alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Smažení

Smažení je tepelná úprava pokrmu, při které se pevné kusy polotovaru (masa, masa obaleného v těstíčku, brambor, zeleniny apod.) ponechají po dobu až 15 minut na pánvi v oleji (nebo jiných tucích kupříkladu sádle či másle) o teplotě značně vyšší (přes 200 °C), než je teplota varu vody. Během této doby je zpravidla potřeba je několikrát obrátit. Tím se pokrmy připraví rychleji než vařením. Aby nedocházelo k připalování při vysoké teplotě, ale přitom byl pokrm dostatečně tepelně upraven i uvnitř, je nutné smažit pouze tenké plátky.

Zvláštní formou smažení je fritování, při kterém jsou pevné kusy polotovaru do nádoby s olejem zcela ponořeny a obvykle leží na zvláštním sítku – z praktických důvodů.

Zdraví 
Některé druhy jídla připravované tímto způsobem mohou představovat velmi nezdravou stravu, vedoucí k obezitě a celulitidě a dalším zdravotním problémům a rizikům.

Vědci z Technické univerzity v Mnichově poprvé prokázali přítomnost rakovinotvorné látky – glycidamidu – ve smažených hranolcích a chipsech. Glycidamid je látka, jež vzniká při zahřívání produktů z brambor, a je daleko nebezpečnější než v hranolcích v květnu 2002 objevený akrylamid.

Glycidamid byl při tomto testu prokázán ve výrobcích ve velmi malém množství, od 0,3 do 1,5 mikrogramu na kilogram v deseti vzorcích bramborových lupínků a ve třech druzích hranolků.

Glycidamid i akrylamid se uvolňují ve vysokých teplotách při tepelném zpracování bramborových produktů. K tomu dochází při 120 stupních Celsia. Daleko více nebezpečné látky vznikají při teplotách nad 180 stupňů Celsia.

Odkazy

Reference

Související články 
 vaření
 pečení
 flambování
 pražení
 dušení

Externí odkazy 
 
 

Příprava jídla
Pečení

Pečení je úprava poživatin a pokrmů účinkem suchého tepla.

Pečení v troubě 
Teplo se v pokrmu šíří vedením, a vzhledem k tomu, že se většinou pečou větší kusy, trvá pečení dlouho. Proti připalování na povrchu se pokrmy polévají šťávou, proti připalování od pečicí nádoby se teplota snižuje podléváním vodou (max. teplota varu 100 °C). Dokud je na pekáči alespoň trochu vody, maso se nepřipálí. Když se ale všechna voda vypaří, teplota už může stoupnout nad 100 °C a maso se začne pálit.

Reference

Související články 
 pec
 pekáč
 pekařství
 pekárna (výroba)
 Maillardova reakce

Externí odkazy 
 
 

 
Příprava jídla
Grilování

Grilování je tepelná úprava pokrmu, při které na pokrm dopadá tepelné záření. Tepelné záření bývá vyvolané elektrickou topnou spirálou (v troubě, v mikrovlnné troubě kombinované s grilem) nebo žhnoucími kusy paliva (otevřená ohniště). Teplota okolního vzduchu při grilování by neměla být příliš velká, aby nedocházelo ve větším měřítku k jinému způsobu předávání tepla. Proti připálení povrchových vrstev se pokrm polévá šťávou. K tomu, aby došlo k dostatečné tepelné úpravě i uvnitř pokrmu, jsou pro grilování vhodnější tenčí kousky. Pokrm lze před přípravou vhodně okořenit.

 Přímá metoda grilování spočívá v přímém působení žáru na pokrm. Tato metoda je vhodná hlavně pro jídla, která grilujeme méně než 30 minut. Jedná se především o steaky, hamburgery, klobásy nebo kotlety. Při tomto způsobu grilování je nezbytné připravovaný pokrm otočit. Ten získává vroubkování typické pro tuto metodu.
 Nepřímá metoda grilování spočívá v umístění zapékací misky mezi dva zdroje tepla. Poklice grilu nám umožňuje rovnoměrné proudění teplého vzduchu, stejně jako je tomu v horkovzdušné troubě. Pro tuto metodu jsou vhodné pokrmy, které vyžadují dlouhodobější tepelnou úpravu (velké kusy masa) a potraviny, které jsou velmi jemné a přímé grilování by je mohlo vysušit nebo připálit.
 Další metodou pro grilování masa je tzv. grilování na kamenné desce. Toto grilování je nejen velmi příjemné, ale i zdravé, tzn. bez strašáku karcinogenních látek, tuku a přitom se zachováním všech chutí i vůní propečeného masa. Kámen se nejčastěji vyrábí z jemně nebo střednězrnné žuly. Má většinou obdélníkový nebo čtvercový tvar a tloušťku tři centimetry. Je možné jej zkombinovat s mnoha typy dnes dostupných grilů.
 Grilování na lávových kamenech. Tento typ grilování se používá především u plynových typů grilů. Jako topné medium je zde použit propan-butan, který předává teplo na drť z lávových kamenů umístěných nad plynovými hořáky. Nevýhodou tohoto typu grilování je možnost vzplanutí odkapávajícího tuku na lávové kameny a negativní ovlivnění chuti grilovaného jídla připáleným tukem. Významná jsou zde i zdravotní rizika kvůli vzniku karcinogenních látek vznikajících z připáleného tuku z grilovaného masa.

Nevýhody grilování 
V grilovaných pokrmech vznikají karcinogenní chemické látky jako nitrosaminy, heterocyklické aminy nebo polyaromatické uhlovodíky (např. rakovinotvorný benzo-a-pyren). Významným rizikem je i možnost kontaminace choroboplodnými zárodky jako salmonela, kampylobakter, E. coli nebo listerie, které mohou způsobit infekční onemocnění.

Reference

Externí odkazy 
 
 

Příprava jídla
Šíření tepla

Šíření tepla (někdy též sdílení tepla) je jedním ze způsobů přenosu energie. Spočívá v tepelné výměně, což je termodynamický děj, při kterém dochází k výměně tepla mezi dvěma tělesy s různou teplotou. Tepelná výměna vždy probíhá tak, že teplejší těleso předává část své vnitřní energie chladnějšímu tělesu.

Tepelná výměna se měří pomocí kalorimetru. V tepelných vodičích se děje výměna rychleji, v tepelných izolantech – za stejných podmínek – pomaleji.

Způsoby šíření tepla 
Výměna tepla může probíhat vedením (kondukcí), sáláním (radiací) nebo prouděním (konvekcí).

Tepelná energie se může šířit vedením a prouděním pouze v prostředí, které je vyplněno látkou. Příčinou šíření je neustálý pohyb částic hmoty. Vzájemným působením mezi jednotlivými částicemi (např. srážkami) dochází k předávání kinetické energie, a to tak dlouho, dokud nedojde k vyrovnání teploty.

Sálání se svou povahou odlišuje od vedení a proudění, neboť tepelná energie se může přenášet i v prostoru, který není vyplněn látkou (tedy ve vakuu). Důvodem je skutečnost, že sálání představuje elektromagnetické záření, které ke svému přenosu hmotu nepotřebuje.

Samovolným (tedy bez konání práce) šířením tepla se zabývá obor termiky zvaný termokinetika.

Související články 
 Teplo
 Termika
 Termodynamika
 První termodynamický zákon
 Tepelný výměník
 Parogenerátor
 Výměník tepla

Externí odkazy 
 

Termika
Termodynamika
Kalendárium historických výročí

Kalendárium historických výročí dle dnů představuje jednoduchou možnost výběru konkrétního dne v roce ve Wikipedii, kde je pro každý den samostatná stránka. Tyto stránky uvádí, co se v tomto dni v historii událo, a to v základním členění Česko, svět, narození, úmrtí a jiné. Každá stránka obsahuje i informaci o teplotních rekordech daného dne (minimum, denní průměr a maximum) z pražského Klementina. Wikipedie uvádí popis různých kalendářů a také samostatné stránky historická výročí dle roků, které obsahují oddíly obdobné jako stránky kalendáře dle dnů.

Denní kalendář

Externí odkazy 
 Kalendárium  nakladatelství Libri
  On-This-Day.com
  Today in science history

Historie v datech
Ahuitzotl

Ahuitzotl [avicotl] (1486–1502) byl aztécký vládce, který ve vládě následoval po svém starším bratrovi Tizocovi. Po nástupu k moci při příležitosti dokončení hlavní pyramidy s chrámem bohů Huitzilopochtliho a Tlaloca nechal obětovat téměř dvacet tisíc zajatců, včetně žen a dětí, které Ahuitzotl zajal během dvouletého tažení do severní Oaxaky. Obětní obřad trval čtyři dny, od svítání do soumraku.

Ahuitzotlova vláda byla dobou vojenských tažení směřovaných na jih a na sever od aztécké říše, i dobou povstání, která bylo neustále třeba potlačovat. Hlavní město říše, Tenochtitlán, za jeho vlády výrazně rostlo, jak dokazuje např. skutečnost, že dal ve městě postavit nový vodovod.

Reference

Externí odkazy 
 

Moctezumové
Aztécká říše
Panovníci předkolumbovské Ameriky
Narození v roce 1486
Úmrtí v roce 1502
Úmrtí 2. září
Muži
Xochipilli

Xochipilli [šočipili] je v aztécké mytologii bůh lásky, tance, zpěvu, květin, kukuřice a her. Jeho jméno se skládá ze slov xochitl („květina") a pilli („princ" nebo „dítě") a v překladu tedy znamená Květinový princ.

Byl jedním z božských dvojčat, jeho sestrou byla Xochiquetzal, bohyně lásky. Xochipilliho manželkou byla Mayahuel.

Je také interpretován jako božstvo homosexuality a mužských prostitutů, což je role zřejmě vyplývající z jeho původu v Toltécké civilizaci.

Xochipilli bývá vyobrazován s talismanem zvaným oyohualli, přívěškem ve tvaru slzy vyrobeným z perleti.

Reference

Externí odkazy 
 

Aztécká božstva
Božstva lásky
Tepeyollotl

V aztécké mytologii je Tepeyollotl ([tepejollotl], „srdce hor“, též Tepeyollotli) bohem země, jeskyní a tmy, mezi jehož nejčastější projevy patří zemětřesení a ozvěna. Jeho zvířetem je jaguár, bývá proto zpodobňován jako jaguár skákající ke slunci. Patří mu osmá hodina noční.

Externí odkazy 
 

Aztécká božstva
Mytické kočkovité šelmy
Šíření tepla prouděním

Šíření tepla prouděním (konvekcí) je jeden ze způsobů šíření tepla, kdy dochází k proudění hmoty o různé teplotě. Šíření tepla prouděním není možné u pevných látek, uplatňuje se pouze u tekutin (kapalin a plynů), případně u plazmatu. Pohybem hmoty dochází k vzájemnému pohybu jednotlivých částí, které mají odlišnou teplotu a tedy různou hustotu vnitřní energie, a tím se přenáší teplo.

Vlastnosti 
Ve srovnání s vedením tepla může být šíření tepla prouděním rychlejší.

Samovolné proudění teplejších částí tekutého systému obvykle stoupá vzhůru, protože hustota kapalin a plynů s teplotou zpravidla klesá.

Příklad 

V zemské atmosféře obvykle hustota kapalin nebo plynů klesá s narůstající teplotou. V gravitačním poli tedy ohřáté vrstvy kapaliny nebo plynu stoupají, zatímco ty chladnější klesají dolů. Dochází tak ke vzniku proudění, při kterém se přemísťují celé části kapaliny i se svou vnitřní energií.

Popsaný jev se využívá např. při ohřívání kapaliny zdola, ochlazování seshora, využívá se pro cirkulaci vody v ústředním topení. Má také velký vliv na koloběh vody v přírodě.

Související články 
 Termická konvekce
 Vedení tepla
 Šíření tepla
 Sálání
 Tepelná pohoda

Externí odkazy 
 
 VIDEO Proudění tepla (konvekce)

Termika
Tristan Bernard

Tristan Bernard, vlastním jménem Paul Bernard, (7. září 1866, Besançon, Francie – 7. prosince 1947) byl francouzský dramatik, spisovatel, humorista, novinář a právník. Své divadelní hry psal pro „theatre de boulevard“, což byl žánr, jehož cílem bylo bavit středostavovské pařížské obecenstvo.

Jeden z jeho nesčetných aforismů: „V životě se můžete spolehnout jen sám na sebe. Ale ani to nedoporučuju.“

Dílo

Divadelní hry 
 Le fardeau de la liberté 1898
 Le seul bandit du village 1898
 Une visite de nuit, 1899
 La mariée du Touring Club, 1899
 L'affaire Mathieu, 1901
 La bande à Léon, 1902
 Triple patte, 1905, napsáno společně s André Godfernauxem
 Le flirt ambulant, 1907
 Les jumeaux de Brighton, 1908
 Le petit café, 1911
 Les phares Soubigou, 1912
 Le prince charmant, 1914
 Jules, Juliette et Julien, ou L'école du sentiment, 1929
 Une amie d'Argentine, 1930
 Le sauvage, 1931

Odkazy

Související články 
 Seznam francouzských spisovatelů

Externí odkazy 
 
 
 
 

Francouzští dramatici
Francouzští novináři
Narození v roce 1866
Úmrtí v roce 1947
Muži
Pohřbení na hřbitově Passy
Narození 7. září
Úmrtí 7. prosince
Narození v Besançonu
Úmrtí v Paříži
Zoologie

Zoologie je přírodní věda spadající do okruhu biologických věd, zabývající se studiem organismů z říše živočichů (Animalia). Tradičně se zoologie zabývá také studiem prvoků (protozoologií), kteří v současnosti již ovšem nejsou považováni za živočichy. Název pochází z řečtiny: ζοον (zoon) = zvíře, živočich, tvor; λόγος = slovo, smysl, nauka.

Zoologii lze dělit na všeobecnou zoologii, zabývající se obecnými jevy a zákonitostmi vlastními všem nebo mnoha skupinám živočichů, a systematickou zoologii, která studuje jednotlivé skupiny živočichů. Aplikovaná zoologie přenáší teoretické znalosti zoologie do praxe (např. lesnická zoologie).

Za zakladatele zoologie je považován Aristotelés. Odborníci zabývající se zoologií se nazývají zoologové.

Rozdělení na disciplíny 
 Anatomie – věda o vnitřní stavbě těl živých organizmů
 Cytologie – zkoumá buňky, případně jednotlivé buněčné organely
 Embryologie – zkoumá vývoj zárodku (embrya)
 Etologie – zabývá se chováním živočichů
 Fyziologie – zkoumá životní procesy probíhající v těle živočichů
 Histologie – studuje tělesné tkáně
 Morfologie – zabývá se vnější stavbou těl živočichů a jejich jednotlivých částí
 Organologie – zkoumá jednotlivé orgány
 Parazitologie – věda o cizopasnících
 Taxonomie (systematika) – zabývá se tříděním živých organizmů na základě jejich příbuznosti

Disciplíny vymezené určitou taxonomickou skupinou 
Tradiční zoologické obory vymezené zájmem o určitou taxonomickou skupinu, v některých případech polyfyletickou, tedy již taxonomicky neplatnou (například prvoci nebo červi).

Zoologie bezobratlých (invertebratologie):
 Akarologie – věda o roztočích
 Arachnologie – věda o pavoukovcích (vyjma roztočů)
 Entomologie – věda o hmyzu
 Helmintologie – věda o červech, zejména parazitických
 Malakologie (malakozoologie) – věda o měkkýších
 Protozoologie – věda o prvocích

Zoologie obratlovců (vertebratologie):
 Batrachologie – věda o obojživelnících
 Herpetologie – věda o plazech
 Ichtyologie – věda o rybách
 Mammaliologie – věda o savcích
 Primatologie – věda o primátech
 Ornitologie – věda o ptácích

Interdisciplinární vědy 
 Ekologie živočichů – studuje vztah živočicha k prostředí
 Gradologie – zabývá se přemnožováním (gradacemi) škůdců (např. lesních nebo zemědělských)
 Paleozoologie – zaobírá se historickým vývojem živočichů na Zemi
 Pedozoologie – věda o půdních živočiších
 Veterinární lékařství – zabývá zdravotní problematikou, léčbou nemocemi i prevencí nemocí domácích i divoce žijících zvířat.
 Zoogeografie – zkoumá rozšíření živočichů
 Zootechnika – zabývá se chovem zvířat
 Kryptozoologie – pseudověda o zvířatech, o jejichž existenci nemáme nezvratný důkaz

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam zoologů dle zkratek
 Živočichové
 Život

Externí odkazy 
 
 

 
Biologické obory
Tuhnutí

Tuhnutí je skupenská přeměna, při které se kapalina mění na pevnou látku. Typickým příkladem je změna vody na led a nebo lávy na pevnou horninu.

Vlastnosti 
K tuhnutí dochází při ochlazení kapaliny na teplotu tuhnutí. Teplota tuhnutí je různá pro různé látky. Velikost teploty tuhnutí je pro krystalické látky stejná jako teplota tání. Teplota tání (tuhnutí) závisí na druhu látky a na tlaku, u vody pak také na jejím znečištění dalšími příměsemi – salinita vody.

K tuhnutí při jedné hodnotě teploty dochází u chemicky čistých látek a eutektických slitin. Pro jiné směsi dochází k tuhnutí v určitém rozsahu teplot.

Teplo, které kapalina odevzdá při tuhnutí, se nazývá skupenské teplo tuhnutí, jeho velikost je pro stejnou látku stejná jako skupenské teplo tání.

Související články 
 Termodynamika
 Skupenské teplo tuhnutí
 Měrné skupenské teplo tuhnutí
 Tání
 Fázový přechod

Externí odkazy 
 

Fázové přeměny
Chlazení
Var

Var je skupenská přeměna, při které se kapalina mění na plyn v celém svém objemu (nejenom z povrchu jako při vypařování).

K varu dochází při zahřátí kapaliny na teplotu varu. Teplota varu je různá pro různé kapaliny. Její velikost závisí také na tlaku nad kapalinou (s rostoucím tlakem teplota varu stoupá). To má vliv i na průběh varu (vzniku bublin páry) v nádobách s nezanedbatelnou výškou.

Teplo potřebné ke změně skupenství při varu se nazývá skupenské teplo varu.

Var v kuchyni 
Při přípravě potravin var představuje vkládání příslušné potraviny do vařící vody nebo jiné kapaliny založené na vodě (např. mléko, vývar apod.).

Převaření a následné ochlazení vody se používá jako účinný prostředek dezinfekce vody. Vařící voda během několika minut usmrtí většinu bakterií.

Související články 
 Vypařování
 Utajený var
 Pasterizace
 Destilace
 Skupenství
 Pára
 Papinův hrnec
 Kapalnění
 Skupenské teplo varu

Externí odkazy 
 
 

 
Fázové přeměny
Kapalnění

Kapalnění neboli kondenzace je skupenská přeměna, při které se plyn mění na kapalinu.

Kondenzace (kapalnění) je děj, který je opakem vypařování.

Vlastnosti 
Zkapalněné plyny, zvláště pak dusík a hélium, se používají jako chladicí médium např. v lékařství, pro chlazení detektorů záření, supravodivých cívek aj. Pro průmyslové zkapalňování plynů se používají tzv. zkapalňovače.

Ke zkapalňování nasycené páry dochází snížením její teploty nebo zvýšením tlaku (tedy přiblížením částic plynu blíže k sobě). Při zkapalňování se uvolňuje skupenské teplo kondenzační, jehož hodnota je rovna skupenskému teplu výparnému.

Při snižování objemu se přehřátá pára mění v nasycenou a začíná kondenzovat na tzv. kondenzačních jádrech. Kondenzační jádra mohou být částice prachu, ionty apod. Pokud pára kondenzuje na kondenzačních jádrech, je kapalina v páře dispergována (rozptýlena) jako mlha. Nasycená pára je pak s kapalinou v rovnováze. Směs nasycené páry a kapalinové mlhy se nazývá mokrou parou.

Pokud se v páře nevyskytují kondenzační jádra, dochází ke srážení páry až při vyšších tlacích (u vodních par až čtyřikrát větších), než by odpovídalo kondenzaci. Takové páry se nacházejí v nestabilním stavu a nazývají se přesycené páry.

Příklad 
Příkladem může být kondenzace vody. Molekula vody je složena ze dvou atomů vodíku a jednoho atomu kyslíku. Vodní molekuly se volně pohybují ve vzduchu a občas dochází k jejich srážkám. Když se dvě molekuly vody srazí, opět se odrazí, ale pokud začne klesat teplota, molekuly mají méně energie a začnou se tedy pohybovat pomaleji. Jakmile klesne teplota na teplotu rosného bodu, pohybují se molekuly natolik pomalu, že se spolu naváží. Vazba vzniká mezi atomy jednoho vodíku a atomem kyslíku. Vodní molekuly se spojují v krátké řady, což následuje přeměněním vodní páry v tekutinu. Při spojení dochází k vyzáření části tepla v podobě latentního tepla, což má za následek oteplení okolního prostředí. Pokud dojde k navázání dostatečného množství molekul, vzniká dešťová kapka, která se snáší na zemský povrch v podobě deště.

Související články 
 Termodynamika
 Kondenzační jádro
 Skupenské teplo kondenzace
 Měrné skupenské teplo kondenzace
 Vypařování
 Fázový přechod

Externí odkazy 
 
 
 

Fázové přeměny
Chlazení
Sublimace

Sublimace je skupenská přeměna, při které se pevná látka mění na plyn, aniž by došlo k tání pevné látky (tedy bez průchodu kapalnou fází).

Opačný proces se nazývá desublimace. Při desublimaci se tedy plyn mění přímo na pevnou látku bez předchozí kondenzace.

Vlastnosti 
Při sublimaci je tlak nasycených par nad pevnou fází vždy nižší, než jejich tlak nad kapalnou fází.

Za normálního tlaku sublimují např. led (pod 0 °C), suchý led (–78,5 °C) nebo fluorid uranový (56,5 °C), jod, naftalen nebo kafr. Většina látek je schopná sublimace za sníženého tlaku – přesněji řečeno tlaku nižším, než odpovídá jejich trojnému bodu. Schopnost látky sublimovat tak můžeme posoudit z jejího fázového diagramu.

Sublimace ledu je na mikroskopické úrovni stejně rychlá jako odpařování vody, např. proto také prádlo uschne i za mrazu.

Využití 

Sublimace se využívá při čištění chemických látek. Používá se k rozdělení směsí sublimujících a nesublimujících látek. Spočívá v ohřívání a ochlazování směsi za účelem sublimace a desublimace jedné složky směsi. Výsledný produkt po ochlazení a opětné přeměně zpátky do pevného skupenství se nazývá sublimát. Existuje též sublimační metoda (komerčního) potisku textilií a plachtovin.

Na sublimaci je založená lyofilizace.

Příklad průběhu 
Jod znečištěný např. pískem je v kádince, do jejíhož otvoru je položena baňka s chladnou vodou. Kádinka se začne ohřívat nad kahanem a jod pomalu „sublimuje“ (tání a vypařování jodu je při ohřevu nad kahanem nepostřehnutelné). Jeho nafialovělé páry stoupají vzhůru, kde je zastavuje baňka s chladnou vodou a opět přechází do pevného skupenství (dílčí změny skupenství jsou opět okem neviditelné). Na dně baňky (z vnější strany) je „přesublimovaný“ čistý jod.

Reference

Související články 
 Termodynamika
 Skupenské teplo sublimace
 Měrné skupenské teplo sublimace
 Fázový přechod

Externí odkazy 
 
 
 
 

Fázové přeměny
Separační metody
Metody kvalitativní analýzy
Chemické procesy
Kondenzace

Kondenzace (též kondensace) je termín z latiny používaný ve významu:
 zahuštění, zhuštění (např. kondenzované mléko)
 Kapalnění – změna skupenství z plynného na kapalné
 Kondenzace (chemie) – reakce organických sloučenin, jejímž produktem je větší molekula a nízkomolekulární sloučenina

Reference

Externí odkazy
Skupenské teplo tání

Skupenské teplo tání je (celkové) teplo, které přijme pevná látka při přechodu na kapalinu během tání.

Teplo, které přijme 1 kilogram látky se nazývá měrné skupenské teplo tání.

Značení
 Značka: Lt
 Jednotka SI: joule, značka: J
 Používané násobky: kilojoule kJ, megajoule MJ

Výpočet
Hodnotu skupenského tepla tání lze určit ze vztahu
,
kde m je hmotnost a lt je měrné skupenské teplo tání.

Související články
 Tání
 Měrné skupenské teplo tání
 Skupenské teplo tuhnutí
 Skupenské teplo

Skupenské teplo
Skupenské teplo tuhnutí

Skupenské teplo tuhnutí je teplo, které odevzdá kapalina při přechodu na pevnou látku během tuhnutí.

Velikost skupenského tepla tuhnutí je pro stejnou látku stejná jako velikost skupenského tepla tání.

Teplo, které odevzdá 1 kilogram látky se nazývá měrné skupenské teplo tuhnutí.

Značení
 Značka: 
 Jednotka SI: joule, značka J
 Používané násobky: kilojoule kJ, megajoule MJ

Výpočet
Hodnotu skupenského tepla tuhnutí lze určit ze vztahu
,
kde  je hmotnost a  je měrné skupenské teplo tuhnutí, jehož hodnota je stejná jako hodnota měrného skupenského tepla tání.

Související články 
 Tuhnutí
 Měrné skupenské teplo tuhnutí
 Skupenské teplo tání
 Skupenské teplo

Skupenské teplo
Skupenské teplo varu

Skupenské teplo varu (též skupenské teplo vypařování při teplotě varu nebo skupenské teplo výparné při teplotě varu) je (celkové) teplo, které přijme kapalina při přechodu v plyn během vypařování při teplotě varu (tedy při varu).

Skupenské teplo výparné je třeba určit ke každé teplotě zvlášť (vypařování může probíhat za libovolné teploty), zatímco skupenské teplo varu se určuje k teplotě varu (jedná se tedy o skupenské teplo výparné při teplotě varu).

Velikost skupenského tepla varu je pro stejnou látku stejná jako velikost skupenského tepla kondenzace.

Teplo, které přijme 1 kilogram látky se nazývá měrné skupenské teplo varu.

Značení 
 Doporučená značka: Lv
 Jednotka: joule, zkratka J
 Další jednotky: kilojoule kJ, megajoule MJ

Výpočet 
Hodnotu skupenského tepla varu lze určit ze vztahu
,
kde m je hmotnost a lv je měrné skupenské teplo varu, které má stejnou hodnotu jako skupenské teplo kondenzace.

Biofyzikální význam 
Fyzikální veličina - skupenské teplo vypařování - má významnou úlohu při vypařování vody z povrchu těla (pocení), neboť při standardní teplotě povrchu těla činí 2,4 MJ/kg. Tato hodnota má pak za následek, že množství tepla odváděné tímto způsobem z organismu dosahuje asi 25 % z celkových tepelných ztrát, na nichž se mimo jiné podílí především výdej tepla vedením, prouděním a nejvíce zářením (sáláním). Tyto procesy jsou odpovědné za ochlazování organismu.

Literatura 
 Beneš, Jiří. František, Vítek. Pravoslav, Stránský: Základy lékařské biofyziky. Praha 2005: Karolinum.

Související články 
 Vypařování
 Var
 Měrné skupenské teplo varu
 Skupenské teplo kondenzace
 Skupenské teplo

Skupenské teplo
Teplota varu

Teplota varu je teplota, při níž kapalina vře.

Fyzikálně je teplota varu definována tak, že se jedná o teplotu, při které se právě vyrovná tlak par kapaliny s tlakem okolního plynu.
Teplota varu závisí na atmosférickém tlaku (nebo obecněji na tlaku, který na kapalinu působí). Protože závisí na tlaku, představuje ve fázovém diagramu čáru, takže „bod varu“ – na rozdíl od trojného bodu – není bodem, ale hodnotou na této křivce za daného atmosférického tlaku.

Značení 
 Značka veličiny: tv
 Základní jednotka: kelvin, značka K
 Další jednotky: viz teplota

Přehled teplot varu 
Tabulka uvádí teploty varu vybraných látek za normálního tlaku.

Související články 
 Teplota tání
 Var

Externí odkazy 
 

Fázové přeměny
Teplota
Materiálové konstanty
Měrné skupenské teplo tání

Měrné skupenské teplo tání je teplo, které přijme 1 kilogram pevné látky, jestliže se za teploty tání celý přemění na kapalinu téže teploty.

Značení 
 Značka: lt
 Jednotka SI: joule na kilogram, zkratka J/kg
 Další jednotky: kilojoule na kilogram, 1 kJ/kg = 1 000 J/kg

Výpočet 
Měrné skupenské teplo tání se určí jako podíl skupenského tepla tání  a hmotnosti  látky, tzn.

Příklady hodnot 
Měrné skupenské teplo tání:

 Cín 60 kJ/kg
 Hliník 399 kJ/kg
 Křemík 1650 kJ/kg
 Lithium 420 kJ/kg
 Měď 204 kJ/kg
 Nikl 300 kJ/kg
 Olovo 23 kJ/kg
 Stříbro 111 kJ/kg

 Voda 334 kJ/kg
 Wolfram 192 kJ/kg
 Zinek 102 kJ/kg
 Zlato 64 kJ/kg
 Železo 289 kJ/kg

Odkazy

Externí odkazy

Související články 
 Skupenské teplo tání
 Měrné skupenské teplo
 Tání
 Měrné skupenské teplo varu

Skupenské teplo
Materiálové konstanty
Měrné skupenské teplo varu

Měrné skupenské teplo varu (též výparné nebo vypařování) je teplo, které přijme 1 kilogram kapaliny, jestliže se za teploty varu celý přemění na plyn téže teploty. Naopak teplo, které odevzdá 1 kilogram plynu, pokud se celý přemění na kapalinu o téže teplotě, se nazývá měrné skupenské teplo kondenzace (též měrné skupenské teplo zkapalnění). Hodnota měrného skupenského tepla kondenzace je pro danou látku stejná jako hodnota měrného skupenského tepla varu.

Měrné skupenské teplo výparné je třeba určit ke každé teplotě zvlášť (vypařování může probíhat za libovolné teploty), zatímco měrné skupenské teplo varu se určuje k teplotě varu (jedná se tedy o měrné skupenské teplo výparné při teplotě varu).

Značení 
 Značka: lv
 Jednotka SI: joule na kilogram, značka J/kg
 Další jednotky: kilojoule na kilogram, 1 kJ/kg = 1 000 J/kg

Výpočet 
Měrné skupenské teplo varu se určí jako podíl skupenského tepla varu  a hmotnosti  látky, tzn.

Příklady

Odkazy

Externí odkazy

Související články 
 Var
 Vypařování
 Skupenské teplo varu
 Měrná tepelná kapacita

Skupenské teplo
Materiálové konstanty
Flambování

Flambování (z fr. flamber = hořet) je opalování některých pokrmů různě aromatizovaným alkoholem (koňakem, likérem, rumem, vodkou). Tato úprava zlepšuje vzhled nebo chuť pokrmu.

Flambování spočívá v tom, že se malé množství alkoholu, kterým se polije obsah pánve, následně zapálí a nechá hořet tak dlouho, až se alkohol spálí a ve flambovaném pokrmu zůstane jen složení šťávy, v níž veškerý přebytek tuku byl spálen a spotřebován plamenem. Zapálit se dají páry z nápoje, jehož teplota vzplanutí je nižší než teplota okolní, pro pokojovou teplotu 25 °C je to asi 45 % objemových alkoholu (méně koncentrované likéry je třeba před zapálením ohřát).

Při flambování je nutno dbát na bezpečnost a snížit riziko vzniku nehod. Například rozlití hořícího destilátu na keridon, nebo příliš prudké vzplanutí alkoholu a následné popálení.

Odkazy

Externí odkazy 
 
 „Flambovat“ lze téměř cokoli. Použít můžete likéry, bilý rum i koňak – Alkoholia.cz
 Kouzlo flambování aneb Jídlo v plamenech

Příprava jídla
Zavařování

Zavařování je jeden ze způsobů tepelné konzervace potravin, při které se pokrm ve sklenici těsně uzavřené víčkem ohřívá na teplotu kolem 85 °C nebo vyšší.

Technika zavařování 

Ohříváním uzavřených sklenic ve vodě nebo páře dojde k uvaření a pasterizaci pokrmu. Zároveň je z nádoby vytlačen přebytečný vzduch, který se vlivem vysoké teploty roztahuje. Po určité době se nechá sklenice zchladnout. Tím dojde ke smrštění vzduchu uvnitř sklenice, a protože je uzavřena víčkem, sníží se v ní tlak. Víčko je okolním atmosférickým tlakem přitlačeno pevně ke sklenici a tak je dosaženo vzduchotěsnosti a zároveň pasterizaci pokrmu. Pokrm je chráněn před kontaminací mikroorganizmy z vnějšího prostředí a může se tak déle uchovat bez zkažení.

První pokusy s hermetickým konzervováním ovoce provedl roku 1804 francouzský kuchař Apert. Tyto konzervy byly určeny pro francouzské válečné lodě.

Příkladem využití zavařování v přípravě pokrmů mohou být znojemské okurky.

Reference

Externí odkazy 
 
 Články o zavařování a konzervaci potravin 
 Kalkulačka množství ovoce pro marmelády, džemy a želé

Konzervace potravin
Tlakový hrnec

Tlakový hrnec (též Papinův hrnec, odtud hovorově papiňák) je silnostěnný hrnec sloužící k vaření za vyššího tlaku (280–300 kPa), než je běžný atmosférický tlak. Vyšším tlakem se dosáhne vyšší teploty vaření (120 °C až 130 °C, teplota varu vody za normálního tlaku je asi 100 °C), a tím i rychlejšího uvaření pokrmu. Též chuťové vlastnosti pokrmu mohou zůstat v uzavřené nádobě výraznější. Jmenuje se po svém vynálezci, francouzském matematikovi a fyzikovi Denisu Papinovi, jenž jej poprvé sestrojil roku 1679.

Konstrukce 

Důležitou součástí hrnce je poklice, jíž je hrnec neprodyšně uzavřen. Poklice je opatřena otvorem, uzavřeným těžkou, ale pohyblivou zátkou, jež funguje jako pojistný ventil. Propouští přebytečnou páru, a tak zamezuje nebezpečnému zvýšení tlaku, které by mohlo vést k roztržení hrnce a výbuchu. Pro zvýšení bezpečnosti má tlakový hrnec navíc tepelnou pojistku, která se při nebezpečném zvýšení teploty roztaví a uvolní páru z hrnce. Nadto mají mnohé moderní hrnce „neselhatelnou“ přetlakovou pojistku v podobě otvoru v pokličce, jímž se v případě přetlaku mechanicky vytlačí část těsnění.

Výhody 
Při vaření v tlakovém hrnci dochází k úsporám času a energie. I tužší plátky hovězího masa (z falešné svíčkové, nebo z pera) jsou měkké cca po 20–60 minutách, zatímco při dušení pod poklicí je nutno počítat až s hodinami a maso je třeba předem naložit do oleje nebo loje. Drůbeží kostry ze současných velkochovů se rozvaří za cca 30–60 minut tak, že je možné je beze zbytku pozřít.

Orientační časy vaření některých vybraných potravin 
Čas vaření se začíná počítat od dosažení varného tlaku, což se u většiny moderních tlakových hrnců pozná podle objevení se (barevného) ukazatele. Po skončení vaření se obvykle ještě nechává hrnec „dojít“ 3–10 minut na vypnutém sporáku bez přísunu tepla.

Nevýhody 
Zvýšený tlak při vaření v tlakovém hrnci představuje jisté riziko. Většina negativních názorů vychází z dramatických zkušeností s vytržením pojistky při varu u starých hliníkových hrnců, k čemuž docházelo kvůli ucpání ventilu. Při náhlém poklesu tlaku dojde v přehřáté kapalině k bouřlivému varu, který může vyvrhnout vařený pokrm do okolí. Ani dnes není dobré do hrnce přidávat větší množství naťového koření (bazalky, majoránky, rozmarýny, tymiánu), aby se neucpaly otvory v pojistkách. Stejně tak není vhodné hrnec příliš naplnit, neboť hrozí velmi rychlý nárůst tlaku při vaření. Moderní tlakové hrnce se obvykle vyrábějí z nerezové oceli.

Zajímavosti 
Předchůdcem tlakového hrnce měl být kerotakis, tlakový hrnec údajně vynalezený alchymistkou Marií Židovkou (Prorokyní) ve 2. století v severní Africe.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Technická termika
Kuchyňské nástroje
Nádoby
Termoska

Termoska (též termoláhev) je speciálně vyrobená láhev, která slouží k uchování teploty obsahu, například pro udržení teplého nebo studeného nápoje (pokrmu). V roce 1892 ji vynalezl pracovník Oxfordské univerzity Sir James Dewar, který potřeboval pro účely laboratorních pokusů nádobu, která by po dlouhou dobu udržela velmi chladné tekutiny. V laboratorním a průmyslovém použití se používá název Dewarova nádoba. Používá se například k uchování kapalného dusíku.

Dewarova konstrukce 
Základem termosky je dvojitá vnitřní nádoba s lesklými dvojitými stěnami, z mezery mezi stěnami obou nádob je vyčerpán vzduch. Přes toto vakuum nemůže teplo pronikat vedením, tepelné záření se odráží zpět od lesklých stěn, u nádoby uzavřené zátkou je omezen i přenos prouděním.

Nádoby určené pro uchovávání zkapalněných plynů mají obvykle zátku záměrně netěsnou. Odpařování plynu vyrovnává malý průnik tepla, ke kterému dochází vlivem nedokonalého vakua či neúplnou odrazivosti stěn, ale i vedením materiálem zátky a vstupního otvoru.

Jiné konstrukce 
Název termoska se běžně používá pro jakoukoli termoizolační láhev, vyrobenou například obalením běžné lahve v pěnové hmotě.

Odkazy

Související články 
 Bandaska

Externí odkazy 
 
 
 Nebezpečné výrobky: Termosky, Ministerstvo zdravotnictví ČR

Technická termika
Kuchyně
Fritování

Fritování je tepelná úprava pokrmu podobná smažení. Na rozdíl od smažení je pokrm při fritování celý ponořen do horkého oleje, jeho příprava je proto rychlejší a rovnoměrnější. Rovněž teplotu oleje lze regulovat, a tak nemusí docházet k nezdravému přepálení oleje. Optimální teplota je 180 °C. Je-li teplota nižší, fritované potraviny se nasáknou tukem. Proto zahajujeme fritování až v momentě, kdy je olej zahřátý na předepsanou teplotu. Nenecháváme však fritovací olej zahřívat příliš dlouho, protože tím by se snížila jeho kvalita.

Ke fritování se nejčastěji používá fritovací hrnec. Fritují se hranolky, potraviny v trojobalu (např. řízky), ryby atd. Ke fritování by se měly používat jen fritovací oleje, které mají vyšší tepelnou odolnost a delší trvanlivost. Můžeme také fritovat na ztuženém tuku, který se před použitím nakrájí na kousky. Nikdy by se nemělo míchat více druhů oleje a tuku dohromady. Fritovací olej je nutné po čase vyměnit, signálem by měla být změna barvy oleje a přítomnost nečistot.

Zdraví 
Některé druhy takto připravovaného jídla mohou být velmi nezdravou stravou vedoucí ke špatné životosprávě, obezitě, celulitidě a dalším zdravotním problémům a rizikům.

Vědci z Technické univerzity v Mnichově poprvé prokázali přítomnost rakovinotvorné látky – glycidamidu – ve smažených hranolcích a chipsech. Glycidamid je látka, jež vzniká při zahřívání produktů z brambor a je daleko nebezpečnější než v hranolcích v květnu 2002 objevený akrylamid.

Glycidamid byl při tomto testu prokázán ve výrobcích ve velmi malém množství, od 0,3 do 1,5 mikrogramu na kilogram v deseti vzorcích bramborových lupínků a ve třech druzích hranolků. Glycidamid i akrylamid se uvolňují ve vysokých teplotách při tepelném zpracování bramborových produktů. K tomu dochází při 120 stupních Celsia. Daleko nebezpečnější látky vznikají při teplotách nad 180 °C. Studie dále odhalila, že nejnižší koncentrace látky akrylamidu byla po smažení na palmovém oleji a nejvyšších hodnot dosahovaly potraviny po fritování na slunečnicovém oleji.

Reference

Externí odkazy 
 

Příprava jídla
Kinematika

Kinematika je část mechaniky, která se zabývá klasifikací a popisem různých druhů pohybu, ale nezabývá se jeho příčinami. Naproti tomu dynamika zkoumá pohyb z hlediska působení sil.

Kinematika se tedy zaměřuje na sledování polohy, rychlosti apod. Nesleduje však dynamické veličiny, jako např. hybnost a energii, kterými se zabývá dynamika.

Pomocné pojmy 
Důležitým kinematickým pojmem je hmotný bod. Jedná se o idealizaci, kdy libovolné těleso při popisu jeho pohybu nahrazujeme bodem s danou hmotností. Tento bod obvykle umísťujeme do těžiště tělesa.
Poloha tělesa je údaj, vyjadřující umístění tělesa vzhledem ke vztažné soustavě. Jednou z možností, jak zadat polohu tělesa je polohový vektor neboli průvodič. Je to spojitá vektorová funkce času, kterou je zvykem psát ve tvaru

( jsou jednotkové bázové vektory). 

Od obecného polohového vektoru můžeme přejít ke konkrétní soustavě souřadnic. V rovině jsou nejpoužívanější kartézská soustava souřadnic a polární soustava souřadnic.

Základní pojmy 
Mechanickým pohybem se ve fyzice označuje takový pohyb, při kterém dochází ke změně polohy tělesa, popř. hmotného bodu vzhledem ke vztažné soustavě. Kudy se hmotný bod pohybuje popisuje trajektorie, geometrická čára prostorem, kterou hmotný bod při pohybu opisuje.
Podle tvaru trajektorie rozlišujeme přímočarý pohyb (probíhá podél konstantně směřujícího vektoru) a křivočarý pohyb (nepřímočarý). Délku trajektorie nazýváme dráha.

Při pohybu se mění velikost i směr polohového vektoru.

První časovou derivaci polohového vektoru nazýváme okamžitá rychlost. Průměrnou rychlost zavádíme jako

 .

Limitním přechodem od průměrné rychlosti zavádíme (zpětně) rychlost okamžitou:

 .

První časovou derivaci rychlosti nazýváme zrychlení.

,

kde je jednotkový tečný vektor. Výraz můžeme dále rozepsat jako

,

což lze interpretovat, jako že se zrychlení skládá z tečné a normálové složky, tedy

,

kde , přičemž  je poloměr křivosti a  jednotkový vektor ve směru normály.

Je-li tečné zrychlení nulové, jedná se o rovnoměrný pohyb, v opačném případě o nerovnoměrný pohyb.

Skládání pohybů - Princip nezávislosti pohybů - Skládání rychlostí - Relativita pohybu - Vztažná soustava - Galileiho princip relativity - Einsteinův princip relativity

Popis jednotlivých druhů pohybů 
Rovnoměrný přímočarý pohyb - Rovnoměrně zrychlený přímočarý pohyb - Nerovnoměrný přímočarý pohyb - Rovnoměrný pohyb po kružnici - Rovnoměrně zrychlený pohyb po kružnici - Nerovnoměrný pohyb po kružnici

Veličiny 
Dráha - Rychlost - Zrychlení - Úhlová dráha - Úhlová rychlost - Úhlové zrychlení - Dostředivé zrychlení - Perioda (fyzika) - Frekvence (Kmitočet)

Reference

Literatura

Související články 
 Mechanika
 Dynamika

Externí odkazy 
 

 
Pohyb
Dynamika

Dynamika je část mechaniky, která se zabývá příčinami pohybu hmotných objektů (bodů, těles, soustav těles).

Zabývá se tedy veličinami spojenými s dynamikou pohybu, jako např. hybnost a energie.

Jedním ze základních cílů dynamiky je určit pohyb hmotného bodu (případně tělesa nebo těles), známe-li síly na hmotný bod (těleso nebo tělesa) působící. Jde tedy o určení polohy a rychlosti hmotného bodu (tělesa nebo těles) v daném čase. Dobrým příkladem je např. pohyb planet, u nichž známe dynamický zákon podle kterého se planety pohybují, ale to co nás opravdu zajímá je, kde se budou planety v budoucím čase nalézat. To je možné určit integrací Newtonových rovnic (pohybové rovnice, rovnice dynamiky v mechanice) alespoň v rámci nerelativistické fyziky. V mechanice prakticky všechny síly působící na hmotný bod (těleso nebo tělesa) jsou experimentálně objevené.

Základní pojmy 
 Síla
 Skládání sil
 Rovnováha sil
 Rozklad sil
 Setrvačnost
 Hybnost
 Impuls síly
 Dostředivá síla
 Setrvačná síla
 Odstředivá síla
 Inerciální vztažná soustava
 Neinerciální vztažná soustava
 Coriolisova síla
 Tlaková síla
 Tlak

Pohybové zákony 
 Newtonovy pohybové zákony
 1. Newtonův pohybový zákon (zákon setrvačnosti)
 2. Newtonův pohybový zákon (zákon síly)
 3. Newtonův pohybový zákon (zákon akce a reakce)

Síly působící u jednotlivých druhů pohybů 
 Rovnoměrný přímočarý pohyb
 Rovnoměrně zrychlený přímočarý pohyb
 Nerovnoměrný přímočarý pohyb
 Rovnoměrný pohyb po kružnici
 Rovnoměrně zrychlený pohyb po kružnici
 Nerovnoměrný pohyb po kružnici

Veličiny 
 Hybnost
 Dostředivá síla
 Odstředivá síla
 Setrvačná síla
 Coriolisova síla

Související články 
 Mechanika
 Kinematika
 Statika
 Teoretická mechanika

Externí odkazy 
 
 

 
Mechanika
Pohyb
Mechanická energie

Mechanická energie je skalární fyzikální veličina, která vyjadřuje míru schopnosti tělesa konat mechanickou práci, tzn. působit silou na jiné těleso a posouvat jej po určité dráze.

Mechanická energie je jeden z mnoha druhů energie.

Mechanickou energii mají:
 tělesa, která se vzájemně pohybují - kinetická energie (pohybová energie),
 tělesa, která jsou v silových polích jiných těles - potenciální energie. Především hovoříme o tíhové potenciální energii, kterou má každé těleso v silovém poli Země,
 pružná tělesa, která jsou stlačená nebo natažená - potenciální energie pružnosti (potenciální energie pružnosti).

Značení 
 Značka veličiny: E (angl. energy)
 Jednotka: joule, značka jednotky: J
 Další jednotky: kilojoule kJ, megajoule MJ, gigajoule GJ

Výpočet 

Celková mechanická energie je definována jako součet kinetické a potenciální energie tělesa, tzn.
.

Zákon zachování mechanické energie 
Přeměna mechanické energie mezi tělesy v izolované mechanické soustavě se děje konáním mechanické práce jednoho tělesa působícího na druhé a platí pro ni zákon zachování mechanické energie, který je zvláštním případem obecného zákona zachování energie. Tento zákon lze formulovat následujícím způsobem
.

Odvození 
Pro úplný diferenciál potenciální nestacionární potenciální energie  lze psát
.
Element práce vyjádříme jako
,
odkud pak dostáváme vztah pro okamžitý výkon ve tvaru
.
Dále předpokládejme, že na hmotný bod působí nestacionární potenciálová síla, disipativní síla a gyroskopická síla. Celkovou sílu lze psát ve tvaru
.
Pro okamžitý výkon výslednice uvažovaných sil můžeme psát (připomeňme, že gyroskopické síly jsou kolmé na vektor pohybu)
.
Ze vztahu kinetické energie a okamžitého výkonu víme, že platí rovnost
,
s jejíž pomocí předchozí vztah upravíme následujícím způsobem
.
Protože jsou disipativní síly záporné , tak se podílejí na úbytku celkové mechanické energie, přičemž z toho vyplývá za předpokladu stacionárních potenciálových sil, že změna celkové energie je spojena pouze s jejím úbytkem.
.
Pokud ke všemu nebudou na hmotný bod působit žádné disipativní síly (např. odpor prostředí), pak dostáváme zákon zachování mechanické energie v izolované soustavě ve tvaru
.

Odkazy

Související články 
 Mechanika
 Kinetická energie
 Potenciální energie

Dynamika
Druhy energie
Mechanická energie
Mechanika tekutin

Mechanika tekutin (též mechanika kapalin a plynů) je část mechaniky, která se zabývá mechanickými vlastnostmi tekutin, tj. silami v kapalinách a plynech a pohybem kapalin a plynů (prouděním).

Tekutiny (tedy kapaliny a plyny) se na rozdíl od pevných látek vyznačují tekutostí, tedy schopností měnit svůj tvar a přizpůsobovat se tvaru nádoby, v níž se nachází. Schopnost tekutin téci je pro různé látky různá a je závislá na jejich vnitřním tření (viskozitě).

Rozdělení 
Část mechaniky tekutin zabývající se kapalinami se nazývá hydromechanika (hydraulika) a část zabývající se plyny se nazývá aeromechanika (pneumatika). Velké množství zákonitostí mechaniky tekutin je možné aplikovat i v těchto oblastech.

K přesnějšímu roztřídění jevů patřících do mechaniky tekutin lze tento obor rozdělit na hydrostatiku, aerostatiku, hydrodynamiku a aerodynamiku.

Pomocné pojmy 
Ideální kapalina – Ideální plyn – Skutečná kapalina (Reálná kapalina) – Skutečný plyn (Reálný plyn) – Tekutost – Vnitřní tření

Hydrostatika

Hydrostatická tlaková síla – Hydrostatický tlak – Spojené nádoby – Hydrostatický paradoxon – Vztlaková síla – Archimédův zákon – Plování těles – Pascalův zákon

Aerostatika

Atmosférický tlak – Podtlak – Přetlak – Manometr – Barometr – Aneroid – Barograf – Normální atmosférický tlak

Hydrodynamika

Proudění – Ustálené proudění – Proudnice – Laminární proudění – Turbulentní proudění – Objemový průtok – Rovnice kontinuity – Tlaková potenciální energie – Bernoulliho rovnice – Hydrodynamický paradox – Navierova–Stokesova rovnice

Aerodynamika

Odpor prostředí – Odporová síla – Součinitel odporu – Aerodynamický tvar – Aerodynamická vztlaková síla

Veličiny 
Hydrostatická tlaková síla – Hydrostatický tlak – Vztlaková síla – Objemový průtok – Odporová síla – Viskozita

Související články 
 Mechanika

Externí odkazy 
 

 
Mechanika
Mechanický stroj

Mechanický stroj je zařízení, které přenáší pohyby a síly, mění jejich rychlost, velikost, směr nebo smysl otáčení. Při těchto změnách ovšem množství přenášené mechanické práce neroste, nýbrž naopak ubývá o ztráty, způsobené třením a podobně. 

Mezi mechanické stroje se řadí především jednoduché stroje, převody a hydraulická a pneumatická zařízení. 

Technická mechanika
Stroje
Jednoduchý stroj

Jednoduchý stroj je jeden z druhů mechanických strojů, patřící do této skupiny:

 Nakloněná rovina - a na stejném principu:
 Klín
 Páka - a na stejném principu:
 Kladka (Pevná kladka - Volná kladka - Kladkostroj)
 Kolo na hřídeli
na obou předchozích principech:
 Šroub

Společným rysem těchto strojů je jednoduchost konstrukce a jednoduchost principu. Části ostatních mechanických strojů („nejednoduchých“) se skládají z jednotlivých jednoduchých strojů.

Jednoduché stroje usnadňují lidem práci, většinou (s výjimkou pevné kladky) tím, že umožní působit menší silou, než by bylo bez jednoduchého stroje nutné. Tato výhoda je ale vyvážena nutností působit po delší dráze, takže výsledné množství mechanické práce vykonané s jednoduchým strojem je stejné (ve skutečnosti dokonce vyšší) než práce bez jednoduchého stroje.

Související články 
 Mechanika
 Mechanický stroj

Externí odkazy 
 

Jednoduché stroje
Klasická mechanika

Klasická mechanika je mechanika, zabývající se mechanickými jevy makroskopických těles, která se pohybují rychlostí zanedbatelnou vzhledem k rychlosti světla.

S takovými jevy se člověk běžně kolem sebe setkává, proto byla většina mechanických jevů zkoumána již ve starověku (Archimédés, Hérón). Na samém konci středověku pak začaly znovu být poznatky upřesňovány a dále rozšiřovány (Galileo Galilei, Blaise Pascal). Vyvrcholením bylo dílo Isaaca Newtona, který postuloval zákony klasické mechaniky (Newtonovy pohybové zákony), přetrvávající až do konce 19. století. Proto bývá klasická mechanika často označována jako Newtonova mechanika, jde-li o doslovnou citaci Newtona, nebo newtonovská mechanika, jde-li o mechaniku v duchu Newtonově, případně však dále rozvinutou.

Ke konci 19. století byly při pokusech sloužících k určení rychlosti světla zjištěny rozpory se stávající Newtonovou teorií. Tyto rozpory se podařilo odstranit Albertu Einsteinovi formulací teorie relativity. Relativistická fyzika je založena na obdobných principech jako newtonovská mechanika, proto bývá takto vzniklá relativistická mechanika dnes považována za součást klasické mechaniky. Někdy se v této souvislosti také hovoří o klasické relativistické mechanice, čímž se zdůrazňuje rozdíl od kvantové relativistické mechaniky.

Max Planck našel ke konci 19. století řešení problému označovaného jako ultrafialová katastrofa. Jeho řešení vedlo ke změně chápání fyzikálních principů, jejichž důsledkem byl vznik kvantové mechaniky, která se zabývá především mikroskopickými tělesy.

Jako klasická mechanika bývá primárně označována mechanika Newtonova (tedy mechanika pomalu se pohybujících makroskopických těles). Pokud je třeba rozlišovat pouze mezi principy, na nichž je založena kvantová mechanika, a principy, na nichž je založena Newtonova a Einsteinova teorie, pak je klasická mechanika společným označením pro Newtonovu i relativistickou mechaniku (jedná se tedy o společné označení pro pohyb makroskopických těles). Klasická mechanika se tedy zaměřuje na mechaniku makrosvěta, zatímco kvantová mechanika se zaměřuje na fyziku mikrosvěta.

Externí odkazy 
 

Mechanika
Poloha tělesa

Poloha tělesa je údaj, vyjadřující umístění tělesa vzhledem k ostatním tělesům (vztažné soustavě). 

K přesnému určení polohy tělesa v trojrozměrném prostoru jsou třeba 3 údaje (3 souřadnice), v rovině 2 údaje (2 souřadnice), na přímce stačí 1 údaj (1 souřadnice).

Konkrétní souřadnice závisí na volbě vztažné soustavy a druhu soustavy souřadnic. Nejčastěji používané soustavy souřadnic jsou kartézská soustava souřadnic a polární soustava souřadnic. Spojnice počátku soustavy souřadnic a hmotného bodu se označuje jako polohový vektor.

Jestliže se poloha tělesa mění, pak se těleso pohybuje.

Související články 
 Dimenze vektorového prostoru
 Kinematika

Kinematika