Jan Werich

Jan Werich, plným jménem Jan Křtitel František Serafínský Werich (6. února 1905 Smíchov – 31. října 1980 Praha) byl český filmový a divadelní herec, dramatik a filmový scenárista, v autorské trojici s Jiřím Voskovcem a Jaroslavem Ježkem představitel meziválečné divadelní avantgardy a posléze i poválečné české divadelní kultury, spisovatel. Proslavil se mezi válkami jako jedna z klíčových osobností avantgardního Osvobozeného divadla. Druhou světovou válku jako antifašista strávil v emigraci. Po válce se vrátil do Československa, kde nakonec získal titul národní umělec.

Životopis

Rodina 

Jan Werich byl jediný syn Vratislava Wericha, úředníka První české vzájemné pojišťovny (syna Františka Wericha, obchodníka v Praze a Reginy roz. Duchoňové z Hostomic), a jeho manželky Gabriely rozené Choděrové (dcery Jana Choděry, hostinského v Žižkově čp. 970, a Marie, roz. Zounkové z Nehvízdek). Za kmotry mu byli Regina Benešová-Werichová a František Choděra. Rodiče se brzy rozvedli a Jan připadl do péče otci. Narodil se na Smíchově (čp. 403), kde měli matčini rodiče hostinec; za první světové války, když byl otec na frontě, žil u své matky v Holešovicích.

V roce 1929 se Jan Werich oženil se švadlenou a návrhářkou divadelních kostýmů Zdeňkou (též Zdenou) roz. Houskovou (1. června 1906 – 14. dubna 1980), která v 60. letech přeložila dvě divadelní hry z angličtiny. Jejich jediná dcera Jana Werichová (1935–1981) byla herečka a překladatelka; její jediná dcera Zdeňka Kvapilová, přezdívaná Fanča (*1967), provdaná Hulíková, vystudovala pedagogiku a je psycholožkou ve Švýcarsku.

Roku 1956 se neznámé Werichově milence narodil jeho nemanželský syn, adoptovaný pod jménem Jiří Petrášek. Nikdy se nesetkali, Jan Werich se o jeho existenci možná ani nedozvěděl.

Život do 2. světové války 
Jan Werich studoval Masarykovo gymnázium v Křemencově ulici v Praze (zrušeno roku 1949, nyní je na stejném místě Masarykova střední škola chemická), kde byl jeho spolužákem pozdější divadelní partner Jiří Voskovec, s nímž se ovšem znal už od dětství. Poslední ročník víceletého gymnázia však absolvoval na smíchovském reálném gymnáziu, kde také odmaturoval. Po maturitě rok studoval práva na Karlově univerzitě.

V roce 1926 vytvořili s Jiřím Voskovcem uměleckou dvojici. Nejprve spolupracovali v redakci časopisu Přerod a brzy nato začala i jejich divadelní spolupráce v Osvobozeném divadle. Ta vyústila do jejich první hry Vest pocket revue – názvem mysleli malou revue do kapsičky u vesty. Werich byl na plakátech uveden jako J. W. Rich.

V letech 1927–1938 jejich divadelní spolupráce pokračovala, do roku 1935 působili v Osvobozeném divadle, v letech 1935–1937 působili pod hlavičkou tzv. Spoutaného divadla, kde uvedli jednu ze svých nejodvážnějších her Balada z hadrů.

V roce 1937 se vrátili k Osvobozenému divadlu, které bylo o rok později (1938) uzavřeno a J. Werich, J. Voskovec a jejich dlouholetý hudební autor Jaroslav Ježek byli nuceni opustit Československo. Druhou světovou válku strávili spolu v USA, kde se živili jako herci; především mezi tamní českou komunitou. Proslavili se též svými protinacistickými pořady pro rozhlasovou stanici Hlas Ameriky vysílanými česky do Evropy. 14. ledna 1939 se J. Werich nalodil společně s Jiřím Voskovcem a Jaroslavem Ježkem v Cherbourgu a 20. ledna 1939 připluli do New Yorku na lodi Aquitania.

Život po 2. světové válce 
V roce 1945 se Jan Werich vrátil zpět do osvobozeného Československa. Jiří Voskovec se navrátil až 1. 9. 1946. Spolu s Jiřím Voskovcem na krátký čas otevřeli Divadlo V+W, ale vzhledem k politické situaci už nebylo možné dělat politickou satiru. V roce 1948 Werichův partner Jiří Voskovec emigroval do Francie (a v roce 1950 do USA).

Po roce 1948 Jan Werich působil v řadě pražských divadel. V letech 1956–1961 byl ředitelem Divadla ABC. J. Werich založil Divadlo Voskovce a Wericha, kde se jeho novým partnerem stal Miroslav Horníček. Z jejich divadelní tvorby této doby se staly nejznámější tzv. forbíny, tj. předscény.

Jeho poválečná činnost je spojena s tehdejším režimem; jeho kritici mu vytýkají, že ačkoli byl velmi populární, nezastal se svých pronásledovaných a vězněných kolegů a přátel. Jeho obránci poukazují na Werichův podpis petice Dva tisíce slov. Pravdou však je, že s disidenty se později cíleně nestýkal.

Ke konci 50. let podnikl J. Werich několik individuálních cest do Itálie; jednu z nich i s dcerou Janou. Své zážitky popsal v knize Italské prázdniny (1. vyd. Českosl. spis. 1960, ... 9. vyd. Toužimský & Moravec 2010).

Roku 1963 mu byl udělen titul národní umělec. Jiří Suchý uvádí, že to Jan Werich bral trochu s humorem a trochu s despektem; zmiňuje Werichovu průpovídku „...jsem národní umělec, ale oni mě nenechají to národní umělectví provozovat.“

V roce 1967 byl vybrán jako hlavní záporná postava do 5. filmu o Jamesi Bondovi, Žiješ jenom dvakrát, kde měl ztvárnit vůdce SPECTRE, Ernsta Stavro Blofelda. Ale poté, co dorazil na natáčení v Pinewoodu, tak si hlavní producent Albert R. Broccoli a režisér Lewis Gilbert pomysleli, že nebyl na tu roli nejlepší volbou, protože působil jako „chudý, dobrotivý Santa Claus“ (poor, benevolent Santa Claus). I přesto se s natáčením pokračovalo, ale po několika dnech bylo rozhodnuto, aby byl nahrazen jiným hercem (Donaldem Pleasencem), protože Werich v roli nebyl dost hrozivý. Werich však později upozorňoval, že „na place dělal problémy“, když si chtěl částečně upravovat své dialogy, neboť jejich původní vyznění považoval za poměrně slaboduché. V období normalizace nesměl vystupovat v rozhlase ani televizi, měl zákaz veřejně mluvit. Právě v roce 1968 se podepsal také pod Manifest dvou tisíc slov.

V roce 1977 vyšel paradoxně k tomu v Rudém právu seznam signatářů Anticharty s Werichovým jménem. Televize vysílala dlouhé záběry J. Wericha sedícího mezi ostatními shromážděnými umělci poslouchajícími projevy J. Švorcové a dalších tehdy komunisticky angažovaných umělců. Zastánci Jana Wericha tvrdí, že žádal komunistické úřady o vyškrtnutí svého jména ze seznamu signatářů, protože podepsal pouze prezenční listinu. Nebylo mu však vyhověno a jeho protesty nebyly zveřejněny. Toto tvrzení bývá považováno za legendu, nicméně je potvrzují bratři Jiří a Ondřej Suchý v knize Pan Werich z Kampy (Ikar, 2011) a další svědkové. Jiří Suchý po letech tvrdí, že Werich šel na shromáždění z obavy, že by jinak nemohl vycestovat na plánovanou cestu za Jiřím Voskovcem do USA; tušil, že Voskovce uvidí naposledy. Jiřina Švorcová ve svých vzpomínkách uvádí, že několik dní po schůzi v Národním divadle, kde se Anticharta podepisovala, se Jan Werich ozval, že chce být ze seznamu vyškrtnut. „Situace to byla pro nás nepříjemná, měli jsme radost, že se Werich k tomu prohlášení připojil. A tak jsme přemýšleli, jak ho ujistit, že nepodepsal nic špatného, a přesvědčit ho, aby svůj podpis nebral zpět. Byla neděle, nikde nikdo. Telefonicky jsem zastihla jen předsedu vlády Štrougala, který slíbil, že se o něco pokusí. A v tom napadl Míku Werichův přítel Miloš Kopecký“, uvádí Švorcová. Dále k zapojení Kopeckého do celé anabáze Švorcová uvádí: „Měli jsme štěstí. Kopecký byl doma a stačily pouhé čtyři vysvětlující věty, aby řekl: Rozumím. Jedu za ním. A Werichův podpis na té listině zůstal. Jak ho Miloš přesvědčil, co si spolu řekli, nevím, ale jsem si naprosto jistá, že to byl právě jen on, kdo Wericha přesvědčit mohl. O jiném zásahu ani nevím.“S Jiřím Winterem Nepraktou nepojila Jana Wericha pouze dlouholetá spolupráce, ale i stejně dlouholeté osobní přátelství.

V letech 1945–1980 bydlel na pražské Kampě ve stejném domě jako básník Vladimír Holan, označovaném jako dům Dobrovského nebo častěji Werichova vila (U Sovových mlýnů 501/7). Je známo, že se Werich s Holanem neměli příliš v oblibě.

Je pochován na Olšanských hřbitovech (I. občanský hřbitov, 9. oddělení, hrob 267).

Při příležitosti stého výročí jeho narození vydala Česká národní banka pamětní stříbrnou minci v nominální hodnotě 200 Kč.

Výroky 
Jan Werich ve svých hrách a především vyprávěních proslul mnoha převážně politickými narážkami. Např. o pražském jaru říkal v roce 1968 ve svých televizních rozhovorech s Vladimírem Škutinou: „takže když to shrneme... tak je to lepší, než jsme se báli, že by to mohlo bejt, když jsme mysleli, že by to mohlo bejt moc špatný... ovšem musí se to hlídat!“

Dílo

Divadlo 
První hry dvojice V+W byly spíše zábavné, s velkým množstvím hudby, politicky neangažované.
 Vest pocket revue (1927) – představení mělo obrovský úspěch (208 repríz). Vytvořili zde zcela nové pojetí scény, vystupovali jako bíle nalíčení klauni, kteří si povídají nejen mezi sebou, ale i s obecenstvem. Měli předem domluvené téma i směr dialogu, ale zůstal dost velký prostor pro improvizaci.
 Premiéra Skafandr (1929)
 Ostrov Dynamit (1930)
 Sever proti Jihu (1930)
 Golem (1931)

V pozdější době psal spolu s J. Voskovcem politicky angažované revue, většina z nich byla silně levicově zaměřená, upozorňovali na nezaměstnanost a na sociální rozdíly. Pozdější díla byla zcela nepokrytě antifašistická.

Jejich dialogy jsou zaměřeny proti maloměšťáctví, hlouposti, totalitě atd. Parodie byly zaměřeny nejen na dění v tehdejší době, ale i na historii.

 Caesar – 1932, představuje Benita Mussoliniho jako Caesara, který touží po válce. Od této hry je Osvobozené považováno za politické divadlo.
 Osel a stín – 1933, lidé se hádají o nesmyslné věci. Antická historka – spor o poplatek za odpočinek ve stínu osla.
 Kat a blázen – 1934, kritika fašismu.
 Rub a líc

Na popud německého velvyslanectví, které si stěžovalo na urážku hlavy státu, byli V + W vykázáni z paláce U Nováků a sezónu 1935–1936 odehráli pod názvem Spoutané divadlo v sálu Rokoka. Zde vznikla divácky nejúspěšnější hra této dvojice:

 Balada z hadrů – 1935, na rozdíl od předchozích her není výrazně zaměřena proti nacismu (Kritika skrze Tři košile Děda Nezamysla). Má výrazný sociální kontext a je spíše poctou Villonovi – svobodomyslnému člověku, buřiči a velkému básníku středověké Francie, jehož postoje byly autorům jistě blízké.

Na jaře 1936 se V+W vrací do prostor paláce U Nováků a taktéž k názvu Osvobozené divadlo.

 Nebe na zemi
 Těžká Barbora
 Svět za mřížemi
 Pěst na oko – lidé se odmítají poučit z historie a neustále opakují jednu chybu. Hra byla myšlena jako výzva k dohodě mezi lidmi a aby zabránili mocným jim ubližovat.

Na hudbu J. Ježka napsali do těchto her texty mnoha písní (např. Nebe na zemi).

Tvorba po 2. světové válce 
Po návratu do Československa stihli Voskovec s Werichem ještě podle hudební komedie Finian's Rainbow od 'Yip' Harburga a Freda Saidyho napsat hru:
 Divotvorný hrnec – originální hudbu Burtona Lane upravil Zdeněk Petr.

Film

Předválečná tvorba 
 Pudr a benzín – 1931
 Peníze nebo život – 1932
 U nás v Kocourkově – 1932
 Hej rup! – 1934
 Svět patří nám – 1937

Poválečná tvorba 
 Pád Berlína – 1949, role Hermanna Göringa v sovětském propagandistickém filmu.
 Císařův pekař – Pekařův císař – 1951, dvojrole (zachráněná kopie cenzurované verze zveřejněna až v roce 1991).
 Tajemství krve – 1953
 Byl jednou jeden král… – 1954, hlavní role s Vlastou Burianem.
 Dva mrazíci – 1954 – vypravěč (voiceover) s Vlastou Burianem.
 Vzorný kinematograf Haška Jaroslava – 1955 – slovní doprovod
 Psohlavci – 1955, drobná epizodní role jednoho z žalujících rychtářů.
 Hudba z Marsu – 1955, drobná epizodní role posluchače v publiku.
 Stvoření světa – 1957 – vypravěč (pouze hlas – voiceover).
 Baron Prášil – 1961 – vedlejší role, kapitán lodě.
 Až přijde kocour – 1963, dvojrole.
 Šest otázek pro Jana Wericha – 1964
 25. hodina – Francie/Itálie/Jugoslávie, 1967
 Assignment K – Velká Británie, 1968
posmrtně
 Fimfárum Jana Wericha – 2002, (pouze hlas z původní nahrávky autorského čtení knihy Fimfárum).
 Fimfárum 2 – 2006, (pouze hlas z původní nahrávky autorského čtení knihy Fimfárum).
 Fimfárum – Do třetice všeho dobrého – 2011, (pouze hlas z původní nahrávky autorského čtení knihy Fimfárum).

Televizní tvorba 
 1961 Medvěd
 1962 Slzy, které svět nevidí (TV film) – role: podplukovník Fedor Hakimič
 1962 Kočár nejsvětější svátosti
 1963 Uspořená libra
 1964 Drahý zesnulý
 1965 Magnetické vlny léčí
 1967 Král a žena (TV film) – role: Jindřich VIII.
 1968 Co na to říkáte, pane Werich?
 1970 Pan Tau (TV seriál 1970–1972, 1. série, 7. díl: Pan Tau a Claudie)
 1970 Muž, který rozdával smích (vzpomínkový televizní pořad)
 1972 Pan Tau (TV seriál 1970–1972, 1. série, 9. díl: Pan Tau a cesta kolem světa)
 1972 Pan Tau (TV seriál 1970–1972, 1. série, 12. díl: Hledá se pan Tau)
 1978 Magistři smíchu (TV dokument, krátkometrážní)

 Literární tvorba 
 Fimfárum (1960)
 Italské prázdniny (1960)
 Potlach Falstaffovo babí léto Lincoln 1933 Listování Korespondence s Voskovcem I–III Deoduši Všechno je jinak (1969)

 Seznam písňové tvorby (výběr) 
V pořadí: píseň – interpret – (hudba/text)

 Babička Mary (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Bleška a veška – Jan Werich – (Jiří Baur / Jan Werich)
 Civilizace – Jan Werich – (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 David a Goliáš (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Divotvorný hrnec (Burt Lane / Jiří Voskovec a Jan Werich)
 Ezop a brabenec (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Funiculí funiculá – Allanovy sestry – (Luigi Denza / Jan Werich)
 Hodné štěně – Jan Werich – (Jan Werich a Karel Vlach / Jan Werich)
 Kalná řeka (Ol' Man River) (Jerome Kern / Hammerstein Oscar II, český text Jan Werich a Pavel Kopta)
 Klobouk ve křoví (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Nebe na zemi (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Nikdy nic nikdo nemá (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 O Španělsku si zpívám (Jaroslav Ježek / Jiří Voskovec a Jan Werich)
 Píseň strašlivá o Golemovi (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Potopa (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Prodám srdce (Jaroslav Ježek / Jiří Voskovec a Jan Werich)
 Půl párku (Lou Singer / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Stonožka (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Strojvůdce Příhoda (Casey Jones) ( / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Svět patří nám (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Svítá (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Šůr polka (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Tmavomodrý svět (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Tři strážníci (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 V domě straší duch (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Zeměkoule (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)
 Život je jen náhoda (Jaroslav Ježek / Jan Werich a Jiří Voskovec)

 Diskografie 

 1953 Civilisace – Jan Werich (ze hry Osel a stín upravil Dalibor Brázda – Karel Vlach se svým orchestrem) / Kalná řeka – Rudolf Cortés – Supraphon 51566-M.
 2007 W&V: Osvobozené divadlo I.–VII. 1929–1938, souborné vydání nahrávek Osvobozeného divadla, 7CD, celkový čas 7:26:46, vydáno 27. 4. 2007, katalogové číslo Supraphon SU 5810-2
 2008 Jaroslav Hašek – Osudy dobrého vojáka Švejka – četba z knihy Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války, celkem 12 CD disků.
 1970 / 2013 Táto, povídej! Komplet 8CD, Jan Werich, Jana Werichová, komplet nahrávek z Archivu Českého rozhlasu, Supraphon, 2013, Katalogové číslo: SU 6180-2
 2019 Suma sumárum, soubor 5CD s veškerými dostupnými zvukovými nahrávkami Jana Wericha ve formátu mp3, celkový čas 50:36:33, vydáno 15. listopadu 2019, katalogové číslo Supraphon SU 6495-2

 Odkazy 

 Poznámky 

 Reference 

 Literatura 
 Svatopluk Beneš: Být hercem, Melantrich, Praha, 1992, str. 12–3, 74, 77
 Ladislav Boháč: Tisíc a jeden život, Odeon, Praha, 1981, str. 15, 42, 58, 60, 193
 Josef Cincibus: Gramofonová deska a Jan Werich, Státní hudební vydavatelství, Praha, 1964
 František Cinger: Smějící se slzy aneb soukromý život Jana Wericha, Formát, Praha, 2004, 
 František Cinger: Tiskoví magnáti Voskovec a Werich, Akropolis, Praha, 2008, 
 František Černý: Měnivá tvář divadla aneb Dvě století s pražskými herci, Mladá fronta, 1978, str. 71, 127, 162, 178, 185, 188–201, 204, 216, 240–1, 249, 299
 František Černý: Hraje František Smolík, Melantrich, Praha, 1983, str. 120, 159, 179, 198, 219, 233, 237
 Jindřich Černý: Osudy českého divadla po druhé světové válce – Divadlo a společnost 1945 – 1955, Academia, Praha, 2007, str. 33, 54, 67, 69, 94, 97, 114–5, 128, 132–4, 180–3, 191, 196, 225, 254, 264, 298, 376, 393, 395, 397, 410, 450–2, 466, 470, 474, 502, 
 Česká divadla : encyklopedie divadelních souborů. Praha : Divadelní ústav, 2000. 615 s. . S. 1, 2, 24, 89–91, 138, 145–147, 162, 175, 176, 227, 242, 254, 368, 379–384, 418, 426, 428, 506.
 Vlasta Fabianová: Jsem to já?, Odeon, Praha, 1993, str. 197, 241, 308, 349, 430, 
 Miloš Fikejz. Český film : herci a herečky. III. díl : S–Ž. 1. vyd. Praha : Libri , 2008. 907 s. . S. 798–803.
 Zdeněk Hedbávný: Divadlo Větrník, Panorama, Praha, 1988, str. 14, 22, 46, 71, 125, 135, 146, 183
 Václav Holzknecht: Jaroslav Ježek a Osvobozené divadlo, SNKLHU, Praha, 1957
 Karel Höger: Z hercova zápisníku, Melantrich, Praha, 1979, str. 227
 Eva Högerová, Ljuba Klosová, Vladimír Justl: Faustovské srdce Karla Högera, Mladá fronta, Praha, 1994, str. 45, 233, 243, 407, 424, 
 Boris Jachnin: Jan Werich, Československý filmový ústav, Praha, 1990
 Jiří Janoušek: Hvězdy z masa a kostí, Práce, Praha, 1979, str. 251–262
 Igor Inov: Jak to všechno bylo, pane Werichu ?, XYZ, Praha, 2008, 
 Eduard Kohout: DIVADLO aneb SNÁŘ, Odeon, Praha, 1975, str. 156, 189
 František Kovářík: Kudy všudy za divadlem, Odeon, Praha, 1982, str. 206, 311
 Jiří Lederer: Když se řekne WERICH a když se řekne VOSKOVEC , Orbis, Praha, 1990
 
 Stanislav Motl: Mraky nad Barrandovem, Rybka Publishers, 2006, str. 37, 42, 75–6, 101, 112, 136, 140–1, 201, 205, 233, 
 
 Jaromír Pelc: Meziválečná avantgarda a Osvobozené divadlo, Ústav pro kulturně výchovnou činnost, Praha, 1981, 247 s.
 Jaromír Pelc: Zpráva o Osvobozeném divadle, Práce, Praha, 1982, 216 s.
 Jaromír Pelc: Osvobozené divadlo, Mladá fronta, Praha, 1990, 488 s., . Oddíl Osvobozené divadlo neznámé (s. 339–485) obsahuje skeče, scénické improvizace, předscény a náčrty nerealizovaných her V+W, které se podařilo rekonstruovat z autorských rukopisů, záznamů a stenogramů, pořízených v Osvobozeném divadle. Blíže in: 
 Jaromír Pelc: Jak jsem potkal Osvobozené – Neznámé forbíny V+W. In: Almanach autorů A, č. 3, Praha, 1991, s. 79–89. 
 Ladislav Pešek: Tvář bez masky, Odeon, Praha, 1977, str. 55, 100, 155, 226
 Jaroslav Průcha: Má cesta k divadlu, vyd. Divadelní ústav, Praha, 1977, str. 124, 173–4, 176–7, 183, 195, 206
 Radko Pytlík: Příspěvek k historii Osvobozeného divadla. In: Tvorba, č. 47, Praha, 1989, s. 12
 Z. Sílová, R. Hrdinová, A. Kožíková, V. Mohylová : Divadlo na Vinohradech 1907–2007 – Vinohradský ansámbl, vydalo Divadlo na Vinohradech, Praha, 2007, str. 187–8, 
 Jiří Suchý; Karel Hvížďala. Fenomén Jiří Suchý: (dva rozhovory z let 1990 a 2010). 1. souborné vyd. Praha: Galén, ©2011, s. 121–122. Edice Olivovníky. .
 Ondřej Suchý, Oldřich Dudek: Ljuba jako vystřižená, Melantrich, Praha, 1986, str. 22, 24, 32, 35, 43, 46, 48, 50–53, 55, 57–8, 72, 74, 77, 79, 82, 87, 97, 118–9
 Ondřej Suchý – Jiří Suchý: Pan Werich z Kampy. Praha: Ikar, 2011.
 Miloš Smetana: Jan Tříska, nakl. XYZ, Praha, 2004, str. 22, 24, 71–2, 90, 171, 
 
 Ladislav Tunys: Hodně si pamatuju...Perličky v duši Raoula Schránila, Ametyst, Praha, 1998, str. 28, 100, 
 Jiří Tvrzník: Šest dýmek Františka Filipovského, Novinář, Praha, 1982, str. 9–12, 31–2, 96–104, 107–116, 123, 125, 131–140, 144–5, 150–2, 159–61, 165, 167–174, 181, 331
 Tereza Brdečková a Zdeňka (Fanča) Hulíková : O Janě a Zdenkách kolem Jana Wericha, Limonádový Joe, ©2021, s 307 ISBN 978-80-908444-0-7 Autorizovaný náhled do vztahů v rodině Jana Wericha vycházející ze vzpomínek a dosud nezveřejněných dokumentů z archivu Jana Wericha v držení jeho vnučky.

 Související články 
 Osvobozené divadlo neznámé

 Externí odkazy 
 
 
 
 Jan Werich v souborném katalogu Akademie věd ČR
 
 
 
 
 
 Jan Werich na Dabingforum.cz
 Fotografie Jana Wericha od Václava Chocholy
 Poslední rozhovor Jana Wericha s Jiřím Voskovcem ve Vídni v roce 1974
 Werichovci
 Jan Werich (cyklus České televize Příběhy slavných'') – video on-line v archivu ČT
 Jan Werich o 28. říjnu 1918 na youtube.com
 Wericha dělá Werichem dvojakost jeho slov Pořad Českého rozhlasu Plus, politický portrét Jana Wericha.

Čeští herci
Čeští divadelní herci
Čeští filmoví herci
Čeští televizní herci
Čeští dabéři
Čeští spisovatelé
Spisovatelé píšící česky
Čeští divadelní ředitelé
Čeští dramatici
Čeští humoristé
Čeští komici
Čeští publicisté
Čeští scenáristé
Čeští textaři
Čeští textaři a libretisté
Čeští zpěváci
Zpěváci populární hudby
Českoslovenští národní umělci
Nositelé medaile Za zásluhy (Česko)
Osobnosti na českých poštovních známkách
Svaz moderní kultury Devětsil
Lidé Hlasu Ameriky
Signatáři Anticharty
Narození 6. února
Narození v roce 1905
Narození na Smíchově
Úmrtí 31. října
Úmrtí v roce 1980
Úmrtí v Praze
Pohřbení na Olšanech
Muži
Osobnosti na českých pamětních mincích
Představitelé Osvobozeného divadla
Herci Osvobozeného divadla
Laureáti Státní ceny Klementa Gottwalda