Nota

En música, el terme nota té tres significats bàsics:
 un tipus de so musical que, d'acord amb la seva altura, forma part d'una escala;
 un esdeveniment d'una obra musical consistent en un so amb unes característiques definides com ara l'altura i la durada;
 un signe (figura) de la notació musical usat per a representar una nota en els sentits anteriors.

Aquests diferents significats són lliurement mesclats pels músics, la qual cosa pot resultar en un principi desconcertant. Així, referint-se a la cançó Happy Birthday to You, hom pot dir que usa set notes de l'escala diatònica, o que les dues primeres notes de l'obra són la mateixa.

Una nota es pot definir segons la convenció musical o segons la seva freqüència, per exemple el la4 o A4 (segons el sistema alemany de l'època o l'anglès modern) té una freqüència de 440 hertz (vibracions per segon), segons l'afinació estàndard.

Els noms de les notes musicals deriven del popular poema religiós "Ut queant laxis" de l'edat mitjana:

UT queant laxis
REsonare fibris
MIra gestorum
FAmuli tuorum
SOLve polluti
LAbii reatum
Sancte Ioannes

El monjo Guido d'Arezzo desenvolupà una aproximació a la notació actual assignant els noms actuals a les notes, i la notació de 4 línies, en lloc d'una sola com es feia anteriorment.

Cap al  es va afegir la nota musical SI, i en el  es canvià el nom de UT per DO (del llatí Dominus: Senyor). També dins aquest procés s'afegí una cinquena línia, amb la qual cosa es va arribar fins al pentagrama usat en l'actualitat.

Aquest exemple mostra una escala en do major, ascendent i descendent, amb notes anomenades negres, d'una durada d'1/4.

En el cas de l'esmentada escala major de Do, les notes són les següents:
 Do re mi fa sol la si, segons el sistema de notació musical llatí, i
 C D E F G A B, segons el sistema de notació musical anglès. En el sistema alemany la B se substitueix per una H, ja que la B és un Sib.

Les set notes esmentades formen l'escala diatònica. A aquestes notes s'hi poden afegir cinc notes (les quals, de fet, formen una escala pentatònica), i s'obté llavors l'escala cromàtica (12 notes). A l'escala cromàtica només hi ha una diferència d'un semitò entre cada parell de notes seguides.

Per escriure les 12 notes de l'escala cromàtica, les 7 notes esmentades han de ser modificades per alteracions, que poden figurar a l'armadura per indicar la tonalitat de la peça, o en el curs del passatge.

A l'escala de do major, entre el Do i el Re hi ha una diferència d'un to, el to es divideix en dos semitons. Del Re al Mi hi ha un to, del Mi al Fa un semitò, del Fa al Sol hi ha un to, del Sol al La hi ha també un to, i del La al Si hi ha un to, i del Si al Do de l'octava següent només hi ha un semitò. Una nota es pot abaixar un semitò amb un bemoll (b), o apujar un semitò amb un sostingut. Així, un Reb és el mateix que un Do#.

Valor de les notes 
Es defineix el valor de les notes com la durada d'un so. Es pren com a unitat la rodona, que rep el nombre 1, i la resta van doblant el nombre d'unitats per sumar la mateixa duració que la rodona (1 rodona=2 blanques=4 negres...). El valor que se li dona a cada símbol serà el que determinarà la unitat de compàs: el compàs de 2/4 indica que el compàs consta de dues unitats (2) i que la unitat del compàs serà la negra (4).

Vegeu 
 Escala temperada
 Escala pitagòrica
 Escala justa
 Figura musical
 Notació musical
 Giovanni Battista Doni

Referències 

Teoria de la música