právo k výkonu tohoto úřadu. Povolení bývá zpravidla omezeno jen na část státního území (tzv. konzulární obvod). Stát, který odmítne exekvatur poskytnout, není povinen sdělit vysílajícímu státu důvody tohoto odmítnutí. Zároveň může jednou udělené povolení kdykoliv a bez udání důvodů zrušit.

Související články 
 Evropský justiční prostor v civilních otázkách
 Vykonatelnost 
 Konzul 
 Konzulský patent 
 Placetum regium

Mezinárodní právo
Exekuce
R

R je 18. písmeno latinské abecedy.

R 
 V biochemii je R označení pro aminokyselinu arginin.
 Ve fyzice je R značka
 jednotky ozáření rentgen.
 veličiny elektrický odpor.
 V organické chemii
 R označuje uhlovodíkový zbytek.
 R označuje molární plynovou konstantu
 stereodeskriptor R označuje „pravotočivou“ konfiguraci na chirálním centru. Postavíme-li model molekuly tak, aby nejlehčí radikál směřoval dozadu, potom v popředí podle velikosti od nejtěžšího k nejlehčímu jsou zbylé radikály seřazeny ve směru hodinových ručiček (doprava).
 V epidemilogii označuje R0 index nakažlivosti
 V termodynamice značí R univerzální plynovou konstantu.
 V matematice
 ℝ označuje množinu reálných čísel.
 ℛ označuje Riemanův integrál.
 ℜ označuje reálnou složku komplexních čísel
 V dopravě
 R je v některých státech označení rychlostní silnice.
 R může být označení pro druh vlaku rychlík.
 R může označovat možnost nebo povinnost rezervace místa ve vozidle zakoupením místenky
 V kinematografii je R označení filmů nevhodných pro mládež do 17 let, udělované americkou filmovou asociací MPAA – viz Filmový rating MPAA.
 V radiokomunikaci je R jeden z prefixů volacích znaků pro Rusko.
 V informatice se může jednat o název programovacího jazyka R.
 V tisku označuje R v kroužku ® registrovanou ochrannou známku.
 Písmeno R může také označovat směr či polohu pravý, vpravo (z lat. rectum nebo z angl. right).
 V křesťanské liturgii označuje značka ℟ responsi – text recitovaný či zpívaný kongregací.

r 
 V geometrii znamená poloměr, latinsky radius
 Ve fyzice znamená rameno síly
 V knihovnictví znamená recto, lícovou stránku listu knihy; viz Paginace

Varianty písmene R 
 Ř – Vyskytuje se v češtině, slezštině, hornolužické srbštině
 Ŕ – Vyskytuje se ve slovenštině, dolnolužické srbštině, votštině
 Ɍ – Vyskytuje se v kanurijštině
 Ṙ – Používá se pro přepis arménštiny do latinky
 Ṛ – Používá se pro přepis afroasijských a íránských jazyků do latinky
 Ṟ – Používá se pro přepis písem, která se vyvinula z písma Bráhmí do latinky
 Ṝ – Používá se pro přepis sanskrtu do latinky
 Ȑ – Používá se při fonetickém zápisu chorvatštiny a slovinštiny
 Ȓ – používá se při fonetickém zápisu chorvatštiny, slovinštiny a inuitštiny

Externí odkazy
Vodní turbína

Vodní turbína je točivý mechanický stroj, který přeměňuje kinetickou či tlakovou energii vody na mechanickou energii. Předchůdcem vodní turbíny bylo vodní kolo (známé také jako mlýnské kolo). Spolu s elektrickým generátorem resp. alternátorem spojeným s turbínou je hlavní součástí vodních elektráren. Generátor převádí mechanickou energii turbíny na energii elektrickou.

Druhy vodních turbín

Podle orientace proudění 
 tangenciální
 radiální
 diagonální
 axiální

Podle způsobu předání energie 
 přetlaková (reakční) turbína: tlaková energie vody se přeměňuje na kinetickou energii oběžného kola turbíny. Za oběžným kolem tlak vody klesá. Příklady: Kaplanova, Francisova.
 rovnotlaká (impulsní) turbína: tlaková energie vody se v rozváděcím zařízení přeměňuje na kinetickou energii vody a ta se přeměňuje na kinetickou energii oběžného kola turbíny. Tlak vody se za oběžným kolem nemění. Příklady: Peltonova, Bánkiho.

Podle polohy 
 horizontální
 vertikální

Podle celkové konstrukce 
 Fourneyronova turbína
 Peltonova turbína
 Francisova turbína
 Kaplanova turbína
 Dériazova turbína
 Bánkiho turbína
 Savoniova turbína
 Davisova turbína
 Turgo turbína
 Teslova turbína
 turbína SETUR
 Henckelova turbína
 Zupingerova turbína
 Girardova turbína

Vírové turbíny 
Je uvedeno několik vírových turbín, které se všechny vyskytují pod tímto shodným označením. Rozděleny jsou standardně podle jména vynálezce nebo vedoucího týmu, přestože prozatím žádné běžně užívané jméno nemají:
 Vírová elektrárna, Zotlötererova turbína
 Vírová turbína Františka Pochylého
 Vírová turbína Bedřicha Kašpaříka
 HONE turbína

Externí odkazy 
 
 Vodní turbíny
 Vodní turbíny I (VUT Brno)
 Vodní turbíny

Turbíny
Vodní elektrárny
Kaplanova turbína

Kaplanova turbína je přetlaková axiální turbína s velmi dobrou možností regulace. Toho se využívá především v místech, kde není možné zajistit stálý průtok, nebo spád. Kaplanovy turbíny dominují v instalacích s vysokým průtokem a malým výškovým spádem (např. dolní toky velkých řek).

Turbínu vynalezl profesor brněnské techniky Viktor Kaplan. Od svého předchůdce, Francisovy turbíny, se liší především menším počtem lopatek, tvarem oběžného kola a především možností regulace náklonu lopatek u oběžného i rozváděcího kola.

Charakteristika 

Má vyšší účinnost než Francisova turbína, ale je výrazně složitější a dražší. Používá se pro spády od 1 do 70,5 m (což je spád na vodní elektrárně na Orlíku) a průtoky 0,15 až několik stovek m3/s. Největší hltnost na světě mají Kaplanovy turbíny na Saratovské vodní elektrárně na Volze, a to 806 m3/s na spádu 10–11,5 m. Obecně se dá říct, že se používá především na malých spádech při velkých průtocích, které nejsou konstantní. V závislosti na rozdílu hladin může být instalována buď se svislou, nebo s vodorovnou osou otáčení.

Historie vývoje Kaplanovy turbíny 

Kaplan jako první vzal při teoretickém návrhu turbíny v úvahu vazkost vody. V letech 1910-1912 proto navrhl na základě svých úvah nový tvar oběžného kola. První prototyp Kaplanovy turbíny byl vyroben brněnskou firmou Ignác Storek vlastněnou Heinrichem Storkem v roce 1919. Po zkouškách se ukázalo, že turbína dosahuje vynikající mechanické účinnosti až 86 %. Další prototyp byl úspěšně vyzkoušen v poděbradské elektrárně. Výsledky zkoušek vedly v roce 1920 k rozhodnutí použit Kaplanovy turbíny v trvalém provozu v nově budované vodní elektrárně na Strži nedaleko Kroměříže. V Ústředním seznamu kulturních památek České republiky je vodní elektrárna na Strži vedena pod číslem 101819.

Později, když se Kaplanovým žákům podařilo vyřešit i problémy s kavitací, se tato turbína stala nejvýznamnějším typem turbíny užívaným ve velkých vodních elektrárnách se spádem do 50 m po celém světě. Začátkem jejího úspěchu byla úspěšná montáž tehdy největší turbíny světa ve švédském Jlla Edet v roce 1925.

Kaplanovy turbíny byly velice úspěšným vývozním artiklem československého strojírenství.

Propelerová turbína 
Velmi zjednodušenou a zmenšenou variantou Kaplanovy turbíny je tzv. propelerová turbína („vrtulová turbína“), u níž jsou rozváděcí a většinou i oběžné lopatky pevné. Využívá se spolu s Bánkiho turbínou u malých vodních elektráren, kde nahrazuje složitější malé Francisovy turbíny.

Reference

Související články 
 Turbína
 Vodní turbína
 Viktor Kaplan

Externí odkazy 
 
 
 Kaplanova turbína na mve.energetika.cz
 Kaplanova turbína na webu cez.cz
 Propelerová turbína

Turbíny
Vodní elektrárny
České vynálezy
1316



Události 
 velký požár Starého Města
 počátek tzv. Velkého hladomoru způsobený velkými lijáky (ty začaly už o rok dříve – 1315), které zničily obilí na polích a pak krutá zima (nepřízeň počasí trvala až do léta r. 1318, vzpamatovávání potravinového zásobování až roku 1325), v Evropě zahynulo cca 10–25 % obyvatelstva hladem a lidé byli oslabeni před nastávajícími morovými epidemiemi.
 velké povodně v Praze

Narození 
 2. března – Robert II., král skotský († 19. dubna 1390)
 14. května – Karel IV., král český a římský a císař († 29. listopadu 1378)
 15. srpna – Jan z Elthamu, hrabě z Cornwallu († 13. září 1336)
 7. září – Semjon Hrdý, kníže moskevský a veliký kníže vladimirský († 27. dubna 1353)
 15. listopadu – Jan I. zvaný Pohrobek, francouzský král († 20. listopadu 1316)
 Blanka z Valois, první manželka českého a římského krále Karla IV. († 1. srpna 1348)
 Magnus IV., král švédský, norský, finský, grónský a islandský († 1. prosince 1374)

Úmrtí 
 5. ledna – Jan z Vartemberka, nejvyšší číšník Českého království a moravský zemský hejtman (* ?)
 2. března – Marjorie Bruce, nejstarší dcera skotského krále Roberta I. Bruce (* prosinec 1296)
5. května – Alžběta Anglická, nejmladší dcera anglického krále Eduarda I. (* 7. srpna 1282) 
 5. června – Ludvík X. Francouzský, francouzský král (* 4. říjen 1289)
 20. listopadu – Jan I. Francouzský, zvaný Pohrobek, francouzský král (* 15. listopadu 1316)
 22. prosince – Aegidius Colonna, arcibiskup Bourges (* 1243)
 Kuo Šou-ťing, čínský astronom a matematik (* 1231)
 Pietro d'Abano, italský lékař, filozof a astrolog (* 1250)
 Štěpán Dragutin, srbský král (* ?)

Hlavy států 
Jižní Evropa
 Iberský poloostrov
 Portugalské království – Dinis I. Hospodář
 Kastilské království – Alfons XI. Spravedlivý
 Aragonské království – Jakub II. Spravedlivý
 Itálie
 Papežský stát – Jan XXII.
 La serenissima – Giovanni Soranzo
Západní Evropa
 Francouzské království – Ludvík X. Hašteřivý – Jan I. Pohrobek – Filip V. Vysoký
 Anglické království – Eduard II.
 Skotské království – Robert I. Bruce
Severní Evropa
 Norské království – Haakon V. Magnusson
 Švédské království – Birger Magnusson
 Dánské království – Erik VI. Menved
Střední Evropa
 Svatá říše římská – Ludvík IV. Bavor x Fridrich Sličný
 České království – Jan Lucemburský
 Hrabství henegavské – Vilém III. z Avesnes
 Hrabství holandské – Vilém III. z Avesnes
 Arcibiskupství brémské – Jens Grand (Jan I.)
 Polské knížectví – Vladislav I. Lokýtek
 Uherské království – Karel I. Robert
Východní a jihovýchodní Evropa
 Litevské velkoknížectví – Vytenis – Gediminas
 Moskevská Rus – Jurij III. Daniilovič
 Bulharské carství – Teodor Svetoslav
 Byzantská říše – Andronikos II. Palaiologos
Blízký východ a severní Afrika
 Osmanská říše – Osman I.
 Kyperské království – Jindřich II. Kyperský
 Mamlúcký sultanát – Al-Málik An-Násir Muhammad ibn Kalaún
Afrika
 Habešské císařství – Amda Sion I.
 Říše Mali – Mansa Musa

Externí odkazy 
 

 
14. století
1378



Události 
 v našich zemích epidemie neznámé choroby
 ve Florencii vypuklo povstání ciompi.
 Počátek velkého papežského schizmatu – dvojpapežství. Došlo k němu v důsledku dvojí volby papeže nedlouho po sobě. 9. dubna zvolili kardinálové papežem Itala Bartholomea Prignana (Urban VI.), který se rozhodl, že bude sídlit v Římě. Jeho panovačné jednání však brzy vyvolalo odpor kardinálů, takže většina z nich se nového papeže zřekla a 20. září si pod vlivem francouzského krále Karla V. Moudrého zvolila Francouze Roberta de Gebennis (Klement VII.), který se usídlili v Avignonu. Dvojpapežství (od roku 1409 dokonce trojpapežství) trvalo do roku 1417.
 11. srpna – bitva na Voži – Rusové poprvé porazili tatarská vojska
 2. listopadu – Karel IV. nechal vydat nový mincovní řád, který stanovil, že z jedné hřivny se má razit 70 grošů.

Narození 
 16. srpna – Chung-si, čínský císař († 29. května 1425)
 31. prosince – Kalixt III., papež († 1458)
 ? – Kateřina Burgundská, rakouská vévodkyně († 26. ledna 1425)
 ? – Lorenzo Ghiberti, italský sochař († 1. prosince 1455)
 ? – Ču Čchüan, kníže z Ning, čínský umělec († 1448)

Úmrtí 
 6. února – Johana Bourbonská, francouzská královna jako manželka Karla V. (* 3. února 1338)
 27. března – Řehoř XI., poslední avignonský papež (* 1329)
 13. července – Marta z Armagnacu, manželka aragonského následníka trůnu Jana (* po 18. únoru 1347)
 29. listopadu – Karel IV., král český a císař římský (* 14. květen 1316)

Hlavy státu 
 České království – Karel IV. » Václav IV.
 Moravské markrabství – Jošt Moravský
 Svatá říše římská – Karel IV. » Václav IV.
 Papež – Řehoř XI. / Urban VI. a Klement VII. (vzdoropapež)
 Anglické království – Richard II.
 Francouzské království – Karel V. Moudrý
 Polské království – Ludvík I. Uherský
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
14. století
Excentricita dráhy

Excentricita dráhy, výstřednost dráhy nebo také numerická excentricita je jedním z elementů dráhy, popisujících pohyb kosmického tělesa (přirozeného, např. planety, komety apod., nebo umělého) v kosmickém prostoru kolem centrálního tělesa nebo těžiště soustavy. Vyjadřuje relativní velikost odchylky dráhy tělesa od dokonalé kružnice.

Excentricita je poměr velikostí. Nezávisí tedy na skutečné velikosti dráhy, ale jen na jejím tvaru.
Velikost excentricity v délkových jednotkách udává lineární excentricita (nezávisle na tvaru).

Charakteristika 
Pro kružnici je , pro elipsu , pro parabolu  a pro hyperbolu .

Vzorec pro výpočet excentricity eliptické dráhy je

kde  je lineární excentricita (vzdálenost ohniska od středu kuželosečky),  velká poloosa a  malá poloosa. V kosmonautice resp. v astrionice je obvyklejší vztahovat excentricitu ke vzdálenostem apsid od těžiště soustavy

,

kde  a  jsou vzdálenosti apoapsidy resp. periapsidy od těžiště a a je opět velká poloosa dráhy.

Další důležité vztahy mezi excentricitou a dalšími parametry dráhy jsou RP (periapsida) a RA (apoapsida):

a

Související články 
 Geometrie
 Elipsa
 Apsida

Elementy dráhy
Bobkový list

Bobkový list je sušený list vavřínu vznešeného (Laurus nobilis) používaný zejména jako koření. Původem je pravděpodobně z Malé Asie, dnes se vavřín pěstuje v celém Středomoří. Jedním z největších producentů je Turecko.

Využití

V kuchyni 
Hojně se používá do smetanových omáček, voňavých polévek, kyselých jídel, při nakládání masa, okurek nebo hub, pečení masa a zvláště zvěřiny. Využívá se také k přípravě marinád a teriny.

Spolu s tymiánem má nezaměnitelné místo v bouquet garni čili kytičce bylinek.

Je znám i recept na ochucení anglického mléčného pudinku, kde se před zapečením naaranžuje čerstvý list.

Léčivé účinky 
Působí lehce sedativně, podporuje trávení, má i antiseptický (protizánětlivý) účinek. Mimo jiné má velmi zajímavý účinek na snižování krevního cukru jako doplněk léčby diabetiků.
Pije se nálev, který se udělá ze dvou bobkových listů, ty se zalejí vroucí vodou a nechají 5 minut louhovat (1/4l hrníček). Pije se třikrát denně.

Olej 
Vavřínový olej se používá v parfémech a při výrobě vavřínového rumu. Je jednou ze složek aleppského mýdla.

Podobné 
Ve Střední Americe se podobně používá místní rostlina zvaná laurel (Litsea), která má tenčí listy a jemnější aroma.

Odkazy

Literatura 
 
 
 Reklamní noviny Kaufland č.4/2008, článek převzatý z knihy Bylinky v kuchyni nakl.Slovart

Externí odkazy 
 

Koření
U

U je 21. písmeno latinské abecedy.

V biochemii je U symbol pro RNA bázi uracil a pro aminokyselinu selenocystein.
 V češtině je u předložka – viz heslo u ve Wikislovníku.
 Ve fyzice je u označení kvarku up.
 U je značka elektrického napětí
 V chemii
 U je značka uranu.
 u je označení atomové hmotnostní jednotky.
 V informatice je U (1 U = 1,75 inch (palce) ≈ 44 mm) standardní jednotka výšky počítačové skříně (viz rack unit).
 V matematice je ∪ symbol sjednocení množin, ∩ je symbol průniku množin.
 Na registrační značce označuje U Ústecký kraj.
 Ve standardu Unicode označuje U+ následované hexadecimálním číslem konkrétní znak.
 Ve vojenství označuje předpona U- (následovaná číslem) německé ponorky z 2. světové války – viz U-boot.
 V biochemii např. ve tvaru U/l (jednotek na litr, anglicky: Unit per liter) jako jednotka enzymové aktivity.
 V dopravě v Německu označení stanic podzemní dráhy (z německého slova Unterbahn)
 Ve strojařství a stavebnictví označuje tvar ocelového nosného profilu ve tvaru "U"

Odkazy

Externí odkazy
Film (rozcestník)

Slovo film se používá v několika různých významech:

 film
 druh kinetického umění (kinematografie)
 jedno konkrétní kinematografické, televizní či jiné audiovizuální dílo

 fotografický film, pružný pás
 nezpracovaný, se světlocitlivou vrstvou
 zpracovaný, se sekvencí obrazů („hrubý“), případně i se zvukem („master“, kopie)

 film (fyzika) – tenká vrstva kapaliny nebo jiného materiálu

Externí odkazy
1368



Události 

 Nástup dynastie Ming v Číně. Svrhla Mongolskou dynastii Jüan. Konec Velké Džingischánovy Mongolské říše.
 První písemná zmínka o moravském šlechtici Pavlíkovi ze Sovince.

Probíhající události 
 1337–1453 – Stoletá válka
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
Česko
 14. února – Zikmund Lucemburský, český král († 9. prosince 1437)
 3. prosince – Karel VI., francouzský král († 21. října 1422)
 Martin V., 206. papež katolické církve († 20. února 1431)

Úmrtí 
Česko
 Zbyněk Zajíc z Hazmburka, český šlechtic, rádce Karla IV. a nejvyšší číšník (* ?)

Svět
 28. července – Boleslav II. Malý, svídnicko-javorský kníže (* 1312)
 7. října – Lionel z Antverp, anglický princ, vévoda z Clarence, hrabě z Ulsteru (* 29. listopadu 1338)
 ? – Markéta Brabantská, flanderská hraběnka (* 9. února 1323)
 ? – Čchen Jou-ting, čínský voják a politik za dynastie Jüan (* 1330)

Hlavy státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – bl. Urban V.
 Kastilie – Pedro I. Kastilský
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Karel V. Moudrý
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Portugalsko – Ferdinand I.
 Dánsko – Valdemar IV.
 Švédsko – Albrecht Meklenburský
 Norsko – Haakon VI. Magnusson
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos
 Osmanská říše – Murad I.

Externí odkazy 
 

 
14. století
W

W je 23. písmeno latinské abecedy.

 V biochemii je W označení aminokyseliny tryptofan.
 Ve fyzice
 W je obvyklé označení pro (mechanickou) práci (z angličtiny work).
 W je druh částice – viz boson W.
 V chemii je W značka wolframu.
 V informatice
 w je Unixový nástroj zobrazující seznam přihlášených uživatelů (z angličtiny who = kdo).
 W je název staršího okénkového systému pro Unixové systémy – viz W Window System.
 V kinematografii
 W je název amerického filmu z roku 1973. W. je životopisný film Olivera Stonea o Georgi W. Bushovi z roku 2008.
 "w" je seriál z roku 2016 natáčený v Koreji.
 Na kompasu znamená W západ (z angličtiny west).
 Podobu písmena W má souhvězdí Kasiopeji.
 V radiokomunikaci je W jeden z prefixů volacích znaků pro USA.
 V soustavě SI je W značka jednotky výkonu, watt.

Historie 
Písmeno W nebylo součástí původní latinské abecedy. Když bylo potřeba zapisovat v latinských textech germánská jména obsahující obouretnou polosouhlásku [] (či neslabičné /u/), začalo se používat zdvojené VV (v malých písmenech uu – odtud anglické označení double u). Postupně tyto dva znaky splynuly dohromady a nejpozději od 14. století se považují za jedno písmeno W. Z latiny pak přešlo do dalších jazyků, ve kterých se v té době vyslovovalo obouretné . V některých se používá i v současnosti, ačkoliv se výslovnost mnohdy změnila na retozubné [].

Ve staré češtině se pravděpodobně vyslovovalo obouretné , a proto se od prvních středověkých textů používalo písmeno W. Toto psaní se zachovalo i v pozdější době, ačkoliv se výslovnost hlásky nejpozději v 15. století změnila na . Teprve pravopisnou reformou v polovině 19. století bylo W nahrazeno jednoduchým V. V současnosti se W používá pouze v cizích slovech a ve značkách a vyslovuje se vždy .

Využití v současných jazycích 
Písmeno W se běžně používá jen v některých jazycích. Většina jazyků zapisovaných latinkou W používá pouze při zápisu cizích slov a jmen.

Angličtina 
Současná angličtina rozlišuje výslovnost  a . Tomu odpovídá rozlišení W a V v pravopisu. Četnost výskytu W je výrazně vyšší než četnost výskytu V.

Němčina, nizozemština 
V němčině a nizozemštině se zachovává psaní W, ačkoliv se původní výslovnost posunula. V současnosti se čte . Písmeno V se čte obvykle nezněle jako [], pouze v cizích slovech jako .

Polština 
Polština zachovává psaní W, ačkoliv se vyslovuje .

Externí odkazy
Astat

Astat (chemická značka At,  Astatinum) je druhým nejtěžším známým prvkem ze skupiny VII. A (halogeny), existuje pouze ve formě nestabilních radioaktivních izotopů. Název pochází ze starořeckého ἄστατος „nestálý“.

Základní fyzikálně-chemické vlastnosti 
Astat nemá žádný stabilní izotop a v přírodě se vyskytuje jen v naprosto nepatrných množstvích jako člen některé z uranových, popř. thoriové rozpadové řady, přičemž se sám velmi rychle dále radioaktivně přeměňuje. Byl proto objeven teprve roku 1940 pomocí cyklotronem iniciované přeměny izotopu bismutu 209Bi.

V současné době je známo přibližně dvacet radioizotopů astatu, z nichž nejstabilnější 210At má poločas rozpadu 8,3 hodiny. Kvůli této nestabilitě jader astatu nebylo doposud nikdy připraveno takové množství tohoto prvku, které by umožnilo podrobnější studium jeho fyzikálního a chemického chování. Vědci odhadují, že má černý povrch, ale nikdo to neví jistě.

Historie 
Existence eka-jódu byla předpovězena již Mendělejevem. Astat byl poprvé připraven v roce 1940 na University of California v Berkeley ostřelováním bismutu částicemi alfa.

Sloučeniny 
Mnoho sloučenin astatu bylo připraveno a studováno v mikroskopickém množství, protože se velmi rychle rozpadají vlivem radioaktivity. Využití těchto sloučenin je hlavně pro teoretické studie, ale předpokládá se i možné využití v nukleární medicíně.

Kyseliny 
Nejsou známy žádné kyseliny odvozené od astatu, protože astat nemá žádný stabilní izotop, a proto není kyselina astatovodíková známa.

Izotopy 
Astat má 33 známých izotopů, všechny jsou radioaktivní. Jejich nukleonová čísla se pohybují v rozmezí 191 až 223. Také známe 23 metastabilních excitovaných stavů. Nejdéle žijícím izotopem je 210At s poločasem rozpadu 8,3 hodiny. Nejkratší poločas rozpadu ze známých izotopů má 213At (125 ns).

Odkazy

Reference

Literatura 
 Cotton F.A., Wilkinson J.:Anorganická chemie, souborné zpracování pro pokročilé, ACADEMIA, Praha 1973
 Holzbecher Z.:Analytická chemie, SNTL, Praha 1974
 Dr. Heinrich Remy, Anorganická chemie 1. díl, 1. vydání 1961
 N. N. Greenwood – A. Earnshaw, Chemie prvků 1. díl, 1. vydání 1993

Externí odkazy 
 
 
 

Chemické prvky
Dural

Dural nebo duraluminium (z lat., „tvrdý hliník“) je obchodní označení pro různé slitiny obvykle 90–96 % hliníku a 4–6 % mědi s menšími přísadami hořčíku, manganu aj. Oproti čistému hliníku (hustota 2,7 g/cm3) je dural jen nepatrně hustší (typicky 2,8 g/cm3), ale až pětkrát pevnější v tahu i tvrdší. Pevnost i tvrdost se zvyšuje tepelným opracováním a zušlechťováním, podobně jako u ocelí. Dural se velmi snadno obrábí, spojuje se svařováním v ochranné atmosféře, pájením s pomocí speciálních tavidel, nýtováním nebo lepením. Dural je chemicky odolný a dá se velmi dobře povrchově upravovat a barvit (eloxování). Nedostatkem duralových slitin je malá schopnost tlumit otřesy a pohlcovat rázy, neboť mají malou anelasticitu.

Dural byl poprvé vyroben v roce 1906 Alfredem Wilmem v Německu (jeho složení bylo 95 % Al, 4 % Cu, 0,5 % Mg, 0,5 % Mn) a hojně se používá hlavně v automobilovém průmyslu, při stavbě letadel a lodí, ve stavebnictví, při výrobě sportovních a zdravotnických potřeb i jinde. Vyrábějí se duralové plechy, dráty, tyče, trubky, dural se využívá také k výrobě duralových šípů a odlehčených duralových luků, přesných a často velmi složitých tažených profilů (např. na okenní rámy) a z duralu se také odlévá.

Třídy hliníkových materiálů 
 2000 – nesvařitelné, vytvrditelné za tepla, dobrá pevnost; použití na komponenty; duralové slitiny (AlCuMg),
 3000 – slitiny AlMn,
 5000 – svařitelné, nevytvrditelné,
 6000 – svařitelné (musí se ještě ale tepelně upravit), vytvrditelné za tepla. Slitiny AlMgSi,
 7000 – svařitelné, vytvrditelné za tepla; slitiny AlZnMg,
 7075 – nejpevnější hliníková slitina.

Externí odkazy 
 

Slitiny
Amedeo Avogadro

Amedeo Avogadro, celým jménem Lorenzo Romano Amedeo Carlo Avogadro di Quaregna e Cerreto (9. srpna 1776, Turín – 9. července 1856, Turín) byl italský fyzik, který se stal jedním ze zakladatelů fyziky plynů. Jeho objevy umožnily určení relativních atomových hmotností prvků. Je po něm pojmenována Avogadrova konstanta. Avogadrova práce byla jedním ze základních pilířů moderní chemie.

Život 
Narodil se v Turíně, který byl tehdy součástí Království Sardínie a Piemontu. Byl synem zámožného významného právníka, senátora a hraběte ze starodávného piemontského rodu. Vystudoval práva (roku 1792 získal bakalářský titul, roku 1796 doktorát). Postupně ale opouštěl advokacii a okolo roku 1800 se začal věnovat hlavně svému koníčku – fyzice. V roce 1804 se stal korespondujícím členem akademie věd v Turíně, v roce 1806 demonstrátorem fyziky na turínské univerzitě, později profesorem přírodovědy na Královské koleji ve Vercelli. V roce 1820 se vrátil na Turínskou univerzitu jako profesor matematické fyziky a přednosta nově založené katedry vyšší fyziky. V roce 1822 byl post zrušen a celá univerzita načas zavřena, kvůli nepokojům v Piemontu. Post byl obnoven roku 1832, kdy ho však získal Augustin Louis Cauchy. Ten však za dva roky odešel do Prahy a na místo byl znovu dosazen Avogadro. Pracoval pak na univerzitě až do odchodu do důchodu roku 1850.

Nejprve se zabýval elektromagnetickou indukcí a elektrochemií, ale později se věnoval fyzice plynů, v níž se proslavil nejvíce. Roku 1811 v článku v časopise Journal de Physique, de Chemie et d'Histoire naturelle formuloval hypotézu, že ideální plyny obsahují v objemové jednotce plynu při stejném tlaku a teplotě stejný počet molekul (Avogadrův zákon). Nedokázal však svou teorii potvrdit experimentem. Dokázat se jeho teorii podařilo až o půl století později na základě kinetické teorie plynů. Zásadní podíl na znovuobjevení a uznání Avogadra měl Stanislao Cannizzaro, který jeho zapomenuté jméno objevil zcela náhodou ve vzájemné korespondenci André-Marie Ampéra a Jönse Jacoba Berzelia.

Z jiných je prací je důležité čtyřdílné dílo Fisica dei corpi ponderabili (1837–1841).

Odkazy

Reference

Související články 
 Avogadrova konstanta
 Avogadrův zákon

Externí odkazy 
 

Italští fyzici
Italští chemici
Členové Německé akademie věd Leopoldina
Absolventi Turínské univerzity
Narození v roce 1776
Narození 9. srpna
Narození v Turíně
Úmrtí v roce 1856
Úmrtí 9. července
Úmrtí v Turíně
Muži
Italští římští katolíci
Průplav

Průplav, plavební kanál, je uměle vystavěná vodní cesta spojující vodní toky, řeky, řeku s mořem nebo dvě moře, jezera, oceány či jiné vodní plochy navzájem. Z hlediska českých zákonů jde o vodní dílo.

Příklady existujících i projektovaných průplavů

Oceánské průplavy 
 Suezský průplav (otevřen 1869)
 Panamský průplav (otevřen 1914)
 Nikaragujský průplav (zamýšlený, zatím nerealizovaný)

Mořské průplavy 
 Bělomořsko-baltský kanál
 Korintský průplav
 Istanbulský průplav

Říční průplavy 
 Canal du Midi
 Kanál Máza-Mosela
 Průplav Dunaj–Odra–Labe – zamýšlený
 Baťův kanál neboli průplav Otrokovice–Rohatec
 Průplav Rýn–Mohan–Dunaj
 Laterální plavební kanál Mělník – Vraňany
 Plavební kanál Přelouč
 Kanál Odra-Visla

Reference

Související články 
 zavlažovací kanál

Externí odkazy 
 
 

Vodní dopravní stavby
Vodní kanály
Edmund Heusinger

Edmund Heusinger von Waldegg (12. května 1817, Bad Schwalbbach – 2. února 1886, Hannover) byl německý železniční konstruktér, jeden z vynálezců nejrozšířenějšího druhu lokomotivního rozvodu.

Život 
V roce 1841 se stal dílovedoucím na stavbě železnice z Frankfurtu do Wiesbadenu (Taunusbahn). V roce 1854 získal zakázku na stavbu železnice z Frankfurtu do lázeňského města Homburg (Homburger Bahn).
 
Po něm později pojmenovaný rozvod popsal už v roce 1849 nezávisle na druhém objeviteli, inženýru Egide Walschaertsovi. Jeho vynález se sice prosazoval pomalu, ale zhruba od roku 1890 až do konce parní éry se už prakticky nepoužíval jiný typ.

Externí odkazy 
 

Němečtí vynálezci
Konstruktéři lokomotiv
Průkopníci železnice
Narození v roce 1817
Narození 12. května
Úmrtí v roce 1886
Úmrtí 2. února
Úmrtí v Hannoveru
Muži
Antonio Branca

Antonio Branca (15. září 1916 Stalden, Švýcarsko – 10. květen 1985 Sierre) byl švýcarský amatérský pilot Formule 1, finančně podporován svou obdivovatelkou, jistou belgickou hraběnkou. Branca byl činný jen po několik období a účastnil se převážně závodů pořádaných v rodném Švýcarsku. Také jeho debut se odehrál při Velké ceně Švýcarska 1950 v renomované stáji Achille Varzi s vozem Maserati. A protože ten rok se jela Velká cena Národů v Ženevě, objevil se také na startu. S vozem Simca T 15 se pravidelně účastnil závodů Formule 2. Byl třetí v Aix-les-Bains, pátý v Erlen v roce 1950, a znovu pátý v Neapoli v nadcházejícím roce 1951 s vozem Gordini. Jeho nejlepší umístění ve Formuli 1 bylo šesté místo ve Velké ceně Pescary v roce 1951, která se ovšem nejela v rámci mistrovství světa.
Posléze pokračoval Tony v závodech do vrchu a závodech sportovních vozů.

Kompletní výsledky ve formuli 1

Závody F1 nezapočítávané do MS

24 h Le Mans 

Švýcarští piloti F1
Narození v roce 1916
Úmrtí v roce 1985
Muži
Úmrtí 10. května
Narození 15. září
Tony Rolt

Tony Rolt (16. října 1918, Bordon - 6. února 2008) byl britský pilot Formule 1.

Jako armádní důstojník proslul za druhé světové války pokusem o útěk ze zámku Colditz, německého vojenského vězení. Jinak již před válkou patřil k největším talentům amatérského automobilového sportu na britských ostrovech. To potvrdil na British Empire Trophy v roce 1938, kde triumfálně zvítězil.

Hned po skončení válečného konfliktu se vrátil na tratě s vozy Alfa Romeo, Delage a Nash-Healey. V roce 1950 se zúčastnil premiérového závodu Formule 1 v rámci Mistrovství světa, i když jen jako náhradník Petera Walkera.
Následující rok se dal dohromady s Robem Walkerem a společně se soustředili pouze na závody pořádané ve Spojeném království a snažili se vyladit zastaralý vůz Delage. Pro rok 1952 pořídili nový vůz HWM a tato investice se opravdu vyplatila, obsadil s ním druhou příčku na International Trophy.
 
V letech 1953 až 1955 závodil ve tmavě modrém voze Connaught Roba Walkera a sbíral jeden úspěch za druhým především v závodech Formule 2. V závodech sportovních vozů úspěšně reprezentoval Jaguar a spolu s extrovertním Duncanem Hamiltonem zvítězil v Le Mans 1953. Následující rok byli druzí jak v Le Mans tak v závodě 12 hodin v Remeši.

Následně založil vývojářskou firmu FF, která se specializovala na vývoj systému Ferguson pro použití v cestovních vozech.

Vítězství 
 1938 British Empire Trophy (ERA)
 1953 24 h Le Mans (Jaguar)

Formule 1 
 1950 bez bodů ERA E
 1953 bez bodů Connaught A
 1955 bez bodů Connaught B

 3 Grand Prix
 0 vítězství
 0 Pole positions
 0 nejrychlejších kol
 0 podium
 0 bodů

Mistrovství světa 
 neumístil se

Externí odkazy 
 

Britští piloti F1
Piloti F1 stáje Connaught
Piloti F1 stáje Rob Walker Racing Team
Narození 16. října
Narození v roce 1918
Narození v Hampshiru
Úmrtí 6. února
Úmrtí v roce 2008
Úmrtí ve Warwicku
Muži
Nositelé Vojenského kříže
Neptuniová rozpadová řada

Neptuniová rozpadová řada je jedna ze čtyř základních rozpadových řad, které popisují průběh jaderných přeměn radioaktivních prvků.

Rozpadové řady
Neptunium

en:Decay chain#Neptunium series
Uran-radiová rozpadová řada

Uran-radiová rozpadová řada je jedna ze čtyř základních rozpadových řad, které popisují průběh jaderných přeměn radioaktivních prvků.

Rozpadové řady
Uran (prvek)

en:Decay chain#Radium series (also known as uranium series)
Thoriová rozpadová řada

Thoriová rozpadová řada je jedna ze čtyř základních rozpadových řad, které popisují průběh jaderných přeměn radioaktivních prvků.

Rozpadové řady

en:Decay chain#Thorium series
Aktiniová rozpadová řada

Aktiniová rozpadová řada je jedna ze čtyř základních rozpadových řad, které popisují průběh jaderných přeměn radioaktivních prvků.

Rozpadové řady
Y

Y je 25. písmeno latinské abecedy. Jeho název v češtině je ypsilon nebo tvrdé y. Ve slovech českého původu vyznačuje tvrdou výslovnost předcházejících souhlásek d, t nebo n. V litevštině však neznamená tvrdé y, ale dlouhé i. Například v balkánských slovanských jazycích ale žádné tvrdé Y neexistuje. V češtině se zvukově neliší od I, užívá se tradičně a pravidla psaní Y a I jsou významnou částí pravidel českého pravopisu.

Dějiny Y v jazyce českém 
Až do patnáctého století češi vyslovovali Y tvrději. Jan Hus si všiml, že prostí venkované vyslovují Y jako I. (Takhle češi přišli k tomu, že se musí učit, Kde napíšou I, a kde Y)

Zvláštní případy užití 
 V biochemii je Y symbol pro aminokyselinu tyrosin.
 V elektrotechnice je Y označení pro admitanci, převrácenou hodnotu impedance.
 V chemii je Y značka yttria.
 V kinematografii je Y jméno švédského filmu z roku 1987.
 V matematice
 y je obvyklé označení pro závislou proměnnou.
 y je označení svislé osy v kartézské soustavě souřadnic.
 V soustavě SI
 Y je značka předpony soustavy SI pro 1024, yotta.
 y je značka předpony soustavy SI pro 10−24, yokto.
 V zeměpisu
 Y je název místa na Aljašce (USA).
 Y je název obce ve Francii.
 Y je řeka v Rusku,  Ы.
 ostatní
 Y je název moderní deskové hry – viz Y (hra).
 Y je automobil značky Lancia
 Y, příp. y je v angličtině zkratka pro proč, např. v SMS, vzhledem ke stejné výslovnosti písmene i slova

Externí odkazy
Hertz

Hertz (značka Hz; celým slovem hertz, s malým h; výslovnost [herc]) je jednotkou frekvence (kmitočtu) v soustavě SI. Jde o odvozenou jednotku, která vyjadřuje, kolik cyklických (pravidelně se opakujících) dějů se odehraje za jednu sekundu; vyjádření v základních jednotkách je tedy s−1.

Jednotka je pojmenována podle německého fyzika Heinricha Hertze, badatele a objevitele v oblasti elektromagnetických vln.

Příklady 
U střídavého proudu se v běžné elektrické sítí používají frekvence 50 Hz (Evropa) a 60 Hz (Amerika). Elektrické rozvody lodí a letadel často používají zvýšenou frekvenci 400 Hz.

U zvuku je rozsah člověkem slyšitelných frekvencí zhruba 20 Hz až 20 kHz. Komorní A (standardně užívaný referenční tón pro ladění hudebních nástrojů) má frekvenci 440 Hz. Každé zdvojnásobení frekvence znamená zvýšení tónu o oktávu.

Násobné jednotky 
 milihertz (značka mHz) se rovná 10−3 Hz (0,001 Hz). Této frekvenci odpovídá perioda 1000 sekund (tj. 16⅔ minuty).
 kilohertz (značka kHz) se rovná 103 Hz (1000 Hz). Této frekvenci odpovídá perioda 1 ms. Používá se např. pro udávání frekvence elektroakustického signálu či v akustice u vyšších frekvencí zvuku.

 megahertz (značka MHz) se rovná 106 Hz (1 milion Hz). Této frekvenci odpovídá perioda 1 µs. Používá se např. pro udávání frekvence radiotelevizního či telekomunikačního signálu nebo pro údaj o taktovací frekvenci procesoru.

 gigahertz (značka GHz) se rovná 109 Hz (1 miliarda Hz). Této frekvenci odpovídá perioda 1 ns. Používá se např. pro udávání frekvence signálu a pro popis taktovací frekvence rychlých mikroprocesorů. Elektromagnetické vlnění, které se řádově pohybuje v těchto a vyšších frekvencích (centimetrové a milimetrové vlny), se šíří převážně po přímce. Používají se pro mobilní telefony, mikrovlnné trouby, v radarech aj.
 terahertz (značka THz) se rovná 1012 Hz (1 bilion Hz). S touto jednotkou je možno se setkat např. v oblasti fyziky záření (viditelné světlo, gama záření, Rentgenové záření apod.).
 petahertz (značka PHz) se rovná 1015 Hz (1 biliarda Hz).

 exahertz (značka EHz) se rovná 1018 Hz (1 trilion Hz). Používá se častěji v kvantové fyzice.

Historie 
Název jednotky hertz byl přijat Generální konferencí pro míry a váhy v roce 1960  a nahradil předchozí jméno „cykly za sekundu“, značeno c/s, cykl/s nebo cps (cycles per second), spolu s příslušnými násobky (kilocyklů, megacykly atd.).

Související články 
 Frekvence
 Frekvenční spektrum
 Otáčky za minutu
 Úhlová rychlost

Externí odkazy 
 
 

Jednotky frekvence
Odvozené jednotky SI
Charles-Augustin de Coulomb

Charles-Augustin de Coulomb (14. června 1736, Angoulême – 23. srpna 1806, Paříž) byl zakladatelem elektrostatiky a kvantitativních metod uvnitř ní. Je po něm pojmenována jednotka elektrického náboje Coulomb v soustavě SI.

Život 
Pocházel ze zámožné rodiny, jeho otcem byl inspektor královských dominií Henry Coulomb z Montpellier. Studoval přírodní vědy v Paříži na Collège des Quatre-Nations a v letech 1767 – 1776 pracoval v armádě jako vedoucí opevňovacích prací na ostrově Martinik. Po návratu do Paříže se věnoval výzkumům elektřiny a magnetismu. Jeho práce byla vysoce ceněna, stal se členem francouzské Akademie věd. Roku 1789, po vypuknutí francouzské revoluce, se vzdal všech úřadů i hodností (byl podplukovníkem) a stáhl se na svůj statek v Blois. Roku 1800 byl Napoleonem povolán na Pařížskou univerzitu. Na ní působil až do své smrti.

Zabýval se také výzkumem vlečného tření a formuloval zákony, kterými se řídí. Na konci života začal zkoumat vnitřní tření kapalin.

Odkaz 
Z Coulombových objevů patří mezi nejvýznamnější popis elektrického pole a objev zákona, popisující sílu mezi náboji.

Je jedním ze 72 významných mužů, jejichž jméno je zapsáno na Eiffelově věži v Paříži.

Literatura 
  C.-A. Coulomb Théorie des machines simples (1821), impr. Bachelier, Paris. Réimpr. facsimile éd. Blanchard, 2002, 
  Stephen Timoshenko, History of Strength of Materials, 1956.
  C.-A. Coulomb, Mémoires, In Collection de mémoires relatifs à la physique, tome I (1821)
  Stewart Gillmor, Coulomb and the Evolution of Physics and Engineering in Eighteenth-Century France, Princeton, Princeton University Press, 1971.
  A School History of the Great War by Coulomb, Gerson, and McKinley.

Externí odkazy 
 
 converter.cz

Francouzští fyzici
Členové Francouzské akademie věd
Lidé z Angoulême
Narození v roce 1736
Narození 14. června
Narození v Paříži
Úmrtí v roce 1806
Úmrtí 23. srpna
Úmrtí v Paříži
Muži
Z

Z (název písmene zet) je 26. (a poslední) písmeno latinské abecedy. Jde v podstatě o písmeno zéta převzaté z řeckého písma, které bylo v latině spolu s Y používáno pouze pro přepis řeckých slov. Do latinky tak byla obě písmena zařazena až dodatečně na konec abecedy. Minuskule (malá písmena) vznikly až později, proto se malé z liší od minuskulní zéty ζ.

 V kartografii a geografii písmeno z nebo Z značí v češtině západ.
 V elektrotechnice je Z označení pro impedanci.
 V češtině je z předložka.
 Ve fyzice
 je Z druh částice – viz boson Z.
 je z označení parametru rudého posuvu.
 V chemii je Z označení pro atomové číslo.
 V kinematografii
 Z je název francouzsko-řeckého filmu z roku 1969.
 Z je jméno hlavní postavy filmu Zardoz.
 Z je jméno hlavní postavy filmu Mravenec Zet.
 Z je jméno postavy z filmu Muži v černém.
 V matematice
 ℤ označuje množinu celých čísel.
 z je běžné označení třetí neznámé.
 z je běžné označení pro komplexní proměnnou.
 z je označení třetí (prostorové) osy v kartézském souřadném systému.
 Z je mezinárodní poznávací značka Zambie.
 Z je název počítačové hry pro PC a Playstation.
 Na registrační značce znamená Z Zlínský kraj.
 V soustavě SI
 Z je značka předpony soustavy SI pro 1021, zetta.
 z je značka předpony soustavy SI pro 10−21, zepto.
 Ve vojenské terminologii je Z (Zulu) označení pro časové pásmo UTC.
 Symbol podpory ruské invaze na Ukrajinu roku 2022, podle invazního značení části vojenské techniky.
 Z byla zkratka pro politické hnutí Zelení.
 Akce Z bylo v komunistickém Československu označení pro neplacené práce na „zvelebování“ (například úklid a zkrášlování veřejných prostranství).

Externí odkazy
Poledník

Poledník je pomyslná čára, vzniklá průnikem nějaké poloroviny, určené zemskou osou, a povrchu Země. Poledníky jsou také nejkratšími spojnicemi severního a jižního pólu, vedoucími po povrchu Země. Stejně se dá poledník definovat i pro jiná vesmírná tělesa.

Na Zemi byl za základní poledník (též nultý poledník) zvolen poledník, který prochází astronomickou observatoří v Greenwichi v Anglii. Další poledníky jsou identifikovány pomocí úhlu, který svírají s tímto základním poledníkem (resp. úhlu, který jejich poloroviny svírají s polorovinou nultého poledníku), tento údaj se nazývá zeměpisná délka. Poledníky směrem na východ od Greenwiche mají vzdálenost 0 až 180 stupňů východní délky, poledníky směrem na západ 0 až 180 stupňů západní délky. Na jiných vesmírných tělesech lze použít stejný systém, pouze je třeba zvolit odpovídající počátek (nultý poledník), např. na Měsíci prochází nultý poledník středem přivrácené strany.

Od pólu směrem k rovníku se vzdálenost mezi poledníky zvětšuje, až na rovníku dosáhne svého maxima 111,324 km; na 50. stupni severní šířky, tedy ve střední Evropě, činí jen 71,556 km. Pro výpočet vzdálenosti d dvou poledníků lze použít vzorce:
 ,
kde  je číslo pí, rz poloměr Země a  je zeměpisná šířka, pro kterou vzdálenost počítáme.

Délka všech poledníků je shodná a činí od pólu k pólu 20 004,5765 km, takže obvod zeměkoule měřený přes poledníky činí 40 009,153 km, což je často označováno (poněkud nepřesně) jako poledníková kružnice (správněji elipsa); vzdálenost mezi pólem a rovníkem je pak kvadrant (čtvrtkruh, 10 002,288 km). Pro srovnání: délka rovníku činí asi 40 075 km.

Délka poledníků byla použita jako výchozí veličina pro určení délky metru jako základní jednotky metrického systému. V důsledku rotace země slouží poledníky i k dělení Země do časových pásem: časový rozdíl mezi jedním stupněm činí 4 minuty, mezi 15 stupni pak jednu hodinu, což při 360 stupních znamená 1440 minut, neboli 24 hodin.

Termín poledník pochází z latinského slova meridies, poledne (dříve byl i v češtině používán výraz „meridián“). Sluneční poledne nastává nad daným poledníkem v jeden okamžik.

Související články 
 rovnoběžka
 datová hranice
 Degree Confluence Project

Externí odkazy 
 
 

Diagramy
Kinematografie

Kinematografie (z řečtiny kinéma – pohyb a grafein – psát) je souhrnné označení pro veškeré činnosti spojené s filmem a filmováním (výroba filmů, výroba filmové techniky, organizace distribuce, prodej).

Používá se i jako označení pro film, nebo označuje záznam rychlých pohybů s vysokým obrazovým kmitočtem (např. výzkum explozivních dějů).

Film je založen na biologické nedokonalosti lidského organismu, zejména pak zraku, ta je způsobena tzv. setrvačností lidského oka. Tato fyziologická nedokonalost pak způsobuje, že rychlé střídání promítaných obrázků za velmi krátký časový úsek se našemu očnímu nervu a následně i mozku jeví jako nepřerušená činnost (obraz se netrhá a je vnímán mozkem jako spojitý pohyb). Tento zajímavý fyziologický jev se dnes využívá nejen v klasické kinematografii, ale i při sledování televize a obrazů vytvářených počítačovými monitory.

Související články 
 vysokofrekvenční kinematografie
 kinematograf
 kinematika

Externí odkazy 
 
 
 HomeMadeFilms Filmařský web – články o filmech, jejich tvůrcích a filmové technice (aktualizováno každý týden)

 
Filmová tvorba
Ayerbe

Ayerbe je španelská obec v autonomním společenství Aragonie, v provincii Huesca.

Leží v terciérním údolí, nalevo od řeky Gállego, ve výšce 582 m nad mořem, 28 km severozápadně od města Huesca na silnici A-132 do Pamplony. Nachází se zde vlakové nádraží trati Huesca – Jaca – Canfranc.

V centru města se nachází dvě náměstí s palácem Markýzů z Ayerbe, vyhlášeným 3. června 1931 Historickým monumentem.

V říjnu se zde pořádá tzv. houbařský (mykologický) týden. Místní veřejná knihovna vlastní největší množství aragonských knih o houbách.

Radnice 

Pod obec spadají i osady Losanglis a Fontellas.

Jazyk 

Od počátku 20. století se v Ayege mluví aragonštinou, lépe řečeno jižní aragonštinou.

Na počátku 20. století se začalo učit ve španělštině a kantoři učili své žáky, že aragonština je jazykem hovorovým a že s ní hovoří pouze lidé nevzdělaní a negramotní.

Dnes jsou dle zákona úřední dva jazyky: španělština a aragonština. Aragonština se ale vytrácí.

Demografie

Kulturní dědictví 
 Palác Markýzů z Ayerbe
 Torre del reloj
 Kostel Sv. Petra
 Torre de San Pedro
 Stará nemocnice
 Castillo musulmán
 Los Muros
 Ermita de San Miguel
 Ermita de Nuestra Señora de Casbas
 Ermita de Santa Lucía
 Ermita de San Pablo

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
  Himno a la Virgen de Casbas Fichero Audio (MID)

Obce v provincii Huesca