alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Státní moc

Státní moc je druhem veřejné moci, jde o schopnost státu vnutit svou vůli subjektům, které jsou v dosahu jeho právního řádu. Slouží jako prostředek organizace a řízení společenských vztahů uvnitř určité státní společnosti.

Stát jako subjekt státní moci se postupně vyvíjel od monokracie a aristokracie, přes různé modifikace zastupitelské demokracie, až ke stávající podobě, která v tradičním eurocentrickém a angloamerickém pojetí je mocensky vyvážená a kontrolovaná instituce, neboli věc veřejná (latinsky: res publica). V novějším pojetí je státní moc zastupitelské demokracie rozšířena o přímou spoluúčast občanů, přímou demokracii.

Výkon státní moci 
Výkon státní moci se dělí na:
 acta iure imperii – akty státu, které jsou motivovány výsostně politicky; stát zde vystupuje jako nositel své vlastní suverenity
 acta iure gestionis – akty, které nemají politický, ale jen hospodářský účel; stát zde nevystupuje jako suverén a neoplývá tudíž mezinárodněprávní imunitou

V České republice je čl. 2 odst. 3 Ústavou stanoveno, že státní moc slouží všem občanům a lze ji uplatňovat jen v případech, v mezích a způsoby, které stanoví zákon. Pokud by tomu tak nebylo a činnost ústavních orgánů by byla ochromena, vzniká právo na odpor.

Dělba moci 

V demokratickém právním státě existuje vyvážený systém tří mocí: zákonodárné, výkonné a soudní. Demokratický, svobodný systém věnuje velkou pozornost ústavním pojistkám, které omezují moc státu a zabraňují zneužití moci ve sféře lidských práv. Moc zákonodárná, moc výkonná a moc soudní jsou na sobě nezávislé, demokraticky kontrolovatelné a vzájemně vyvažované do rovnováhy. Naproti tomu vláda v totalitních režimech uplatňuje jednoty moci - neexistuje dělba na moc výkonnou, zákonodárnou a soudní.

Zákonodárná moc 

Zákonodárná moc () je oprávnění vydávat zákony. V moderní teorii státu je vedle moci výkonné a soudní jednou z nezávislých větví státní moci, svěřená parlamentu.

Z hlediska možných oblastí právní úpravy není zákonodárce ničím omezen, může tedy normovat kteroukoli oblast společenských vztahů. Pokud však přijatý zákon nebo některé jeho ustanovení odporuje ústavnímu řádu, může jej zrušit Ústavní soud.

Výkonná moc 

Výkonná moc nebo též exekutiva je složkou státní moci. Orgány výkonné moci jsou obvykle vláda a hlava státu (prezident či panovník). Podle formy vlády se sice může v detailech pravomoc a složení exekutivy měnit, ale v zásadě zůstává stejná.

Soudní moc 

Soudní moc nebo též justice je jedna ze složek státní moci. Vykonávají ji nezávislé soudy. Ty zákonem stanoveným způsobem zajišťují v občanskoprávním řízení ochranu subjektivních práv, v trestním řízení rozhodují o vině a trestu za trestné činy, ve správním soudnictví přezkoumávají akty orgánů veřejné správy a v ústavním soudnictví rozhodují o souladu právních předpisů i rozhodnutí s ústavou, případně rozhodují i o dalších věcech, které jsou jim zákonem svěřeny.

Při rozhodování je soudce vázán jen zákony a prameny práva vyšší právní síly. Soudce nesmí mít žádný vztah k věci, účastníkům a jejich zástupcům.

Související články 
 Stát
 Svrchovanost
 Teorie podkovy

Externí odkazy 
 

Stát
Ústavní právo
JAA

Joint Aviation Authorities (JAA, česky Sdružené letecké úřady) byl mezinárodní letecký úřad sdružující letecké úřady většiny evropských států. Vznikl roku 1970 a původně pouze certifikoval velká letadla. Později se jeho kompetence rozšířily a od roku 2009 je převzala nová Evropská agentura pro bezpečnost letectví (European Aviation Safety Agency) (EASA) se sídlem v Kolíně nad Rýnem. Z dřívější JAA zůstala jen její složka JAA-TO (Training Organisation) pro výcvik.

Historie 
JAA sídlila v Nizozemsku a byla přidruženou organizací k Evropské konferenci pro civilní letectví (ECAC), členství v ECAC bylo nezbytnou podmínkou členství v JAA; z 41 členů ECAC bylo 38 členem JAA. JAA byla protějškem amerického leteckého úřadu Federal Aviation Administration (FAA), oba tyto úřady byly odpovědné za certifikaci nových letadel pro obchodní použití a měly dohodu o vzájemném uznávání certifikátů letadel i pilotních průkazů. Český Úřad pro civilní letectví (ÚCL) byl členem JAA.

JAA neměla návaznost na orgány EU, od roku 2009 ji nahradila nová Evropská agentura pro bezpečnost letectví (EASA), která je orgánem EU. Některé nečlenské země EU se přesto mohly stát členy EASA, i když bez hlasovacího práva.

Členské země

Externí odkazy 
 Oficiální stránky (anglicky)

Civilní letectví v Evropě
Mezivládní organizace
Letectví v Evropě
Organizace založené roku 1970
Internacionála (politika)

Internacionála je mezinárodní politická organizace.

 I. internacionála – marxistická a anarchistická (Marx a Bakunin).
 II. internacionála – socialistická.
 Dvouapůltá internacionála
 Socialistická dělnická internacionála - vzniklá sloučením dvou předchozích
 III. internacionála – komunistická nebo Kominterna.
 IV. internacionála – trockistická.
 V. internacionála – revoluční socialisté (REVO).
 Socialistická internacionála - socialistické a sociálně demokratické strany (za ČR SOCDEM).
 Zelená internacionála – neoficiální název pro organizaci původně nazvanou Mezinárodní agrární byro, později přejmenovanou na Mezinárodní selskou unii; po úpadku politického významu zemědělství a růstu významu ekologie dnes ekologická
 Ecosocialist International Network - ekosocialistická internacionála, založená 7. října 2007 v Paříži, zakládající země: Argentina, Austrálie, Belgie, Brazílie, Dánsko, Francie, Itálie, Kanada, Kypr, Švýcarsko, Řecko, USA, Velká Británie.
 Mezinárodní ententa radikálních a podobných demokratických stran (Radikální internacionála) – radikální a sociálně liberální
 Liberální internacionála – liberální strany
 Internacionála anarchistických federací
 Pirátská internacionála - mezinárodní organizace zastřešující Pirátské hnutí

Související články 
 Anarchismus
 Socialismus
 Komunismus
 Trockismus

Externí odkazy 
 

Politické dějiny
Tvrdost

Slovo tvrdost může mít několik významů:

 tvrdost dřeva
 tvrdost kovů
 tvrdost minerálů dle Mohsovy stupnice tvrdosti
 tvrdost tužek – závisí na poměru jílu a grafitu v tuze, označuje se číslicí od 1 do 9 nebo písmenem (písmeny) H, B, F, z anglických slov hard, black, firm (tvrdý, černý, pevný)
 tvrdost vody

tvrdost materiálů, především kovů, se měří různými způsoby:
 zkouška tvrdosti podle Brinella
 zkouška tvrdosti podle Vickerse
 zkouška tvrdosti podle Rockwella
Luisa a Lotka

Luisa a Lotka (Das doppelte Lotchen) je povídka pro děti, kterou roku 1949 napsal německý spisovatel Erich Kästner a ilustroval Walter Trier.

Obsah povídky 
Luise a Lotce je devět let, jsou stejně velké. Lotka nosí zapletené copánky a je velice hodná. Luisa má rozházené kudrlinky. Pořád zlobí a je velice divoká.

Děj knihy vypráví příběh dvou dívek, která jsou dvojčata a každá vyrůstala s jedním rodičem.

Poprvé se Luisa s Lotkou setkaly náhodou na letním táboře. Lišily se od sebe pouze povahou a účesy. Jedna byla mírnější a nosila vlasy do copánků. Druhá byla divočejší a nosila vlasy rozpuštěné. Postupným pátráním zjistily, že jsou dvojčata.

Rodiče se totiž po rozvodu dohodli, že každý si vezme jednu holčičku. Přes prázdniny se obě skamarádily a naučily se, jak se která chová a obléká. Při odjezdu z tábora se každá rozjela za rodičem, se kterým předtím nežila. Rodiče to dlouho nepoznali. Až se jednou maminka dověděla pravdu. Pracovala v redakci a jednoho dne se jí náhodou do ruky dostala "fotka" z letního tábora. Na "fotce" byly dvě stejné dívky. Maminka poznala, že jsou to její dvě dcery. Po návratu z práce jí tuto záměnu potvrdila její dcera a řekla jí, že druhá dcera, která bydlí u tatínka, je vážně nemocná. Obě se proto ihned rozjely za nemocnou. Rodiče se do sebe znovu zamilovali, a proto zůstali všichni čtyři spolu.

Filmové adaptace 
 Das doppelte Lottchen (1950, Luisa a Lotka), německý film, režie Josef von Báky,
 Twice Upon a Time (1953), britský film, režie Emeric Pressburger,
 The Parent Trap (1961), americký film , režie David Swift,
 Charlie & Louise – Das doppelte Lottchen (1994), německý film, režie Joseph Vilsmaier,
 The Parent Trap (1998), americký film podle knihy Luisa a Lotka, režie Nancy Meyers.

Česká vydání 
 Luisa a Lotka, SNDK, Praha 1959, přeložila Hana Žantovská, znovu Albatros, Praha 1969, 1974, 1978, 1992, 1997, 2001, 2004 a 2010.

Německé povídky
Německé knihy pro děti a mládež
Knihy z roku 1949
Fiktivní děti
Fiktivní páry
Dvojčata
Fiktivní Němci
Díla Ericha Kästnera
Taktika motti

Taktika motti (finsky mottisota) je speciální vojenská taktika vyvinutá finskou armádou pro boj v nepřehledném terénu se špatným stavem komunikací. Byla úspěšně aplikována během bojů s Rudou armádou za zimní války a v první fázi pokračovací války.

Původ názvu 
Motti označuje ve finštině hromadu pokáceného dřeva připraveného ke zpracování a odvozu. Ve vojenském žargonu označuje obklíčené enklávy nepřítele, které taktika motti dočasně produkuje.

Popis taktiky 
Daná taktika se ideálně hodí pro boj v neprostupném terénu, v němž neexistence komunikací znemožňuje nepříteli plně rozvinout své síly a dostatečně zabezpečit své pozice a křídla. Počítá se s tím, že nepřítel se během postupu vpřed roztáhne podél komunikace a že se jeho postup nakonec na vhodném místě podaří zastavit. Pak následuje protiúder, během kterého finská armáda využije svoji vysokou mobilitu v těžkém terénu. Za ideální byl považován noční protiúder, kdy jednotky Sissi pronikly mezi opevněné obranné body nepřítele, zlikvidovaly hlídky a infiltrovaly klíčové pozice. Následoval zdrcující útok, jehož výsledkem bylo rozbití útvaru nepřítele do jednotlivých enkláv. Poté následovala postupná likvidace jednotlivých enkláv.

Historické příklady 
Za učebnicový příklad aplikace taktiky motti je považováno zničení elitní 44. divize Rudé armády v Bitvě o Suomussalmi a některé dílčí bitvy v roce 1941 při ofenzívě v Ladožské a Východní Karélii a na Karelské šíji. 

Dále byla tato taktika úspěšně použita a dokončena v prosincových a lednových bitvách zimní války na severním břehu Ladožského jezera, nicméně zde už nelze mluvit o učebnicové ukázce, neboť taktika motti předpokládala zničení enkláv bezprostředně následující po jejich vytvoření - tj. v několika dnech, zatímco zde se jejich likvidace roztáhla na týdny, což bylo způsobeno jednak nedostatkem mužů a těžkých zbraní na finské straně, jednak tím, že rozbití nepřátelských kolon nebylo ideální a některé vzniklé enklávy byly příliš velké. Likvidace většiny z nich tak byla odložena až po jejich oslabení skrze mráz a vyhladovění.

Příkladem ne zcela úspěšné, respektive nedokončené taktiky motti patří bitva v sektoru Kuhmo, kde se elitní 54. divizi Rudé armády podařilo obklíčit, ale rozbití jejího útvaru bylo nedostatečné a nepodařilo se dosáhnout jejího úplného zničení. Nutno ovšem dodat, že situace zde byla komplikována sovětskými posilami, které neumožnily Finům uvolnit pro likvidaci obklíčeného nepřítele dostatečně silné jednotky.

Odkazy

Externí odkazy 
 Taktika Motti, lék Finů na sovětskou převahu živé síly a techniky

Vojenské taktiky
Druhá světová válka v Evropě
Finské vojenství
Dějiny Finska
Ahmad Šáh Masúd

Ahmad Šáh Masúd (احمد شاه مسعود), známý též jako Lev z Pandžšíru (2. září 1953 – 9. září 2001), byl legendární afghánský politik a vojevůdce tádžického původu, člen strany umírněného islamisty profesora Burhanuddína Rabbáního.

V islamistickém hnutí se Masúd pohyboval již jako student polytechniky za vlády prezidenta Muhammada Dáúda a tyto aktivity mu vynesly exil v Pákistánu, odkud se vrátil až po sovětské invazi v prosinci 1979. V 80. letech si jako jeden z předních mudžáhidů vydobyl pověst vynikajícího vojevůdce a svou obranou Pandžšírského údolí připravil Sovětské armádě těžké chvilky. Po odchodu okupantů bojoval dál proti promoskevskému režimu Muhammada Nadžíbulláha a podstatně přispěl k jeho pádu. – V dubnu 1992 obsadil spolu s uzbeckým generálem Abdulem Rašídem Dóstumem hlavní město Kábul. Tím získal pod svůj vliv hlavní symbol Nadžíbulláhovy komunistické vlády. Zároveň tím výrazně oslabil mocenské pozice radikálního válečníka Gulbuddína Hekmatjára, který se navzdory svým snahám stále více dostával mimo hlavní proud politického a vojenského vývoje.

V 90. letech se Masúd stal ve vládě Rabbáního ministrem obrany a patřil k hlavním protagonistům zničující války mezi mudžáhidy. Konflikt, někdy nazývaný válkou warlordů, probíhal především mezi tandemem Rabbání-Masúd (Tádžikové) a Gulbuddínem Hekmatjárem (Paštun). Jeho výsledkem byly tisíce mrtvých a zcela zničené hlavní město. Po vzniku hnutí Tálibán, jehož původním cílem bylo ukončit letitou anarchii v zemi, ubránil Masúd 11. března 1995 Kábul před jednotkami tálibů, avšak 26. září 1996 musel spolu s Rabbáním uprchnout do severních provincií země. Odsud jako vrchní velitel vojsk Severní aliance vzdoroval fundamentalistickému režimu Muhammada Umara až do konce svého života.

Dne 9. září 2001 byl na Masúda spáchán atentát, když dva sebevražední atentátníci, pravděpodobně příslušníci teroristické organizace Al-Káida, vydávající se za marocké novináře odpálili během rozhovoru s ním bombu skrytou v kameře. Masúd utrpěl těžká zranění, na jejichž následky během půlhodiny zemřel. Jeho smrt však byla tajena až do 13. září.

Dva dny po Masúdově smrti došlo k teroristickým útokům 11. září, ke kterým se přihlásila Al-Káida. Je tedy pravděpodobné, že Masúd byl touto organizací zavražděn z obav, že by spolupracoval s vojsky USA při případné intervenci proti Talibánu (v odpovědi na teroristické útoky). K té nakonec skutečně došlo v rámci Operace Trvalá svoboda.

Jen těžko by se mezi afghánskými veliteli a mudžáhidy nalezla charismatičtější postava, než byl Ahmad Šáh Masúd. O jeho osobní zbožnosti, prostém vystupování a vojenské obratnosti nemůže být pochyb. Na druhé straně jsou s jeho jménem spojeny i méně sympatické události z 1. poloviny 90. let (např. masakr Hazárů v hlavním městě).

Reference

Související články 
 Sovětská válka v Afghánistánu
 Válka vojenských velitelů
 Severní aliance

Externí odkazy 
 

Afghánští válečníci
Afghánští politici
Sovětská válka v Afghánistánu
Oběti atentátů
Antikomunisté
Narození v roce 1953
Narození 2. září
Narození v Pandžšíru
Úmrtí v roce 2001
Úmrtí 9. září
Úmrtí v Afghánistánu
Zavraždění politici
Muži
Anders Celsius

Anders Celsius (8. prosince 1701 Uppsala – 6. května 1744 Uppsala) byl švédský astronom, geodet, fyzik a matematik. Je také autorem Celsiovy stupnice.

V letech 1736 až 1737 se zúčastnil Laponské expedice vedené francouzským astronomem Maupertuisem do Tornia. Expedici navrhl on sám během svého studijního pobytu v Paříži na tamější Francouzské akademii věd jako paralelní expedici k expedici do Peru (na území dnešního Ekvádoru) a která postupnými měřeními délky jednoho stupně zeměpisné šířky dokázala Newtonovu hypotézu o zploštění Země na pólech.

Svojí účastí na expedici se stal velmi známým a tak mu švédské úřady poskytly finance na otevření Celsiovy observatoře. Tato observatoř byla otevřena roku 1741 a on sám ji vybavil nejmodernějšími přístroji, které získal při svých cestách po cizině.

Studoval i polární záře. Jako první si všiml souvislosti mezi polárními zářemi a poruchami magnetického pole Země. Jako první také změřil jasnost více než 300 hvězd s průměrnou chybou 0,4 mag.

Stal se známým roku 1742, kdy navrhl Celsiovu stodílkovou teplotní stupnici. Jeho stupnice ale byla původně obrácená, bod varu vody měl 0 a bod tuhnutí +100 stupňů. Do nám známého tvaru ji pravděpodobně obrátil až roku 1745 Carl von Linné, rok poté, co Celsius zemřel ve čtyřiceti dvou letech na tuberkulózu.

Externí odkazy 
 
 

Švédští astronomové
Astronomové 18. století
Švédští fyzici
Fyzici 18. století
Švédští matematici
Matematici 18. století
Švédští geodeti
Geodeti 18. století
Absolventi Uppsalské univerzity
Pedagogové na Uppsalské univerzitě
Členové Královské švédské akademie věd
Členové Královské společnosti
Členové Německé akademie věd Leopoldina
Narození v roce 1701
Narození 8. prosince
Narození v Uppsale
Úmrtí v roce 1744
Úmrtí 6. května
Úmrtí v Uppsale
Zemřelí na tuberkulózu
Muži
Vojenská taktika

Vojenská taktika (respektive bojová taktika) je soubor konkrétních metod používaných válčícími stranami za účelem napadení a zničení nepřítele v bitvě.
V průběhu času prodělávala dlouhé období stagnace či prudkého vývoje v závislosti na technickém vývoji zbraní a filosofickém náhledu na válku.

Další významy 
V širším slova smyslu lze taktiku chápat jako vědu zabývající se taktickými metodami válčení, v užším slova smyslu lze vojenskou taktiku chápat jako jednu konkrétní bojovou metodu.

Rozdíl mezi taktikou a strategií 
V současné době je vojenská taktika chápána jako operativní aplikace síly v konkrétní situaci, jako soubor konkrétních postupů v jednotlivých bitvách. Tím se odlišuje od vojenské strategie, která se zabývá dlouhodobými cíli a celkovým obrazem vojenských operací. Zjednodušeně se rozdíl mezi strategií a taktikou vyjadřuje tak, že strategie určí cíl (na koho udeřit a co dobýt), zatímco taktika definuje způsob (na kterém úseku a jakým způsobem útok provést). I tak je ovšem hranice mezi těmito dvěma disciplínami velice neostrá a obě oblasti se překrývají.

Okolnosti ovlivňující výběr vhodných taktik 
Vhodnost použití různých taktik závisí zejména na následujících okolnostech:
 na cílech akce (obrana, získání určité pozice, průlom a následný postup…)
 terénu, v němž se má akce provést (otevřený terén s dostatečnými komunikacemi, lesnatá oblast s minimem komunikací, horské údolí, bažiny…) a velikosti prostoru, v němž bude akce probíhat (severní Atlantik, údolí řeky Seiny, část pobřeží Normandie)
 síle a technickém vybavení protivníků (počty vojáků, kvalita a množství těžkých zbraní, přítomnost či absence dělostřelecké či letecké podpory, kvalita a množství obrněné techniky, odpočatost či vyčerpanost vojáků, míra jejich výcviku a zkušeností…) a mobilitě jejich jednotek
 logistické situaci obou protivníků (aktuální stav zásob, možnost doplnění zásob během boje, zázemí pro odpočinek vojska a ošetření raněných, možnost přísunu posil…)
 kvalitě a schopnostech důstojnického sboru
 typu boje (vzdušný, námořní či pozemní boj, obojživelná operace…)
 míra informovanosti a stavu a plánech protivníka (protivník pro mne nemá žádná tajemství, tonu ve válečné mlze, on tone ve válečné mlze…)

Přehled některých taktických metod 
 útok
 frontální útok
 křídelní útok
 protiútok
 blitzkrieg
 přepad
 infiltrační taktika
 taktika motti
 vojenská obrana
 ústupový boj
 zdržovací boj
 pružná obrana (tzv. bekhendová nebo pružinová taktika)
 opotřebovací boj
 taktika spálené země
 průzkum
 průzkum bojem
 klamavá vojenská taktika
 diverze
 kamufláž

Externí odkazy 
 

Vojenské taktiky
Vojenská věda
Apoštolské vyznání

Apoštolské vyznání (latinsky Symbolum Apostolicum – Apoštolský symbol) je jedno ze základních vyznání křesťanské víry, které uznávají v podstatě všichni křesťané. Vznikalo mezi 2. a 9. stoletím a dodnes se užívá v liturgii západní církve, ať katolické, anglikánské či evangelické. Zvláště užívané je církví na Západě. Apoštolské vyznání stojí i na začátku modlitby růžence. Trojitá struktura vyznání odráží základní nauku, kterou vyznání tvrdí, totiž v trojici osob v jednom Bohu.

Podle legendy apoštolové sepsali toto vyznání desátého dne po Ježíšově nanebevstoupení. Ač lze o původu této legendy pochybovat, přesto jednotlivé body nauky obsažené ve vyznání jsou přítomné v křesťanství již v době apoštolů, takže se lze domnívat, že počátky tohoto vyznání opravdu sahají do doby na konci 1. století. Nejstarší podobou tohoto vyznání je zřejmě otázková křestní podoba tohoto vyznání u Hippolyta Římského (kolem roku 215). Současná podoba kréda pochází ze spisů Caesaria z Arles († 542). Toto vyznání bylo prokazatelně užíváno jako souhrn křesťanského učení pro kandidáty křtu v Římě.

Apoštolské a Nicejsko-konstantinopolské vyznání jsou v katolické církvi spojeny s částečnými odpustky.

Český, latinský a řecký text

Související články 
 Krédo
 Nicejské vyznání
 Nicejsko-cařihradské vyznání
 Křest
 Víra

Externí odkazy 
 
 Audio nahrávky a texty Apoštolského vyznání a dalších modliteb v různých jazycích 

Křesťanská kréda
Dějiny křesťanství
Křest
Ordinarium
Pán

Pán je společenské oslovení, dále může být:
 pán (šlechtický titul)
 muž
 pán (oslovení)
 pán (náboženství)

 kultura
 Pán much
 Pán prstenů
 Jakub a jeho pán

Související články 
 panství
 patricij
 panovník
 pan (titul)

Externí odkazy
Frontální útok

Frontální útok představuje mohutný přímý úder na hlavní pozice nepřítele vedený zpravidla otevřeným dobře prostupným terénem.

Základní idea taktiky 
Smyslem taktiky je prudkým přímým útokem rozbít a zničit hlavní síly protivníka nebo prostě prorazit přes jeho klíčové pozice. Její výhodou je jednoduchost – není třeba nic vysvětlovat a obejde se bez výcviku jednotek, každý pochopí, že má vyrazit vpřed, zabít každého nepřítele, kterého cestou potká, a zastavit se až… Obzvláště účinná je při souboji muž proti muži, pokud má útočící strana početní nebo individuální převahu. V současné době však je takovýto scénář velmi málo pravděpodobný a úspěšný frontální útok vyžaduje velmi specifické podmínky a zpravidla i kombinaci s dalšími taktikami. Příkladem může být prudký tankový útok za písečné bouře proti řídce rozmístěným oddílům pěchoty nedisponující dostatečným množstvím protitankových zbraní, který kombinuje výhodu překvapení, využití špatné viditelnosti a značné individuální převahy na straně útočníka.

Historie použití 
Před 19. stoletím tato taktika s drobnými modifikacemi dominovala bitevním polím (ač i tehdy mohla vést ke katastrofě – viz bitva u Cann, bitva u Kresčaku či bitva u Carillonu), nicméně s rozvojem palných zbraní její význam stále klesal. Počátkem 19. století byla rychle potlačována ve prospěch nápaditějších manévrovacích a obchvatných způsobů boje a na konci napoleonských válek již byla až na výjimky považována vyloženě za akt neschopnosti a bezradnosti velitele a stále častěji byla označována jako sebevražedná.
 
Jestliže před 19. stoletím byl považován frontální útok, který skončil katastrofou jaksi ze své vlastní přirozenosti, za výjimku, od 19. století je to naopak a úspěšné použití frontálního útoku je nyní považováno za malý zázrak, který se neobejde bez specifických podmínek. Vedle výjimečných úspěšných akcí (bitva u Isandlwany) se zde objevují první debakly (bitva u Gettysburgu) signalizující konec frontálního útoku, jakožto obecně použitelné metody. Definitivní konec této taktiky ohlásila první světová válka a masové rozšíření kulometů. Přesto se objevila i na bojištích druhé světové války, kde ji Rudá armáda používala jako hlavní taktiku v Zimní válce a relativně často se objevovala i ve Velké vlastenecké válce. Avšak ani Sovětský svaz si nemohl dovolit úděsné ztráty, které přinášela, a byla (až na některé výjimečné operace) opuštěna.

Související články 
 útok lidských vln

Útoky
Vojenská terminologie
Chalkedonské vyznání

Chalkedonské vyznání (též přepisované jako chalcedonské) je vyznání víry definované Chalkedonským koncilem (4. ekumenický koncil) roku 451. 

Vyznání vzniklo jako odpověď na kontroverzi mezi různými teology o významu vtělení Ježíše Krista a vztahu lidské a boží přirozenosti v Kristu. Chalkedonský koncil a jeho vyznání nepřijaly monofyzitské církve.

Text vyznání 
My pak, následujíce svatých Otců všichni jednomyslně učíme lidi, aby vyznávali jednoho a téhož Syna, našeho Pána Ježíše Krista, jak dokonalého v božství, tak dokonalého v lidství, skutečně Boha a skutečně člověka, (který má) rozumovou duši a tělo, soupodstatného s Otcem co do božství a soupodstatného s námi co do lidství, jenž byl ve všem jako my, kromě hříchu, jenž byl počat přede všemi věky z Otce podle božství a v těchto posledních dnech za nás a za naši spásu narozeného z Panny Marie, Matky Boží, co do lidství, jednoho a téhož Krista, Syna, Pána, jednorozeného, aby (lidé) uznávali, že má dvě přirozenosti, nesmíšeně, neměnně, nerozdílně a neoddělitelně, a že toto rozlišení přirozeností není nijak zrušeno jejich spojením, avšak že vlastnost každé z přirozeností zůstala uchována, a je přítomna v jedné osobě a subsistenci, neodloučena ani nerozdělena do dvou osob, avšak v jednom a témž Synu, jednorozeném, Bohu-Slovu, Pánu Ježíši Kristu, jak o něm od počátku (stanovili) proroci a jak nás sám Pán Ježíš Kristus naučil a jak nám to předalo Vyznání svatých Otců.

Související články 
 Koncil
 Chalkedonský koncil
 Vtělení
 Christologie

Koncily
Křesťanská kréda
Laetare

Laetare je název 4. neděle v postní době čili 4. neděle postní. Označení Laetare je odvozeno od mešní antifony Laetare Ierusalem – Raduj se, Jeruzaléme.

Liturgie 

Jelikož se jedná o první neděli za polovinou postní doby, jsou liturgické texty prolnuty nadějí na spásu a povzbuzují k radosti

v období pokání probíhající postní doby. Oltář se na rozdíl od ostatních nedělí postních zdobí květy a postní liturgická barva fialová bývá nahrazena růžovou.

První zmínka o růžové liturgické barvě pochází z 16. století. Pravděpodobně souvisí s papežským obyčejem světit v tento den zlatou růži. Souvislosti možno hledat u lidového zvyku už v 10. století v Římě, kdy se oslavovalo vítězství jara nad zimou.
Tradice svěcení zlaté růže je stále živá. Papež jí obdarovával zpočátku své úředníky, později i významné osobnosti mimo Řím (Vatikánský stát).

V minulosti na tuto neděli připadalo statio v římském kostele Santa Croce in Gerusalemme, jedné ze sedmi patriarchálních bazilik.

Pastorace 

Od roku 2014 byla zavedena, z podnětu papeže Františka, nová pastorační tradice od pátku do soboty před 4. nedělí zvaná 24 hodin pro Pána, která spočívá v otevření některých kostelů, možnosti zpovědi, modlitby nebo rozhovoru s knězem.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 

Liturgický rok
Stejnosměrný proud

Stejnosměrný proud je elektrický proud, který v čase nemění směr svého toku, na rozdíl od proudu střídavého.

Zdroje stejnosměrného proudu 
Nejrozšířenější zdroje stejnosměrného proudu:
 galvanický článek – jedná se buď o primární články (např. tužková baterie) určené k napájení spotřebičů s malým příkonem nebo články sekundární – akumulátory – určené pro energeticky náročnější přenosné spotřebiče (např. mobilní telefon)
 fotovoltaický článek – používaný k napájení malých kapesních kalkulátorů, ale i pro stavbu mohutných fotovoltaických elektráren
 termočlánek – napájí meziplanetární sondy jako součást radioizotopového termoelektrického generátoru
 dynamo – dříve nejrozšířenější stejnosměrný zdroj, nyní zcela vytlačen alternátorem s usměrňovačem
 usměrňovač – umožňuje získat stejnosměrný proud ze střídavého, většinou síťového proudu

Směr stejnosměrného proudu 
Směr elektrického proudu je domluven od kladného k zápornému pólu zdroje (tzv. konvenční směr), bez ohledu na skutečný směr pohybu částic nesoucích elektrický náboj. Ve složených elektrických obvodech se směr proudu v jednotlivých větvích určí pomocí Kirchhoffových zákonů.

Výkon stejnosměrného proudu

Rozvod stejnosměrného proudu

Použití stejnosměrného proudu 
Stejnosměrný proud byl historicky prvním využívaným druhem proudu. O jeho rozšíření se zasloužil svými vynálezy především Thomas Alva Edison, který stále lpěl na jeho využívání, i když se koncem 19. století se ukázalo, že pro přenos elektřiny na delší vzdálenosti se hodí více proud střídavý, podporovaný naopak Nikolou Teslou.

 Stejnosměrný proud se používá pro trakční napájení v dopravě, tj. pro napájení hnacích vozidel (lokomotiv, trolejbusů, vozů metra či tramvají).
 Stejnosměrný proud se využívá pro elektrolýzu nebo galvanické pokovování.
 Stejnosměrný proud je nutné použít v obvodech, které využívají jeho vlastností – například proto, že obsahují součástky citlivé na směr proudu. To je například elektrolytický kondenzátor nebo tranzistor.

Pro přenos elektrické energie na větší vzdálenosti je ale většinou ekonomicky výhodnější střídavý proud.

Odkazy

Literatura

Související články 
 Elektrický proud
 Střídavý proud
 Elektřina

Externí odkazy 
 

Elektřina
Elektrotechnika
Amplituda

Amplituda (též výkmit či rozkmit) je maximální hodnota periodicky měnící se veličiny. Spolu s frekvencí/úhlovou frekvencí, počáteční fází a u vln též vlnovou délkou/vlnovým vektorem je amplituda jedním ze základních parametrů periodických dějů.

Značení 
K označení amplitudy se většinou používá značka měnící se veličiny s indexem m (maximální), příp. velké stejné písmeno, jako je značka veličiny. Pro okamžitou výchylku mechanického kmitání představuje amplituda maximální výchylku, ozn. ym nebo Y, pro okamžitou rychlost mechanického kmitání, které představuje amplituda maximální rychlost, ozn. vm, u střídavého proudu, resp. střídavého napětí je amplituda největší hodnota, které střídavý proud, resp. napětí dosáhne, ozn. Im, resp. Um.

Vlastnosti 
Během jedné periody se okamžitá hodnota harmonicky opakující se veličiny rovná amplitudě dvakrát – jednou v kladném směru, podruhé v záporném směru.

U netlumeného kmitání je amplituda konstantní (stálá), u tlumeného kmitání se velikost amplitudy postupně zmenšuje.

Při skládání dvou periodických dějů může dojít k rezonanci, kdy výsledná amplituda je výrazně větší než původní amplitudy.

Související články 
 Kmitání
 Vlnění
 Amplituda pravděpodobnosti

Externí odkazy 
 
 

Periodické děje
Fyzikální veličiny
Induktance

Induktance, správněji induktivní reaktance, je jalový odpor součástky s indukčností (nejčastěji cívky) proti průchodu střídavého elektrického proudu. Induktance je imaginární část celkové impedance indukčního charakteru.

Objasnění pojmu 
Induktance je důsledkem přeměny energie proudového pole na  energii magnetického pole. Induktance není důsledkem změny elektrické energie v součástce na tepelnou energii (tak jako elektrický odpor).
Velikost induktance závisí přímo úměrně na indukčnosti a na úhlové frekvenci střídavého proudu.

V obvodech stejnosměrného proudu se induktance projevuje pouze u přechodových dějů.

Značka: XL

Jednotka SI: ohm, značka Ω

Další jednotky: stejné jako pro elektrický odpor

Výpočet modulu:  , kde L je indukčnost - jednotka Henry, značka H, ω je úhlová frekvence, jednotka s−1

Protože , proto, kde π je Ludolfovo číslo (Archimedova konstanta) ~ 3,14; f je frekvence v jednotkách Hz; L je indukčnost - jednotka Henry, značka H.

Výpočet hodnoty: 

V RL obvodech induktance způsobuje fázový posuv mezi proudem a napětím. Proud procházející obvodem se zpožďuje za napětím.

Kromě induktance se v RLC obvodech objevuje také kapacitance.

Induktanci lze využít při oddělování vysokofrekvenční a nízkofrekvenční složky střídavého proudu. Složka s nižší frekvencí prochází dobře, složka s vyšší frekvencí prochází špatně.

Terminologická poznámka:

Vzhledem k tomu, že hrozí záměna s anglickými termíny "inductance" (= indukčnost) a "capacitance" (= kapacita), je lépe používat termínů induktivní a kapacitní reaktance. Také platná norma ČSN ISO 31-5 Veličiny a jednotky: Elektřina a magnetismus již uvádí pouze termíny kapacitní a induktivní reaktance, z tohoto hlediska lze proto termíny kapacitance a induktance považovat za zastaralé.

Odkazy

Reference

Související články 
Elektřina
Impedance
Admitance
Reaktance
Kapacitance
Kondenzátor
Cívka
Elektrický odpor

Literatura 

Elektrotechnika
Elektromagnetismus
Fyzikální veličiny
Západní křesťanství

Západní křesťanství je souhrnné označení zejména pro římskokatolickou církev, anglikánské církve, starokatolické církve a protestantské církve. Nejde už o striktní zeměpisné rozlišení, neboť západní církve působí na tradičně „východním“ území a naopak východní církve na tradičně „západním“ území.

Charakteristika 

Pro oblast západního křesťanství též byla typická určitá kultura, typ myšlení, uspořádání společnosti a vztah mezi duchovní a světskou mocí, jež ve svém celku učinily tuto sféru „Západem“, výrazně odlišným od řecko-slovanského „Východu“, vycházejícího z dědictví Východořímské říše/Byzance a pozdějšího „stýkání a potýkání“ se světem islámu. Typickým ritem je na křesťanském západě zejména římský ritus, po druhém vatikánském koncilu ve své novější řádné (forma ordinaria) a mimořádné (starší) formě (forma extraordinaria).

Od dob reformace (16. století) se od římskokatolické církve oddělili církve protestantské a anglikáni. V dobách prvního vatikánského koncilu (19. století) se oddělili starokatolíci. Také tyto církve které nemají společenství s papežským stolcem v Římě se řadí do západního křesťanství.

Historie 

O západní církvi jako takové se hovoří i před rokem 1054 (velké schizma), ovšem do toho data existovalo mezi západní a východní církví (tj. dnešními pravoslavnými) církevní společenství, církevní jednota.

Galerie

Odkazy

Reference

Související články 
 Dějiny křesťanství
 Východní křesťanství
 Hierarchie katolické církve

 
Dějiny církve
Křesťanská etika

Křesťanská etika popisuje požadavky, podle nichž se má řídit křesťan. Zásadám křesťanské etiky se věnuje morální teologie.

Základem křesťanské etiky jsou dvě největší přikázání, které přebírá Ježíš Kristus z židovství a které zní:
 „Slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh, Hospodin jediný. Budeš milovat Hospodina, svého Boha, celým svým srdcem a celou svou duší a celou svou silou.“ (Dt 6,4-5)
 „Budeš milovat svého bližního jako sebe samého.“ (Lv 19,18)

Novozákonní etiku odlišuje od ostatních etik její základ: křesťanské etické jednání nevede k ospravedlnění v Ježíši Kristu (resp. Bohu), nýbrž z něho vychází:
Vybízím vás, bratří, pro Boží milosrdenství, abyste sami sebe přinášeli jako živou, svatou, Bohu milou oběť; to ať je vaše pravá bohoslužba. A nepřizpůsobujte se tomuto věku, nýbrž proměňujte se obnovou své mysli, abyste mohli rozpoznat, co je vůle Boží, co je dobré, Bohu milé a dokonalé. (Řím 12,1)

Takto popisuje Benedikt XVI. (tehdy ještě kardinál) samotnou víru jako etické jednání:
"Křesťanská víra znamená svěřit se životnímu smyslu, který nese mne i celý svět, přijmout jej za pevný základ, na kterém mohu pevně stát. Můžeme to vyjádřit i jinak: Křesťansky věřit znamená přijímat svoji existenci jako odpověď na slovo jako logos, který nese a drží vše. Znamená to říci své ano k tomu, že smysl života a věcí je již daný a my jej jen přijímáme a svěřujeme se mu. " (Josef Ratzinger: Úvod do křesťanství, str. 31. Petrov, Brno 1991. )

Pak tedy naslouchání Slovu, tj. Kristu, je jedním ze základních požadavků křesťanské víry a etiky: přijmout duchovní poselství s přísným mravním rozměrem (tj. křesťanskou zvěst pocházející od Boha, kterou Ježíš Kristus předal svým apoštolům, aby ji šířili dále) a žít z něho v Duchu svatém. Toto poselství, zaznamenané v Bibli, zdůrazňuje prostřednictvím několika kodifikovaných pravidel (např. v Desateru) potřebu řídit se dle takové morálky.

Křesťanská etika vyžaduje, aby věřící žil v míru s ostatními lidmi, soucítil s trpícími, jelikož pro křesťany je jejich společenství založeno na rovnosti před Bohem. Od věřících, kteří z lásky k Bohu chtějí plnit jeho vůli, se očekávají dobré skutky zde na zemi. Přesto nikdo nedosáhne dokonalosti a musí najít odpuštění a věčnou spásu skrze víru v Ježíše Krista.

Související články 
 Ateizace
 Morální teologie
 Křesťanství
 Desatero
 Dobro
 Svědomí
 Svoboda

Externí odkazy 
 
 Prof. Halík o křesťanské morálce (YouTube)
A4

Spojení písmene A a čísla 4 může mít různé významy:
 formát papíru (210 × 297 mm)
 dálnice A4 – stejně označené dálnice v některých evropských zemích
 zkratka z Aggregat 4 – jiné označení pro německou raketu V-2
 Audi A4 – osobní automobil
 Douglas A-4 Skyhawk – americký bitevní letoun
 LNER řada A4 – britská rychlíková parní lokomotiva
 a4 – pole šachovnice

Externí odkazy
Deuterokanonický spis

Deuterokanonický spis (z řec. deuteros, druhý, a kanón, norma, pravidlo) je katolické označení pro biblický spis, který katolická a ortodoxní církev respektuje jako součást biblického kánonu, avšak který není součástí „prvního“ palestinského kánonu uznávaného židy a protestanty. V protestantském prostředí se tyto texty jako nekanonické označují pojmem apokryfy. Termín apokryf je v katolické terminologii vyhrazen pro biblické texty, které zůstaly mimo oba kánony a které protestanti obvykle nazývají pseudepigrafy.

Protože existují rozdíly mezi církvemi v pojetí biblického kánonu, existuje též rozdíl v používání slov, označujících pozdní starozákonní spisy. Spisy označované jako deuterokanonické označuje pod různými pojmy jako součást bible většina křesťanů s výjimkou protestantů. Zařazení těchto knih do kánonu sahá až k Římské synodě roku 382.

Většina rukopisů Septuaginty obsahuje spisy označované jako deuterokanonické. Ty byly stejně jako spisy novozákonní sepsány v řečtině, některé zřejmě původně hebrejsky, avšak původní text byl ztracen. Teprve archeologické nálezy 20. století tyto původní fragmenty odhalily, např. ⅔ knihy Sírachovec.

Užití pojmu „apokryf“ implikuje, že pojednávaný spis nemá ve skutečnosti do bible být zařazován. Existuje též problém rozdílu v chápání pojmu apokryf u apokryfů starozákonních a novozákonních. Pro akademické užití se proto pro korpus uvedených knih většinou doporučuje (srov. Society of Biblical Literature) namísto pojmenování „apokryf“ užití pojmu „deuterokanonická literatura“.

Seznam starozákonních deuterokanonických knih 
Pro přehled jednotlivých knih a jejich zařazení v různých církvích viz heslo biblický kánon.
 Kniha Tóbijáš
 Kniha Júdit
 Kniha Moudrosti
 Sírachovec
 1. kniha Makabejská
 2. kniha Makabejská
 Kniha Báruch
 přídavky ke Knize Ester
 přídavky ke Knize Daniel

Související články 

 Biblický kánon
 Apokryf

Externí odkazy 
 

 

Apokryfní spisy
Biblické knihy
Jan Zrzavý (biolog)

Jan Zrzavý (* 20. listopadu 1964 Praha) patří k předním českým biologům zabývajícím se evoluční biologií a fylogenezí. V současné době pracuje v Entomologickém ústavu AV ČR na výzkumu fylogeneze a evoluční morfologie bezobratlých a přednáší kurzy z oblasti evoluční biologie a fylogeneze na Přírodovědecké fakultě Jihočeské univerzity. Patří k zakladatelům přednáškového cyklu Čtvrtky ve Viničné na Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy. Krom odborných článků též přispívá do populárně naučného přírodovědeckého časopisu Vesmír, týdeníku Respekt a píše populárně naučné knihy a učebnice v oblasti svých oborů.

Vědecká činnost 
Roku 1997 uveřejnil spolu s kolegou Pavlem Štysem popis taxonu Pancrustacea, který sdružuje skupinu šestinohých (Hexapoda) a zbylé skupiny korýšů. Korýši v původním pojetí ("Crustacea") jsou totiž parafylem a právě šestinozí jsou jejich vnitřní skupinou, u které se s přechodem na souš objevila řada apomorfií (např. schopnost letu).

V roce 2009 vešel ve známost jako zastánce reformy vědy v České republice v režii Rady vlády pro vědu, průmyslový vývoj a inovace, otevřeně přitom vystoupil proti Akademii věd ČR.

Publikační činnost

Populárně naučné knihy a učebnice 
 Nový přehled biologie (Stanislav Rosypal a kol.). Praha: Scientia, 2003, 
 Jak se dělá evoluce (spolu s Davidem Storchem a Stanislavem Mihulkou). 1. vyd. Praha - Litomyšl: Paseka, 2004, 296 s. , přepracované vydání 2017
 Proč se lidé zabíjejí: Homicida a genocida. Evoluční okno do lidské duše. 1. vyd. Praha: Triton, 2004, 130 s. , 2. vydání 2017
 Fylogeneze živočišné říše, Praha: Scientia, 2006
 Humanbiologie (spolu s Hynkem Burdou a Peterem Bayerem), 2014
 Evoluce živočichů, Praha: Academia, 2022 – chystaná kniha

Jan Zrzavý také napsal doslov k českému vydání knihy Teorie memů. Kultura a její evoluce od Susan Blackmoreové.

Populární články 
 O egoismu všeho živého. Vesmír
 Zvířata jsou hloupí lidé, nikoliv stroje. Vesmír
 Šťastný nálezce pištce nezdobeného je očekáván. Vesmír
 Homicida a lidská přirozenost. Vesmír
 Genocida a lidská přirozenost. Vesmír
 2007. Pochybnosti o zvířatech. Opravdu už jsme někdy viděli zvíře?. Sborník Ekologických dnů Olomouc Krajinou pochybností.
 2007. Pochybnosti o vzdělávání. Za trochu evolučně-konzervativního přístupu.... Sborník Ekologických dnů Olomouc Krajinou pochybností

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 životopis na stránkách Jihočeské univerzity (aktualizovaný do roku 2000)
 Jsme naprogramovaní, aby se nám líbil sex, dítě už je předmět luxusní spotřeby, říká evoluční biolog (DVTV)

Čeští profesoři
Čeští zoologové
Čeští evoluční biologové
Popularizátoři vědy
Pedagogové na Přírodovědecké fakultě Jihočeské univerzity
Absolventi Přírodovědecké fakulty Univerzity Karlovy
Narození v roce 1964
Narození 20. listopadu
Narození v Praze
Žijící lidé
Muži
Orongo

Výraz Orongo může znamenat:

 Orongo – obřadní vesnice na Velikonočním ostrově
 Orongo – jiný název antilopy Čiru (antilopy tibetské)
Muzika

Muzika (z lat. ars musica, hudba) může znamenat:

 hovorově hudba
 Cimbálová muzika
 Česká muzika (společnost), vydavatelství populární hudby
 Dudácká muzika
 Muzika CS, TV kanál s retro hudbou
 Muzika (píseň, Karel Gott) – Muzika, píseň zpěváka Karla Gotta
příjmení
 František Muzika (1900–1974), český malíř, ilustrátor, typograf a scénograf, profesor UMPRUM
 Jan Muzika (1832–1882), český železniční stavitel a podnikatel
 Jaroslav Muzika (1915–1984), major letectva RAF, československý generál
 Josef Muzika (1894-1982), český houslista a hudební pedagog

Externí odkazy 
 
 

Česká příjmení
Eniwetok

Eniwetok (jap.: エニウェトック環礁) je atol v Tichém oceánu (). Je součástí souostroví Marshallovy ostrovy. Skládá se z více než 40 malých ostrůvků, které spolu tvoří atol Eniwetok. Leží asi 525 km severozápadně od atolu Kwajalein.

Atol Eniwetok 

Celková rozloha všech ostrovů je asi 5,85 km². Laguna, kterou obklopují má 1 004,89 km². V současnosti žije na ostrovech asi 1 000 obyvatel. Největšími ostrovy jsou Eniwetok, Engebi (zvaný také Arthur), Parry, Muty a Igurin.

Technicky vzato byl Eniwetok původně španělskou kolonií. Pro Evropany jej objevila roku 1794 britská šalupa Walpole. V roce 1885 se stal součástí německé kolonie Marshallových ostrovů. V roce 1914 obsadili ostrovy Japonci a od roku 1920 je spravovali jako své mandátní území na základě rozhodnutí Společnosti národů.

Během 2. světové války Japonci na ostrově Engebi postavili letiště. Používali je pro letadla hlídkující v oblasti Karolín a zbytku Marshallových ostrovů. V únoru 1944 ostrovy dobyly Spojené státy.

Po válce bylo obyvatelstvo evakuováno a atol byl použit pro testování jaderných zbraní. Jaderné testy se konaly v letech 1948 až 1962. V roce 1952 se na atolu uskutečnil test první vodíkové bomby.

Lidé za na atol vrátili až v 70. letech 20. století. V roce 1977 začala americká vláda odstraňovat z atolu znečištěnou půdu a ostatní materiál a v roce 1980 prohlásila ostrov za bezpečný k bydlení. Kontaminovaný materiál byl uložen v kráteru po jaderné explozi na neobydleném ostrově Runit a překryt betonovou kopulí.

Atomové testy 

1. listopadu 1952 explodovala na atolu první vodíková bomba. Vážila 65 tun. Korálový ostrov Elugelab, na kterém se výbuch uskutečnil, zmizel pod hladinou oceánu. Na jeho místě zůstal pouze kráter hluboký 60 metrů s průměrem 2 km. Výbuch měl sílu 10 megatun TNT.

Na atolu bylo provedeno celkem 43 atomových explozí. Viz též filmové záběry tří těchto zkoušek.

Přehled nejdůležitějších testů

Operace Sandstone

Operace Greenhouse

Operace Ivy

Operace Redwing

Operace Hardtack I

Odkazy

Související články 
 Atomová bomba
 Radioaktivní spad
 Nemoc z ozáření

Externí odkazy 
 

Atoly Marshallových ostrovů
Jaderné testovací střelnice
Dějiny japonského vojenství
Americké vojenství
Ostrov (rozcestník)

Ostrov může být:

 ostrov – geografický útvar
 umělý ostrov – uměle vytvořený geografický útvar

Místní jméno 
obce
 1. Ostrov (okres Benešov), též Ostrov u Veliše – obec v okrese Benešov
 2. Ostrov (okres Havlíčkův Brod), též Ostrov u Ledče nad Sázavou – obec v okrese Havlíčkův Brod
 3. Ostrov (okres Chrudim) – obec v okrese Chrudim
 4. Ostrov (okres Karlovy Vary), též Ostrov nad Ohří – město v okrese Karlovy Vary
 Ostrov (zámek, okres Karlovy Vary)
 5. Ostrov (okres Příbram), též Ostrov u Tochovic – obec v okrese Příbram
 6. Ostrov (okres Ústí nad Orlicí), též Ostrov u Lanškrouna – obec v okrese Ústí nad Orlicí
 7. Ostrov nad Oslavou – obec v okrese Žďár nad Sázavou
 8. Ostrov u Bezdružic – obec v okrese Plzeň-sever
 9. Ostrov u Macochy – obec v okrese Blansko

části obcí
 10. Ostrov (Bor), též Ostrov u Tachova – část města Bor v okrese Tachov
 11. Ostrov (Malšín), též Ostrov na Šumavě – část obce Malšín v okrese Český Krumlov
 12. Ostrov (Mutěnín) – část obce Mutěnín v okrese Domažlice
 13. Ostrov (Ouběnice), též Ostrov u Ouběnic – část obce Ouběnice v okrese Příbram
 14. Ostrov (Prachatice) – část okresního města Prachatice
 15. Ostrov (Tisá) – část obce Tisá v okrese Ústí nad Labem
 16. Ostrov (Třebnouševes), též Ostrov v Podkrkonoší – část obce Třebnouševes v okrese Jičín
 17. Ostrov (Úmyslovice), též Ostrov u Poděbrad – část obce Úmyslovice v okrese Nymburk
 18. Ostrov (Zápy) – základní sídelní jednotka městyse Zápy v okrese Praha-východ
 19. Ostrov (Zbraslavice), též Ostrov u Bohdanče – část obce Zbraslavice v okrese Kutná Hora
 Ostrov (zámek, okres Kutná Hora)
 20. Ostrov (Žďárec) – část obce Žďárec v okrese Brno-venkov
 21. Ostrov u Stříbra – část obce Kostelec v okrese Tachov

zaniklá sídla
 22. Ostrov (Březová) – zaniklá ves v okrese Sokolov
 23. Ostrov (Česká Lípa) – zaniklá ves nedaleko bývalého panství Mimoň
 24. Ostrov (tvrz) – zaniklá vesnice a tvrz u Jedomělic v okrese Kladno
 25. Ostrovy – zaniklá vesnice na území Olomouce

sídla mimo Českou republiku
 Ostrov (okres Piešťany) – obec na Slovensku v okrese Piešťany
 
 Ostrov (Pskovská oblast) – město v Pskovské oblasti v Rusku

rybník
 26. Ostrov (Čejkovice) – rybník založený v první pol. 20. století a zrušený (přestavěný na sádka) v druhé pol. 20. století, u Čejkovic v okrese České Budějovice

kláštery
 27. Klášter Ostrov u Davle
 28. Klášter Ostrov (okres Karlovy Vary) – v Ostrově nad Ohří

chráněné území
 29. Ostrov u Jedomělic – přírodní památka v okrese Kladno

Ostatní 

filmy
 Ostrov (film, 2000) (Seom, režie Kim Ki-duk)
 Ostrov (film, 2005) (The Island, režie Michael Bay)
 Ostrov (film, 2006) (Остров, režie Pavel Lungin)
 Ostrov (film, 2023) – česká filmová komedie režiséra a scenáristy Rudolfa Havlíka

knihy
 Ostrov (román) (Island, Aldous Huxley, 1962)

jiná souvislost
 Městský tepelný ostrov
 Solární ostrov

Související články 
 Ostrůvek (rozcestník)
 Ostrovec – více významů
 Ostrowo
 :Kategorie:Ostrovy
 Seznam článků s názvem obsahujícím „Ostrov“

Externí odkazy 
 
 
 
 

Rozcestníky - místopisné jméno
Zákon svatosti

Jako zákon svatosti se označuje celek kapitol 17–26 starozákonní knihy Levitikus. Jedná se o relativně samostatný zákoník, včleněný do textu Pentateuchu. Pro zákon svatosti se používá označení H. Svůj název dostal tento zákoník podle často v různých obměnách opakované výzvy Buďte svatí, neboť já Hospodin, váš Bůh, jsem svatý (19,2). Základem všech zákonů je zde svatost Boží, kvůli které má Izrael zákony zachovávat. Snad nejčastější formulací Boží svatosti je prosté, absolutní tvrzení (neboť) já jsem Hospodin.

Biblická kritika považuje zákon svatosti za součást tzv. kněžského kodexu (P), přičemž názory na vzájemný vztah těchto dvou celků se různí. Podle převládajícího názorového směru představuje H samostatný starší dokument, který byl použit při sestavování kněžského kodexu. Existují však i práce dokládající, že H vznikl později a byl do P dodatečně doplněn. Co se datace týče, Julius Wellhausen datuje oba dokumenty do doby poexilní, stejně tak většina biblistů, kteří z něj vycházejí. V novější době se však objevují teorie (Kaufman, Friedman), které kladou původ obou dokumentů do doby prvního chrámu.

Knihy Starého zákona
Seznam leteckých zkratek

Zkratek v oblasti leteckého provozu (jak civilního, vojenského, tak v oblasti všeobecného letectví – převážně sportovního) existují snad tisíce. Tento seznam ukazuje na některé nejběžnější, používané v mezinárodním civilním letectví v rámci ICAO.

Externí odkazy 
 Aerospace Acronyms, Terms and Glossary (anglicky)
 Abbreviations (anglicky)
 Zkratky používané v publikacích AIS – Část GEN 2.2 Letecké informační příručky (AIP)

Letecké zkratky
Letectví