alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Metr krychlový

Metr krychlový (také metr kubický, hovorově často kubík) je jednotka objemu, značená m³, patřící do soustavy SI jako odvozená jednotka. Jeden metr krychlový je objem krychle s délkou hrany 1 metr. Rovná se objemu 1000 litrů.

Porovnání některých řádově blízkých objemů 
 0,1 m³ je rovno
 3,53 krychlové stopy

 1 m³ je roven
 35,3 krychlové stopy
 objemu koule o poloměru 0,62 m

Další jednotky 
Kilometr krychlový (km³) je objem krychle s délkou hrany 1 kilometr. Protože je objem krychle dán třetí mocninou její strany, platí
1 km³ = 1 000 000 000 m³
1 km³ = 1 bcm – miliarda kubických metrů, slouží podle Mezinárodní agentury pro energii pro měření objemu zemního plynu, odpovídá průměrně 38.2 petajoulů (1,06×1010 kWh) energie pro ruský zemní plyn a 41,4 PJ (1,15×1010 kWh) energie pro zemní plyn z Kataru

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Jednotky objemu
Odvozené jednotky SI
Newton

Newton [ňútn] je jednotka síly v soustavě SI se značkou N. Jedná se o odvozenou jednotku založenou na základních jednotkách kilogram (kg), metr (m) a sekunda (s). Rozměr v základních jednotkách soustavy SI je kg·m·s−2.
Jednotka je pojmenována po významném fyzikovi Isaacu Newtonovi.

Definice a další veličiny 
Newton je definován následovně: Síla 1 newton je taková síla, která udělí volnému hmotnému bodu o hmotnosti 1 kg zrychlení 1 m·s −2. 
To zjednodušeně řečeno znamená, že za jednu sekundu působení takové síly hmotný bod změní (zvýší či sníží) svoji rychlost o jeden metr za sekundu.

Jelikož je newton jednotkou síly, je rovněž jednotkou tíhy (v minulosti váha), tj. síly, kterou je jedno těleso přitahováno ke druhému, typicky Zemi (je dána nejen působením gravitace, ale je ovlivněna také případnou odstředivou silou). Hmota 1 kg poblíž zemského povrchu má tíhu zhruba 9,81 N (±1 % zejména v závislosti na zeměpisné šířce). 
Těleso o hmotnosti 102 kilogramů je tedy Zemi přitahováno silou přibližně jednoho kilonewtonu.

Některé další od newtonu odvozené jednotky 
Od newtonu jsou odvozeny další jednotky: Joule jako jednotka práce nebo energie (1  joule je definován jako práce, kterou koná síla 1 N působící po dráze 1 m ve směru pohybu). 
Z praktických důvodů (viz níž) se však v energetice častěji používá watthodina (resp. kilowatthodina a její násobky).
 
Watt jako jednotka výkonu; (1 watt je výkon, při němž se vykoná práce 1 joulu za 1 sekundu). 

Z wattu se pak (z čistě praktických důvodů, z fyzikálního hlediska ne úplně šťastně) odvozuje další jednotka pro energii watthodina (resp. častěji kilowatthodina); je definována jako výkon jednoho wattu, který trvá jednu hodinu. Používá se především v energetice. 
1 Wh se rovná 3 600 Joulů.

Pascal je jednotka tlaku (1 Pa je definován jako síla 1 N působící na plochu 1 m²); je ale taky jednotkou pevnosti v tahu 1 N/mm² = 1 MPa.

Jiné jednotky síly 
 Pomocí tíhy tělesa o hmotnosti 1 kg byla definována dřívější jednotka síly kilopond. 
 Počátkem 20. století existovala také jednotka stén (sthéne), v soustavě M. T. S. odpovídající 1 kN.

Reference

Externí odkazy 
 
 Převody jednotky newton na converter.cz
 Přehled jednotek síly prevod.cz 

Odvozené jednotky SI
Jednotky síly
Metr za sekundu

Metr za sekundu (značka m/s nebo m·s−1) je odvozená jednotka rychlosti v soustavě SI.

Rychlostí 1 m/s se pohybuje těleso, které urazí rovnoměrným pohybem dráhu 1 metr za 1 sekundu. Tato rychlost je přesně 1/299 792 458-násobkem rychlosti světla ve vakuu (podle definice metru platné od roku 1983).

Převod na jiné jednotky 
 Kilometr za hodinu: 1 km/h = 0,2777… m/s, 1 m/s = 3,6 km/h
 Míle za hodinu: 1 mph ≈ 0,447 m/s, 1 m/s ≈ 2,237 mph
 Uzel: 1 kt = 0,51444… m/s, 1 m/s ≈ 1,94384 kt

Jednotky rychlosti
Odvozené jednotky SI
Pascal (jednotka)

Pascal (značka Pa) je jednotka tlaku. Udává, jak velká síla (v newtonech) působí na jednotkovou plochu (1 m²), tzn. je ekvivalentní N/m² nebo také kg·m−1·s−2.

Jednotka byla pojmenována po francouzském matematikovi a fyzikovi Blaise Pascalovi (1623–1662).

Hektopascal (hPa) je jednotka, ve které se v meteorologii měří tlak vzduchu.

1 Pa = 1 N/m²
1 hPa = 100 Pa = 1 mbar (milibar)
1 kPa = 1000 Pa

V minulosti se užívaly též jednotky pièze, která odpovídala 1 kPa a atmosféra (technická a fyzikální), odpovídající 0.1 Mpa.

Megapascal (MPa) odpovídá síle jednoho newtonu působící na plochu jednoho čtverečního milimetru (1 N/mm² = 1 MPa). Proto je běžný ve strojírenství, kde je milimetr běžně používanou jednotkou délky (v zemích používajících soustavu SI). Megapascal je ve strojírenství používán nejen jako jednotka tlaku (např. stlačeného plynu apod.), ale též jako jednotka napětí pro kontinuum vystavené působení vnější síly.

Vzorec pro výpočet 1 pascalu:

udává se v jednotkách:

Externí odkazy 
 
 

Blaise Pascal
Odvozené jednotky SI
Jednotky tlaku
Vědy o Zemi

Vědy o Zemi je souhrnné označení pro vybrané přírodní vědy, jejichž hlavní předmět zkoumání je planeta Země nebo její součásti („sféry“).

Výzkumem Země se zabývá mnoho vědních oborů. Jejich zkoumání se přitom liší nejen věcným předmětem (tj. jakou „sféru“ zkoumají), ale i různými hledisky přístupu (tj. v jaké souvislosti je Země nebo její část předmětem zkoumání) a různou metodologií. Tyto obory se etablovaly jako samostatné vědy, existují však mezi nimi značné mezioborové přesahy a jejich vymezení a mezioborové hranice je proto potřeba považovat za přibližné.

Vědy o Zemi:
 Geologie – zkoumá stavbu a složení Země se zaměřením na strukturu a složení zemské kůry a procesy, které složení a strukturu utvářely a nadále přetvářejí. Někdy se jako samostatné vědy o Zemi vyčleňují její obory:
 Petrologie, mineralogie, pedologie – zabývají se vznikem, složením, strukturou, vlastnostmi a výskytem hornin resp. nerostů resp. půd
 Geofyzika a geochemie – zabývají se fyzikálními stavy a procesy souvisejícími s vlastnostmi a vývojem planety Země a jejích částí, resp. chemickými procesy a složením jednotlivých částí Země
 Hydrologie – zabývá se hydrosférou Země (povrchovým i podpovrchovým vodstvem, ledem i atmosférickou vodou). Někdy se jako samostatné vědy o Zemi vyčleňují její obory:
 Oceánografie – zabývá se moři a oceány
 Glaciologie – zabývá se výskytem a formami ledu a sněhu na Zemi 
 Meteorologie a klimatologie – zabývají se atmosférickými jevy a podnebím
 Geografie – zabývá se popisem objektů krajinné sféry (světadíly, moře, pohoří, řeky, státy, lidská sídla apod.), jejich vzájemných vazeb a časového vývoje
 Geodézie a kartografie – zabývají se zkoumánímím tvarů a rozměrů Země i přírodních objektů na ní a jejich zobrazováním.

Související vědní obory, které mezi vědy o Zemi zpravidla řazeny nejsou:
 Astronomie a planetologie – popisují Zemi jako planetu v rámci sluneční soustavy
 Biologie – zabývá se biosférou Země. Někdy se jako samostatné vědy o Zemi vyčleňují její obory:
 Paleontologie – zabývá se minulostí života na Zemi a jeho fosilními záznamy
 Ekologie – popisuje vztah mezi organismy a jejich prostředím a vztah organismů navzájem

Související články 
 Přírodní vědy

Externí odkazy 
 

 
Země
Přírodní vědy
Siločáry

Siločáry silového pole jsou myšlené čáry, které představují směr silového působení v různých bodech prostoru.

Siločára je taková křivka, že je k ní v každém jejím bodě vektor intenzity daného pole tečný. Siločára je orientovaná křivka, a to tak, že má stejnou orientaci se směrem intenzity daného pole.

Siločáry jsou kolmé k ekvipotenciálním plochám (tzn. jsou to normály ekvipotenciálních ploch).

Použití 
Siločáry se využívají ke grafickému znázornění daného pole. Nejčastěji se používají k zobrazení elektrického nebo magnetického pole. Lze je však využít i k zobrazení jiných silových polí, např. gravitačního.

Elektrické pole 
Pro elektrické pole bodových nábojů jsou to křivky, které vycházejí z místa náboje a směřují do nekonečna. V prostoru neobsahujícím volný náboj nevznikají ani nezanikají.

Siločáry vycházejí z kladných elektrických nábojů a směřují k záporným elektrickým nábojům, přičemž mohou začínat nebo končit také v nekonečnu. Siločáry se vzájemně neprotínají. Hustotu siločar lze využít k určení velikosti intenzity pole v určité části prostoru.

Magnetické pole 

Ačkoli je to běžnou praxí, neměli bychom zaměňovat siločáry magnetického pole s indukčními čarami. Indukční čáry vyjadřují směr magnetické indukce a jsou to vždy uzavřené křivky (magnetická indukce je vírové pole a má nulovou divergenci), naopak magnetické siločáry jsou hustší v prostředí, které přenáší hůře magnetické pole a naopak.

Odkazy

Související články 
 Fyzikální pole
 Ekvipotenciální plocha

Externí odkazy 
 

Fyzikální pole
Elektrotechnika
Coulomb

Coulomb je odvozená jednotka SI veličiny elektrický náboj.

Pojmenována byla na počest francouzského fyzika Charlese-Augustina de Coulomba.

Značkou coulombu je C.

Definice 
Je definován jako elektrický náboj přenesený proudem 1 ampéru během 1 sekundy (tzn. 1 coulomb = 1 ampérsekunda).

C = A ⋅ s

Vlastnosti 
 Velikost náboje jednoho elektronu (tzv. elementární náboj) je −1,602 176 6208 (98)×10−19 C.
 Dříve byl definován také mezinárodní coulomb jako náboj, kterým se elektrochemicky vyloučí z roztoku 0,001 118 00 g stříbra.

Odkazy

Reference

Související články 
 elektrický náboj
 elektrický proud
 Charles-Augustin de Coulomb

Odvozené jednotky SI
Jednotky
Elektrotechnika
Elektromagnetismus
Pegasos (počítač)

Pegasos je počítačová platforma záložená na architektuře RISC PowerPC. Byla vytvořená firmami DCE a Genesi v roce 2000. Původně vznikla jako moderní nástupce počítačů Amiga s operačním systémem MorphOS, je však schopná spustit řadu dalších operačních systémů jako např. Linux, BSD, QNX i Mac OS X.

Na přelomu roku 2003/2004 byla vydána Pegasos II platforma (viz specifikace) a na jejím vývoji dále spolupracují firmy Freescale Semiconductor (dceřiná firma Motoroly) a IBM.

V lednu 2006 se Pegasos PPC II design stává open source hardware, vše je k dispozici zcela zdarma, Pegasos hardware lze libovolně upravovat a o jeho výrobu se zajímá více firem. Firma Genesi pouze prodává (volitelně) svoji hardwarovou abstraktní vrstvu Pegasos HAL/OF, díky které lze na novém hardware spustit výše uvedené operační systémy.

Specifikace Pegasos II 
 microATX základní deska:
 CPU slot pro PowerPC
 AGP slot
 3x PCI
 DDR RAM PC 2100 / DDR266
 rozhraní pro připojení pevných disků
 2x USB
 rozhraní FireWire
 ethernetové rozhraní
 PS2 port pro klávesnici a myš
 sériový a paralelní port
 zvuková karta s kodekem AC97 a optickým výstupem

 PowerPC procesor:
 PowerPC G3 750cxe, 600 MHz
 PowerPC G4 7447, 1000 MHz s technologií Altivec
 PowerPC G4 7447A, 1400 MHz s technologií AltiVec – pro vývojářský program Free Developer Workstation

 Další hardware:
 512MB PC2100 DDR RAM
 DVD±RW duallayer mechanika
 80GB ATA100 Hard Disk
 Radeon 9250 AGP grafická karta s DVI, VGA a TV-Out
 nízkoprofilový malý case – orientace tower nebo desktop

 Dodávané operační systémy:
 MorphOS PPC mikrokernel – rychlý OS optimalizovaný pro PPC
 Gentoo Linux plně nakonfigurovaný a nainstalovaný sw (OpenOffice.org, Firefox…)

Externí odkazy 
 
 Czech PowerPC User Group – česká uživatelská skupina podporující otevřené PowerPC platformy Pegasos, EFIKA a operační systém MorphOS
 Genesi – anglické stránky firmy Genesi
 Open Desktop Workstation – anglická domovská stránka této Pegasos II sestavy
 PegasosPPC – anglické stránky věnované platformě Pegasos
 MorphOS – anglické stránky o MorphOS

Hardware
Perseus

Perseus (řecky Περσεύς, Περσέας), syn Dia a Danaé, je bájná postava a jeden z nejznámějších hrdinů řecké mytologie a zakladatel Mykén. Je taky předkem nejslavnějšího řeckého hrdiny Hérakla.

Původ 
Králi Akrisiovi z Argu předpověděla věštba, že ho zabije jeho vlastní vnuk. Král se o svůj život bál, a tak poručil, ať jeho dceru Danaé zavřou do sklepení, kde nebude v kontaktu s žádným mužem. Ale Diovi bylo Danaé líto, a tak se do sklepení dostal v podobě zlatého deště. Danae oplodnil a po čase se jí narodil syn, který dostal jméno Perseus.

Když se Akrisios o vnukovi dozvěděl, společně s Danaé ho zavřel do sudu, který pustil na širé moře. Dopluli na ostrov Serifos a tam je našli rybáři, kteří je odvedli ke králi ostrova Polydektovi. Král si je v zámku ponechal.

Dobrodružství s Gorgonami 

Když Perseus vyrostl, byl silný, a tak se král obával o svůj trůn. Proto ho poslal za Medusou, strašlivou ženou Gorgonou s hady místo vlasů a ohavným obličejem. Medusa je smrtelná, ale její sestry jsou nesmrtelné. Král řekl Perseovi, aby přinesl její hlavu, ale ať se má na pozoru, protože kdo se na ní podívá, ihned hrůzou zkamení.

Cestou mu Athéna dala srp, kterým lze Medusu zabít, a štít tak lesklý, že se v něm vše odráží jako v zrcadle, kterým se může na Medusu podívat, aniž by zkameněl. Od nymf dostal kouzelnou mošnu, která se přizpůsobí velikosti věci vložené v ní, okřídlené střevíce, pomocí kterých může uletět jejím sestrám a Hádovu přílbu neviditelnosti. Když přišel na místo, uťal Meduse hlavu a ostatním dvěma Gorgonám zmizel.

Cestou zpět zabloudil a potkal Titána Atlanta, který držel nebeskou klenbu. Nevěřil Perseovi, že má Medusinu hlavu a tak mu jí Perseus ukázal. Atlás padl na zem a od té doby leží na tom místě pohoří se jménem Atlas.

Andromeda 

Dále se cestou zastavil v Aithiopii, kde vládl král Kéfeus a královna Kassiopeia. Poseidon vyhrožoval, že obří mořský had zaútočí na jejich území. Podle věštby bylo nutné hadu obětovat královu dceru Andromedu, a proto ji nechali přivázat na pobřeží. Perseus ji našel, porazil obludu s pomocí Medusiny hlavy a Andromedu dostal za ženu. Andromedin bývalý nápadník Fíneus se na Persea rozzlobil, a tak ho Perseus nechal zkamenět. Společně s Andromedou odplul zpět na ostrov, kde vyrůstal. Král nevěřil, že hlavu přinesl, a tak mu ji Perseus ukázal. Perseus se společně s Andromedou stali vládci této posvátné říše.

Odkazy v kultuře

Film 
 Souboj Titánů (film, 1981) – britský fantasy film z roku 1981
 Souboj Titánů (film, 2010) – americký fantasy film z roku 2010

Opera 
 Perseus, opera od Jeana-Baptiste Lullyho

Odkazy

Reference

Literatura 
 Slovník antické kultury, nakl. Svoboda, Praha, 1974
 Vojtěch Zamarovský, Bohové a hrdinové antických bájí
 Graves, Robert, Řecké mýty, 2004, 
 Houtzager, Guus, Encyklopedie řecké mytologie, 
 Gerhard Löwe, Heindrich Alexander Stoll, ABC Antiky
 Jan Bažant, Perseus a Medusa. Zobrazení mýtu od počátku do dneška. Academia 2017,

Související články 
 Perseus (opera)

Externí odkazy 
 
 
 

Hrdinové a postavy řecké mytologie
Drakobijci
Mykénští králové
Bellerofontés

Bellerofontés (řecky Βελλεροφόντης) je postava z řecké mytologie. Podle jedné z verzí byl nevlastním synem korintského krále Glauka (tedy vnukem Sisyfovým) a Eurymédé.

Z neopatrnosti usmrtil svého bratra, a proto uprchl ke králi Proitovi do Argosu. Tam se do něj ale zamilovala králova manželka Antea neboli Stheneboia. Bellerofontés její lásku neopětoval. Antea ho z pomsty udala králi, že se pokoušel připravit ji o čest. Král se sám nechtěl na svém hostu mstít, a tak ho poslal s dopisem ke královninu otci, králi Íobatovi do Lýkie. Dopis skrýval žádost, aby Íobatés nechal Bellerofonta popravit. Ani ten nechtěl hostu ublížit, ale vystavil ho takovým nebezpečím, kterým by měl podle Iobatových předpokladů podlehnout.

Bohové pomohli Bellerofontovi dokázat jeho nevinu, a seslali mu okřídleného koně Pegasa, na němž šťastně přemohl asijský kmen Solymerů, Amazonky i Chiméru. To Íobata dojalo do té míry, že dal Bellerofontovi za ženu svou dceru Filonoé, a jmenoval jej svým nástupcem.

Filonoé mu porodila tři děti, Isandra, Hippolocha a Láodameiu. Áres usmrtil Isandra v bitvě proti Solymerům, Artemis ho připravila o dceru, ale Hippolochos zdědil otcovu říši.

Bellerofontův konec už nebyl tak šťastný. Bohové ho nenáviděli za to, že se stal miláčkem lidí, a srazili ho z Olympu a zmrzačili, když k nim chtěl vzlétnout na Pegasovi.

Jiná verze však uvádí, že Bellerofontés zpychl tak, že se chtěl vyrovnat bohům, osedlal Pégasa a vzlétli na Olymp. To Zeus nehodlal strpět, seslal na koně neovladatelnou zuřivost, Bellerofontés se neudržel a sletěl na zem. Při pádu na hlavu ztratil rozum, dlouho bloudil jako pomatený světem, až si ho našel bůh smrti Thanatos.

Odraz v umění 
V povědomí lidí zůstal spíše Pégasos, ale v antice byl velice oblíben mýtus o Bellerofontovi.
 nejstarší podání je známé z Homéra, později ho přebásnil Pindaros
 Eurípidés zpracoval jeho osudy v tragédiích Bellerofón a Stheneboia (před r. 425, rep. r 423 př. n. l.)
 na četných reliéfech a vázových malbách jsou výjevy z tohoto mýtu, nejznámější je snad novoantický reliéf Bellerofón napájí Pegasa (z 1. stol. př. n. l.)
 ve své první opeře tento námět zpracoval i Josef Mysliveček (Bellerofonte, 1761)
 opera Bellérophon od Jeana-Baptiste Lullyho z roku 1679.

Reference

Literatura 
 Gerhard Löwe, Heindrich Alexander Stoll, ABC Antiky
 Publius Ovidius Naso, Proměny
 Rudolf Mertlík, Starověké báje a pověsti
 Vojtěch Zamarovský, Bohové a hrdinové antických bájí

Související články 
 Bellérophon, opera Jeana-Baptiste Lullyho

Externí odkazy 
 

Hrdinové a postavy řecké mytologie
Muži
Élysion

Élysion, starořecky Ἠλύσιον, latinsky Elysium, bylo v řecké mytologii místo na západním okraji Země, kam bohové mohou za živa přenést své oblíbence. Později místo pobytu spravedlivých duší v podsvětí.

Starověká mytologie 
Nesmrtelní hrdinové tam blaženě žijí za stálého jara a bez starostí. Hésiodos mluví o „ostrovech blažených“. Později je chápáno jako součást podsvětí, kam přicházejí duše počestných lidí (na rozdíl od Tartaru, kde jsou duše provinilých trestány).

Podle Homéra to bylo sluncem zalité místo na této straně oceánu, podle Hésioda ostrov duší, podle Pindara je na tomto ostrově palác Kronův (Saturnův). Podle Vergilia se zde setkal Aineiás se svým otcem Anchísem.

Pozdější významy 
V křesťanství se Elysiem rozuměl ráj, nebe, odtud také „Elysejská pole“ (Avenue des Champs-Élysées) v Paříži. Název Elysium se často vyskytuje v populární kultuře, v hudbě i filmu.

Na Marsu dostala tento název štítová sopka Elysium Mons.

Reference

Literatura 

 Ludvík Svoboda a kolektiv: Encyklopedie antiky, Academia, Praha 1973, s. 168, heslo Élysion
 Ottův slovník naučný – svazek 8, str. 557 – heslo Elysium

Související články 

 Řecká mytologie
 Hádés
 Erebos
 Tartaros

Externí odkazy 

 

Bájná místa řecké mytologie
Řecké podsvětí
Postupimská dohoda

Postupimská dohoda je obvyklý název pro Závěrečný protokol postupimské konference – výsledek posledního jednání Velké trojky na postupimské konferenci, která se konala od 17. července do 2. srpna 1945 v braniborské Postupimi u Berlína. Jednalo se o rozdělení a následné vybudování poničené poválečné Evropy.

Jednání se zúčastnili nejvyšší představitelé vítězné aliance – Josif Vissarionovič Stalin, Harry S. Truman a Winston Churchill, který však 26. července prohrál volby a na zasedání ho vystřídal jeho labouristický nástupce Clement Attlee.

Ve věci již probíhajícího vysídlení Němců z Československa, Polska a Maďarska strany na požadavky Stalina a zemí, v nichž odsun probíhal, uznaly, že bude potřeba Němce z těchto zemí vystěhovat, ale odsun musí probíhat spořádaně a lidsky. Všechny tři země byly vyzvány, aby prozatím pozastavily probíhající vyhošťování, a to z důvodů velkého zatížení okupačních úřadů a dále spravedlivého rozdělení přicházejícího německého obyvatelstva do všech okupačních zón.

Související články 

 Postupimská konference

Literatura 
 CHURAŇ, Milan. Postupim a Československo. Mýty a skutečnost. Praha: Libri, 2001. 
 Text dohody na webu Moderní-dějiny.cz

Události roku 1945
Smlouvy Sovětského svazu
Smlouvy a deklarace druhé světové války
Všeobecná deklarace lidských práv

Všeobecná deklarace lidských práv je nezávazný dokument, obsahující nejznámější katalog lidských práv. Ve třiceti článcích deklarace jsou vyjmenována základní občanská, politická, kulturní, ekonomická a sociální práva platná pro všechny obyvatele na Zemi. Podle některých teoretiků nabylo toto prohlášení závaznosti jako právní obyčej. V části VII závěrečného aktu, kapitoly I Deklarace, jimiž se řídí vztahy mezi zúčastněnými státy Helsinské konference, se zúčastněné státy zavázaly, že kromě jiného budou v oblasti lidských práv a základních svobod postupovat též v souladu se Všeobecnou deklarací lidských práv. Podle čl. 56 v návaznosti na čl. 55 Charty OSN si musí členské země OSN plnit i závazky vyplývající ze Všeobecné deklarace lidských práv.

Všeobecná deklarace lidských práv byla schválena Valným shromážděním Organizace spojených národů dne 10. prosince 1948. Pro přijetí rezoluce hlasovalo z tehdejších 58 členů OSN 48 zemí: Afghánistán, Argentina, Barma, Belgie, Bolívie, Brazílie, Čína, Dánsko, Dominikánská republika, Ekvádor, Egypt, Etiopie, Filipíny, Francie, Guatemala, Haiti, Island, Indie, Irák, Írán, Chile, Kanada, Kolumbie, Kostarika, Kuba, Libanon, Libérie, Lucembursko, Mexiko, Nikaragua, Nizozemsko, Nový Zéland, Norsko, Pákistán, Panama, Paraguay, Peru, Rakousko, Řecko, Salvador, Siam, Spojené království, Spojené státy americké, Sýrie, Švédsko, Turecko, Uruguay a Venezuela.

Hlasování se zdrželi: Bělorusko, Československo, Jihoafrická unie, Jugoslávie, Polsko, Saúdská Arábie, Sovětský svaz a Ukrajina.

Závazné dokumenty o lidských právech jako jsou regionální evropská Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, vyhlášená pod č. 209/1992 Sb., Evropská sociální charta, vyhlášená pod č. 14/2000 Sb. m. s., nebo celosvětové Mezinárodní pakt o občanských a politických právech a Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech, vyhlášené pod č. 120/1976 Sb., v povědomí veřejnosti tak známé nejsou.

10. prosinec je na základě hlasování Valného shromáždění OSN od roku 1950 slaven jako Den lidských práv.

V rámci islámské kultury představuje určitou protiváhu proti Všeobecné deklaraci lidských práv takzvaná Káhirská deklarace lidských práv v islámu.

Odkazy 


Reference

Související články 
 Den lidských práv
 Lidská práva
 Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod

Externí odkazy 
 
 
 Český text Všeobecné deklarace lidských práv  (pdf)
 Anglický text Všeobecné deklarace lidských práv
 Oficiální překlady Všeobecné deklarace lidských práv (Anglicky)

Dějiny lidských práv
Dokumenty o lidských právech
Arthur Troop

Arthur Troop (15. prosince 1914, Lincoln, Anglie – 30. listopadu 2000, Peterborough, Anglie) byl anglický policista, který v roce 1950 založil Mezinárodní policejní asociaci (IPA).

Vystudoval na Ruskin College a v Oxfordu (ekonomii), 19. 6. 1936 se stal policistou a 1. 1. 1950 založil organizaci IPA. V roce 1965 získal britské vyznamenání British Empire Medal.

Související články 
 Politika
 Policie

Externí odkazy 
 
  Životopis
  Historie IPA

Angličané
Britští policisté
Narození 15. prosince
Narození v roce 1914
Narození v Lincolnu (Lincolnshire)
Úmrtí 30. listopadu
Úmrtí v roce 2000
Úmrtí v Anglii
Muži
Termika

Termika je fyzikální oblast, která se zabývá studiem vlastností látek a jejich změn souvisejících s teplotou. Termika se také někdy označuje jako nauka o teple.

Molekulový pohyb 
Makroskopicky vnímaný tepelný stav látky, který je vyjadřován teplotou, má úzkou souvislost s pohybem základních stavebních částic dané látky (molekul, atomů apod.). Tento pohyb se označuje jako molekulový pohyb. Vzhledem k tomu, že molekulový pohyb se výrazněji projevuje při vyšších teplotách, bývá často označován jako tepelný pohyb.

Molekulový pohyb je pokládán za samostatný druh fyzikálního pohybu, jehož základní vlastnosti, které jej odlišují od klasického mechanického pohybu, jsou:
 pohybu se účastní velké množství částic
 pohyb je neustálý (nepřetržitý) a neuspořádaný (chaotický)
Jedná se o složitější druh pohybu než je tomu v případě pohybu mechanického. Při vyšetřování tohoto pohybu se tedy využívá metod statistické fyziky.

Rozdělení termiky 
Termiku lze rozdělit na několik oblastí.

 Termometrie – Zabývá se měřením teploty a používanými měřícími metodami.
 Kalorimetrie – Zabývá se určováním tepelného obsahu (tepla) látek z makroskopického hlediska.
 Kinetická teorie látek – Zabývá se vztahem mezi strukturou látky na molekulární úrovni a jejím tepelným chováním. Kinetická teorie je založena na znalostech molekulové fyziky. Vzhledem k tomu, že se obvykle zabývá velkým množstvím částic látky, často se zde využívá aparát teorie pravděpodobnosti a matematické statistiky.
 Termodynamika – Zabývá se zákony, kterým podléhá přeměna tepelné energie v jiné druhy energie (a naopak).
 Šíření tepla (termokinetika) – Zabývá se způsoby, kterými se teplo šíří prostředím.

Meteorologie 
V meteorologii se pojem termika (anglicky Thermal) používá (především pro účely letectví) pro označení stoupající masy ohřátého vzduchu. Správný název pro tento pohyb je konvekce. Termika vzniká, když slunce zahřeje zemský povrch a ten následně zahřívá okolní vzduch. Teplejší vzduch je lehčí, proto stoupá. S narůstající výškou klesá jeho tlak a v důsledku toho se ochlazuje v běžných podmínkách asi o jeden stupeň na každých 100 metrů (v případě kondenzace páry jenom asi 0,6 stupně). Pokud teplota okolního vzduchu klesá s výškou rychleji, stoupající vzduch je pořád teplejší než okolí a stoupá dál. Teplotní zvrstvení atmosféry se v takovém případě nazývá „labilní“. Tento jev využívají hlavně piloti větroňů, rogalisté a paraglidisté, kteří díky termickým proudům jsou schopni dosahovat výšek několika kilometrů a bezmotorové přelety o délce stovek kilometrů.

Typickým viditelným znakem termických proudů jsou oblaky typu cumulus. Termika je obvykle pod oblakem a její horní hranice je ve vrchní části oblaku. V případě silné termiky oblak kumulovitého typu roste do výšky a může se změnit na Cumulus congestus (Cg) anebo bouřkový Cumulonimbus (Cb). Rychlost stoupavých proudů dosahuje v běžných podmínkách od 1 do 8 m/s, v případě bouřky může v extrémních podmínkách dosahovat i desítky m/s. Někdy může ovšem nastat i tzv. bezoblační termika.

Podrobněji viz hlavní článek termická konvekce.

Související články 
 Teplota
 Teplo
 Molekulová fyzika

Externí odkazy 
 

 
Obory a disciplíny fyziky
Měrná tepelná kapacita

Měrná tepelná kapacita (ve starší literatuře též měrné teplo nebo specifické teplo) je množství tepla potřebného k ohřátí 1 kilogramu látky o 1 teplotní stupeň (1 kelvin nebo 1 stupeň Celsia), respektive představuje množství tepla  vyvolávající u  kilogramů hmotnosti látky změnu teploty :

.

Měrná tepelná kapacita je mírně teplotně závislá, proto je nutné u přesnějších hodnot uvádět, k jaké teplotě látky se vztahuje.

Značení 
 Značka: 
 Jednotka SI: Joule na kilogram a kelvin značka Jkg−1K−1, (dřívější alternativu joule na kilogram a stupeň Celsia, J/(kg °C) již dnešní normy nedoporučují)
 Zastaralé jednotky: kalorie na kilogram a stupeň Celsia cal/(kg °C)

Vztah 
Teplo potřebné k ohřátí tělesa o hmotnosti m o teplotu  lze vypočítat pomocí následujícího vztahu

kde , T1 je počáteční a T2 je konečná teplota tělesa, c je měrná tepelná kapacita látky daného tělesa.

Vlastnosti 
Hodnota měrné tepelné kapacity je závislá na teplotě. Pro větší teplotní intervaly se zavádí střední měrná tepelná kapacita .

K určování hodnot měrného tepla se využívá kalorimetrická rovnice.

U plynů se rozlišuje měrná tepelná kapacita při stálém tlaku, která se označuje , a měrná tepelná kapacita při stálém objemu, která se označuje . Vztah mezi těmito měrnými tepelnými kapacitami udává Poissonova konstanta a Mayerův vztah.

Příklad hodnot

Související články 
 Tepelná kapacita
 Molární tepelná kapacita
 Skupenské teplo
 Tepelná vodivost

Externí odkazy 
 

Fyzikální veličiny
Chemické veličiny
Materiálové konstanty
Tání

Tání je fázová přeměna (změna skupenství), při níž se pevná látka mění na kapalinu. Opačný pochod – změna kapaliny v pevnou látku – se nazývá tuhnutí. Dle Ottova slovníku naučného se pojem tání používá pro led a sníh (led a sníh taje). Avšak pro kovy a minerály se používá pojem tavení (železo, hliník aj. se taví).

Vlastnosti 

K tomu, aby pevná látka začala tát, je třeba ji zahřát na teplotu tání. Ta je u různých látek odlišná. K tomu, aby látka zahřátá na teplotu tání roztála, je třeba ji dodat energii, která odpovídá skupenskému teplu tání.

Tání má jiný průběh pro krystalické látky a amorfní látky. Krystalické látky tají při konkrétní hodnotě teploty tání, zatímco amorfní látky přechází do kapalného skupenství spojitě v určitém intervalu teplot. Nemají tedy přesně daný bod tání, ale při zvyšování teploty postupně měknou. Toto měknutí je důsledkem postupného snižování viskozity. U amorfních látek tedy nelze určit přesnou hranici mezi tím, kdy je látka ve skupenství pevném, a kdy je ve skupenství kapalném.

Objem tělesa se obvykle při tání zvětšuje, teplota tání tedy s růstem tlaku stoupá. U některých látek se však jejich objem při tání zmenšuje a teplota tání tedy s rostoucím tlakem klesá. Tento jev lze pozorovat např. u vody, o čemž se lze přesvědčit např. pokusem s regelací ledu.

Za jistých podmínek může existovat pevná fáze i za bodem tání. V tom případě mluvíme o přehřátí pevné látky.

Související články 
 Skupenské teplo tání
 Měrné skupenské teplo tání
 Tuhnutí
 Fázový přechod
 Tavenina

Externí odkazy 
 
 
 

Fázové přeměny
Materiálové inženýrství
Termodynamika
Pevná látka

Pevná látka je jedno ze skupenství látek, při kterém jsou částice látky vázány ve svých „pevných“ polohách, kolem kterých kmitají.

Kinetická energie neuspořádaného pohybu částic (molekul nebo atomů) je menší než potenciální energie odpovídající molekulovým přitažlivým silám. Částice se vzájemně udržují v určitých rovnovážných polohách, kolem kterých vykonávají kmitavý pohyb. Na rozdíl od tekutin se tyto rovnovážné polohy nepřemísťují. Atomy nebo molekuly jsou tedy poměrně pevně vázány, např. v krystalové mřížce.

Rozdělení pevných látek 
Podle uspořádání částic se pevné látky dělí na dvě odlišné skupiny
 Krystalické látky (krystaly) – atomy nebo molekuly, ze kterých jsou krystaly složeny, v nich vytváří pravidelné struktury. Obecně jsou krystaly anizotropní, tj. jejich vlastnosti, např. pevnost, elektrická vodivost nebo index lomu světla, závisí na směru.
 Amorfní (beztvaré) látky – nemají krystalickou strukturu a proto jsou izotropní.

Vlastnosti 
Mezi vnější projevy pevných látek patří:
 tělesa z pevných látek drží svůj tvar, ke změně tohoto tvaru je třeba na těleso působit silou
 tělesa z pevných látek mají svůj objem
 elektrický proud ve vodivých pevných látkách je způsoben elektrony, popřípadě ionty
 teplo se v pevných látkách nemůže šířit prouděním, ale pouze vedením

Rozdílné vlastnosti amorfní a krystalické látky se projevují např. při tání.

Související články 
 Látka
 Skupenství
 Kapalina
 Plyn

Externí odkazy 
 

Hmota
Plyn

Plyn neboli plynná látka je jedno ze skupenství látek, při kterém jsou částice relativně daleko od sebe, pohybují se v celém objemu a nepůsobí na sebe přitažlivou silou. V chemických rovnicích se označuje písmenem g (gas).

Kinetická energie částic je mnohem větší než potenciální energie, která odpovídá přitažlivým silám. V důsledku toho se částice po vzájemné srážce rychle vymaní z dosahu přitažlivých sil a v objemu látky se pohybují téměř volně.
Vzájemné vazby mezi částicemi lze tedy téměř zanedbat. U řídkých plynů je možné jednotlivé částice považovat za volné.

Vlastnosti plynů 
 plynná tělesa nemají svůj tvar, ale jejich tvar odpovídá tvaru nádoby
 plynná tělesa nemají vlastní objem, ale vyplňují vždy celý objem nádoby
 plynná tělesa nemají volný povrch (hladinu)
 plyny jsou stlačitelné
 plyny vedou elektrický proud jen za určitých speciálních podmínek
 teplo se v plynech může šířit prouděním
 celkový tlak plynu ve směsi vzájemně chemicky neinteragujících plynů je dán Daltonovým zákonem

Výše zmíněná pravidla platí, pokud zanedbáme gravitaci (což pro pokusy v malém měřítku lze).

Plyn může být také držen pohromadě gravitací, a tvořit tak atmosféru planety nebo planetu samou.

Objem plynu 
Objem jednoho molu plynu za normálních podmínek (0 °C, 101 325 Pa) je 0,022414 m3, tedy 22,414 litru. V tomto objemu je obsaženo 6,022×1023 částic (atomů nebo molekul) látky – tzv. Avogadrova konstanta. Za podmínek podle IUPAC (0 °C, 100 000 Pa) je objem 1 molu přibližně 22,71 litru.

Ideální plyn 

Pro zjednodušené zkoumání vlastností plynů se zavádí pojem ideální (dokonalý) plyn, což je dokonale stlačitelný plyn bez vnitřního tření.

Skutečný plyn 
Skutečný (reálný) plyn má na rozdíl od ideálního plynu také viskozitu (neboli vnitřní tření) a nedá se dokonale stlačit.

Při zkoumání plynu jakožto souboru velkého množství částic se využívá kinetická teorie látek. Její aplikací získáme kinetickou teorii plynů.

Mezihvězdný nebo vesmírný plyn 
Směs vodíku a hélia.

Mez výbušnosti 
Spodní mez výbušnosti je nejnižší koncentrace hořlavého plynu ve směsi se vzduchem, ve které se už vyskytuje dostatek kyslíku na to, aby byla směs schopná po dodání iniciační energie (např. jiskrou, plamenem, tlakem) hořet, resp. deflagrovat či detonovat.

Horní mez výbušnosti je nejvyšší koncentrace hořlavého plynu ve směsi se vzduchem, ve které se ještě vyskytuje dostatek kyslíku na to, aby byla směs schopná po dodání iniciační energie hořet, resp. deflagrovat či detonovat.

Například u zemního plynu je spodní mez výbušnosti 4,3% a horní 15%.
Nejlepší koncentrace pro výbuch je tedy mezi těmito hodnotami.

Odkazy

Související články 
 Látka
 Skupenství
 Tekutina
 Kapalina
 Pevná látka
 Aeromechanika
 Svítiplyn
 Zemní plyn
 Plynovod

Externí odkazy 
 
 
 

Hmota
Překlad

Překlad (translace) je písemný převod (zpravidla také psaného) originálního textu z jednoho jazyka do druhého provedený překladatelem. Rozlišuje se přitom především obor originálu, zda jde o text umělecký, odborný, populárně-naučný, administrativní, náboženský, návod na použití přístroje apod.

Na rozdíl od tlumočníka nemusí být překladatel rychlý, důležitá je hlavně faktická správnost a přesnost překladu a shodná srozumitelnost. Překladatel obvykle překládá z cizího jazyka do své mateřštiny, resp. do jazyka ovládaného na stejné úrovni. Potřebuje nadprůměrnou znalost obou jazyků, vyjadřovací schopnosti a kromě toho i znalosti oboru tématu textu, často i okolností vzniku textu, lingvistiky, stylistiky, literární teorie a teorie překladu, popř. dějin překladu.
Zvláště při uměleckém překladu je důležitý navíc převod nejen obsahu, nýbrž i estetických hodnot textu a individuálního stylu autora originálu. Často jde více o nápodobu vyznění v cílovém jazyce, zejména, pokud jsou jazyky velmi odlišné.

Vědeckým zkoumáním v oblasti překladu (i tlumočení) se zabývá obor translatologie.

Tři druhy překladu 
Ačkoliv je nejběžnější formou překladu převod mezi dvěma cizími jazyky, lze v zásadě rozlišovat tři druhy překladu (podle Romana Jakobsona):

 interlingvální, tj. mezijazykový – nejznámější forma překladu
 intralingvální, tj. vnitrojazykový – převod v rámci jednoho jazyka, např. modernizace starého textu, který by pro současného čtenáře téhož jazyka byl nesrozumitelný
 intersemiotický, tj. meziznakový – převod mezi různými znakovými systémy, např. při filmové adaptaci románu

Související články 
 Literární překlad
 Odborný překlad
 Strojový překlad
 Post editing

Externí odkazy 
 
 
 

Translatologie
Odborný překlad

Odborný překlad je cizojazyčný převod textu z oblasti vědy a techniky. Protože odborný text nepůsobí tolik na fantazii a emoce jako spíše na rozum, vyjadřuje se v pojmech, termínech a definicích, musí překladatel odborného textu znát terminologii příslušného oboru a orientovat se v oboru samém. Nemusí dbát na individuální styl autora a zachovávat jeho estetické principy, což však neznamená, že by odborný styl směl být kostrbatý a nemotorný. Na určitou přirozenou eleganci je třeba dbát.

V některých případech mají ovšem i odborné texty výrazný autorský styl (např. spisy filozofické a esejistické), který by se z překladu neměl vytratit. Odborný překlad se pak blíží překladu literárnímu.

Související články 
 Translatologie
 Překlad

Externí odkazy 
 

Translatologie
Literární překlad

Literární překlad je cizojazyčný překlad beletrie, eseje, úvahy, literární kritiky a podobných textů s výrazným autorským stylem a významnou estetickou složkou vedle složky obsahové.

Literární překlad se snaží převést do jiného jazyka nejen autorovy myšlenky, nýbrž i individuálnost jeho stylu, krásu popisu, atmosféru místa, doby a národnosti (u scének a postav), působit na čtenářovu fantazii a emoce podobně jako v originále.

Seznam českých překladatelů 
Kritériem pro uvedení překladatele v seznamu je jeho významnost podle hledisek Wikipedie.

 Václav Bahník
 Alena Bahníková
 Zdenka Bergrová
 Václav Černý
 Pavel Eisner
 Jarmila Fastrová
 Otokar Fischer
 František Fröhlich
 Emanuel Frynta
 František Gel
 Taťjana Hašková
 Martin Hilský
 Kateřina Hilská
 Vlasta Hilská
 Břetislav Hodek
 Viktor Janiš
 Miroslav Jindra
 Alena Jindrová-Špilarová
 Jaroslav Janouch
 Vojtěch Janouch
 Jiří Josek
 Josef Jungmann
 Stanislav Kadlec
 Dušan Karpatský
 Marie Kornelová
 Hugo Kosterka
 Oldřich Král
 Petr Křička
 František Lexa
 Bohumil Mathesius
 Danuše Navrátilová
 Jiří Pechar
 Rudolf Pellar
 Ljuba Pellarová
 Richard Podaný
 Josef Pospíšil
 Gerta Pospíšilová
 Antonín Přidal
 Erik Adolf Saudek
 Aloys Skoumal
 Hana Skoumalová
 Ferdinand Stiebitz
 Jiřina Šedinová
 Vladimír Šrámek
 Helena Teigová
 Emanuel Tilsch
 Emanuela Tilschová
 Zdeněk Urbánek
 Ondřej Vimr
 Jaroslav Vrchlický
 Emil Walter
 Jaroslav Zaorálek

Překladatelské skupiny 
 Jihočeská Theléma

Související články 
 Literatura
 Translatologie
 Překlad
 Seznam literárních překladů ze španělštiny

Externí odkazy 
 Obec překladatelů – Databáze českého uměleckého překladu po roce 1945

Translatologie
Seznamy Čechů podle povolání
KAVA-PECH

KAVA-PECH (plným jménem Kongresová a vzdělávací agentura Petra Chrdleho) je nakladatelství, sídlící v Dobřichovicích. Kromě publikační činnosti se zabývá pořádáním seminářů a zájezdů. Publikuje díla převážně v češtině, esperantu a němčině, beletrie i odborné práce.

Některé publikace tohoto nakladatelství 
 Rüdiger Sachs: Nebezpečí tropických nemocí
 Věra Barandovská-Frank: Latina jako mezinárodní jazyk
 Miloš Lánský, Irena Fialová: Vzdělávací kybernetika ve výzkumu a výuce
 Petr Chrdle: Současné trendy ve vzdělávání
 Kurisu Kei: Co mi dala česká literatura
 Petr Chrdle, Stanislava Chrdlová: Esperantem za tři měsíce
 Stanislava Chrdlová, Miroslav Malovec: Baza ĉeĥa konversacio (základy češtiny pro zahraniční turisty, vyšlo esperantem, německy, anglicky, rusky, italsky a francouzsky)
 Miroslav Malovec: Gramatiko de Esperanto
 Jaroslav Hašek: Ne nur soldato Švejk (Nejen voják Švejk – Haškovy povídky, přeložené do esperanta)
 Karel Čapek: Milito kontraŭ Salamandroj (Válka s Mloky, překlad do esperanta)
 Max Kašparů: Kristnaskaj demandoj kaj paradoksoj (Vánoční paradoxy a Vánoční proč-kdy-jak-kde, do esperanta přeložil Marek Blahuš)

Zajímavost 
V roce 2016 bylo nakladatelství zapsáno do České databanky rekordů za export vlastních knih (převážně v esperantu a v malých nákladech) do 64 zemí světa.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Oficiální stránky nakladatelství
 Český rozhlas: A look at the Czech Esperanto movement

Esperantská nakladatelství
Esperantské organizace v Česku
Nakladatelství v Česku
Teplota tání

Teplota tání je teplota, při níž krystalická pevná látka přechází ze skupenství pevného do skupenství kapalného. U amorfních látek (sklo, parafín) nelze tuto hranici určit přesně (teplota tuhnutí).

Značení 
 Značka: tt
 Základní jednotka: kelvin, značka K
 Další jednotky: viz teplota

Příklady teploty tání 
Tabulka uvádí teploty tání vybraných látek ve stupních Celsia a v kelvinech za normálního tlaku.

Teplota tání některých prvků 

Nejvyšší teplotu tání mají některé sloučeniny uhlíku.

Teplota tuhnutí 
Teplota tuhnutí je teplota, při níž se kapalina mění na pevnou látku. Hodnota teploty tuhnutí krystalických látek je stejná jako hodnota teploty tání.

U čisté vody se teplota tuhnutí označuje běžným pojmem bod tuhnutí či bod mrazu (tj. teplota, při níž voda mrzne či zamrzává, ta činí za normálních atmosférických podmínek přibližně nula stupňů Celsia).

Odkazy

Reference

Související články 
 Skupenské teplo tání
 Tání
 Teplota varu
 Tuhnutí

Externí odkazy 
 

Fázové přeměny
Teplota
Materiálové konstanty
Pod cirkusovým stanem

Kvapík pro lipicány v češtině, Sub cirkotendo (Pod cirkusovým stanem) v esperantu,  je vzpomínková kniha českého autora Stanislava Bubeníčka, kterou napsal  nejdříve česky (1965) a pak sám přeložil do esperanta pod literárním pseudonymem Stan Bubenič. Autor hrál v cirkusovém orchestru na klarinet a poutavě vylíčil své zážitky z cirkusového prostředí.

Bubeníčkův esperantský překlad připravila do tisku jeho nizozemská přítelkyně Jenny Heetkamp-Senstius, které zaslal rukopis v roce 1969, ale vydání se podařilo až po autorově smrti v roce 1988. Protože se Stanislav Bubeníček naučil esperanto až v důchodu a krátce nato začal psát, kniha měla četné jazykové nedostatky, takže před vydáním prošla důkladnou redakcí. Původní název zněl Sub cirkotuko (Pod cirkusovou plachtou), před vydáním byly odstraněny drobné mluvnické a stylistické chyby, ale celková atmosféra cirkusu včetně cirkusácké hantýrky zůstala zachována.

Související články 
 Esperantská literatura

Esperantská literatura
Knihy z roku 1988
Seznam představitelů českého státu

Seznam představitelů českého státu přináší přehled hlav státních útvarů, které se v minulosti nacházely na území dnešního Česka. Vedle českých knížat, českých králů, prezidentů Československé a České republiky jsou do seznamu zahrnuta i velkomoravská knížata a Sámo, vládce tzv. Sámovy říše. Panovníci z období před příchodem Slovanů zahrnuti nejsou, těm je věnována stránka Seznam germánských vládců na území Česka a Slovenska.

V případě, že některý panovník nebyl svrchovaným vládcem, je tato skutečnost uvedena v závorce přímo pod jeho jménem. Týká se to závislosti Velké Moravy na Franské říši v letech 870–871, českého knížectví za vlády Bořivoje I. na Velkomoravské říši, příslušnosti Českého království k Rakouskému císařství (1804–1867) a Rakousku-Uhersku (1867–1918) a závislosti Protektorátu Čechy a Morava na nacistickém Německu za 2. světové války. Příslušnost českého státu k nadstátním útvarům (včetně Svaté říši římské) takto uváděna není.

Číslovky za jmény panovníků se vztahují k titulu českého knížete či krále. Skutečnému pořadí však číslování neodpovídá u jména Ferdinand, jelikož Ferdinand IV. na trůn nikdy nenastoupil, a u jmen Karel a Matyáš, kde se tradičně nezapočítávají vzdorokrálové Matyáš a Karel III. Albrecht.

Vládce Sámovy říše (623/4–658/9)

Velkomoravská knížata (830?–906)

Mojmírovci (830?–870)

Vilémovci (870–871)

Mojmírovci (871–906)

Česká knížata (872?–1058)

Přemyslovci (872?–889?)

Mojmírovec (890–894)

Přemyslovci (894–1002)

Piastovec (1002–1003)

Přemyslovci (1003)

Piastovec (1003–1004)

Přemyslovci (1004–1085)

Český král (1085–1092)

Přemyslovec (1085–1092)

Česká knížata (1092–1158)

Přemyslovci (1092–1158)

Český král (1158–1172)

Přemyslovec (1158–1172)

Česká knížata (1172–1198)

Přemyslovci (1172–1198)

Čeští králové (1197–1918)

Přemyslovci (1197–1306)

Menhardovec (1306)

Habsburk (1306–1307)

Menhardovec (1307–1310)

Lucemburkové (1310–1437)

Habsburkové (1437–1457)

Pán z Kunštátu a Poděbrad (1458–1471)

Hunyadyové (1469–1490)

Jagellonci (1471–1526)

Habsburkové (1526–1619)

Wittelsbach (1619–1620)

Habsburkové (1620–1780)

Wittelsbach (1741–1743)

Habsbursko-lotrinští (1780–1918)

Časová posloupnost českých knížat a králů

Českoslovenští prezidenti (1918–1939)

Protektorátní prezident (1939–1945)

Českoslovenští prezidenti (1945–1992)

Čeští prezidenti (1993–současnost)

Reference

Související články 
 Seznam vládců Moravy
 Seznam prezidentů Československa
 Seznam prezidentů České republiky
 Seznam premiérů Československa
 Seznam premiérů Česka
 Seznam vlád Československa
 Seznam vlád Česka
 Český král
 Přemysl Oráč 
 Seznam mytických panovníků Čech a Moravy

Externí odkazy 
 Panovníci českých zemí, manželky a posloupnost
 Titles of the rulers of Bohemia

Český stát
 
Čeští králové
Seznamy knížat
Čes
 
České knížectví
Amorfní látka

Amorfní látky jsou látky v pevném skupenství, které nemají pravidelnou (krystalickou) strukturu. Uspořádání částic je v těchto látkách náhodné, určité zákonitosti existují pouze v polohách navzájem sousedících atomů.

Pojmenování amorfní znamená v řečtině beztvarý, proto bývají někdy označovány jako beztvaré látky.

Vlastnosti 
Amorfní látky jsou považovány za izotropní, tj. mají ve všech směrech stejné fyzikální vlastnosti (např. mechanické, tepelné, optické apod.).

Přestože jsou amorfní látky pevné, lze je pokládat za kapaliny s velmi vysokou viskozitou.

Z energetického hlediska je krystalické uspořádání výhodnější než amorfní, proto je pro většinu pevných látek přirozené. Amorfní látky vznikají např. při rychlém ochlazení taveniny, kdy částice nemají dostatek času k vytvoření krystalu. Při zahřívání amorfní látky postupně měknou, až do teploty, kdy se rozpustí. Jejich teplotu tání tudíž nelze přesně určit, ale lze je charakterizovat pomocí oblasti měknutí, což je teplotní interval mezi pevnou a kapalnou fází.

Příklad 
Mezi amorfní látky patří např. sklo, asfalt, vosk nebo pryskyřice. Mezi amorfní organické látky patří polymery, které se skládají z velkých molekul (tzv. makromolekul), jež obsahují až několik stovek tisíc atomů. Mezi polymery patří např. kaučuk, bavlna, bílkoviny, různé plastické hmoty (např. PVC) apod.

Související články 
 Pevná látka
 Krystal

Externí odkazy 
 

Hmota
Pevné látky
Občanství Evropské unie

Občanství Evropské unie získává automaticky každý občan členského státu Unie. Občanství Unie doplňuje občanství členského státu, nenahrazuje je. Občané Unie mají práva stanovená evropským právem, mimo jiné:

 právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států. Více viz článek Svoboda pohybu.
 právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu a v obecních volbách v členském státě, v němž mají bydliště, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu
 na území třetí země, kde členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá své zastoupení, právo na diplomatickou a konzulární ochranu kterýmkoli jiným členským státem
 petiční právo k Evropskému parlamentu
 právo obracet se na evropského ombudsmana
 právo obracet se na orgány a poradní instituce Unie v jazyce členských zemí a obdržet odpověď ve stejném jazyce

Právní základ 
Občanství upravuje čl. 20 a násl. Smlouvy o fungování Evropské unie a čl. 9 až 11 Smlouvy o Evropské unii.

Svobodu pohybu a pobytu upravuje článek 45 Listiny základních práv Evropské unie, článek 3 Smlouvy o Evropské unii, článek 21 Smlouvy o fungování Evropské unie.

Související články 
 Evropský rok občanů
 Občanství
 Občanství České republiky

Reference 

Právo Evropské unie
Dušení (vaření)

Dušení je tepelná úprava pokrmu velmi podobná vaření s tím rozdílem, že se používá menší množství vody a pokrm se vaří pod pokličkou převážně ve vlastní šťávě. Tím dojde k uchování a zvýraznění charakteristické chuti pokrmu.

Kromě masa se dušením upravuje zelenina a také houby.

Tento způsob je šetrnější ke zpracovávaným surovinám, protože při něm dochází k malým ztrátám živin a vitamínů. Při dušení pod pokličkou vznikne vývar a pára, které zachovávají požadované látky a zvýrazňují chuť pokrmu. Často se používá tzv. základ, sestávající ze zeleniny, nejčastěji cibule.

Odkazy 


Reference

Související články 
 Vaření
 Pečení
 Flambování
 Pražení
 Smažení

Externí odkazy 
 
 

Příprava jídla