alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Zdena Studenková

Zdena Studenková (* 19. května 1954 Bratislava) je slovenská herečka a mimo jiné několikanásobná držitelka ocenění Osobnost televizní obrazovky (zkr. OTO). S celkovým počtem osmi trofejí, a to šestkrát v kategorii Herečka a dvakrát coby absolutní vítězka, je nejúspěšnější účastnicí v historii této divácké ankety vůbec.

Životopis 
Nejdříve studovala na střední uměleckoprůmyslové škole obor fotografie a posléze herectví na VŠMU, kterou absolvovala v roce 1977.

Filmografie 
 1974 Motiv pro vraždu – povídka Víkend – Věra
 1975 Alizuna TV
 1975 Horali TV
 1975 Kean TV
 1977 Smrť malomeštiaka TV
 1978 Inkognito TV
 1978 Izrafel TV
 1978 Panna a netvor – Julie
 1979 Barbora Rösselová TV
 1979 Eugen Onegin TV
 1979 Pericola TV
 1979 Ruy Blas TV
 1980 Zbožňovaná TV film
 1981 Macbeth TV
 1981 Syn človeka TV
 1982 Nech sa niekto opováži alebo ako Ďuro Konôpka o fujaru prišiel TV
 1982 S tebou mě baví svět – Gábina Bednářová
 1983 Anděl s ďáblem v těle – Renáta
 1983 Putování Jana Amose – královna Kristina
 1984 O sláve a tráve – povídka Alena – Alena
 1985 Kára plná bolesti – Mara
 1985 Ulička stratených snov TV
 1986 Don Carlos TV
 1986 Kohút nezaspieva – Marika
 1987 Južná pošta – Gondová
 1988 Anděl svádí ďábla – Renáta
 1988 Ekkerhart – kněžna Hadewiga TV seriál (koprodukce Maďarsko-Německo)
 1990 Puto najsilnejšie TV
 1990 Súkromné životy – Iveta
 1990 Šípová Ruženka – víla
 1991 Alizuna TV film
 1992 Rozprávky z Hollywoodu TV
 1992 Všechno, co mám rád – Magda
 1993 Jakubov rebrík TV
 1993 Pustatina lásky TV
 1994 Vášnivé známosti
 1994 Zo života dona Juana TV
 1998 Milenec lady Chatterleyové TV film – Chatterleyová
 2002 Hodina tance a lásky TV film – Monika
 2003 Zostane to medzi nami
 2004 Konečná stanica – policajtka
 2008 Soukromé pasti – Smím prosit o lásku? – Alena Nováková TV
 2008 Kvety sakury
 2012–2013 Horúca krv – Eva Matúšová – starostka

Knihy 
 Zdena Studenková: Recepty so štipkou hereckého korenia, vydalo nakladatelství Ikar v roce 2004, ,
 Zdena Studenková: Nové recepty so štipkou hereckého korenia, vydalo nakladatelství Ikar v roce 2006, ,
 Zdena Studenková, Ján Štrasser: Som herečka, vydalo nakladatelství Forza Music v roce 2006, , EAN 9788096847556, (podtitul: Rozhovory s Jánom Štrasserom)

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 Zdena Studenková (členka uměleckého souboru SND)
 
 
 Zdena Studenková na portálu Dabingforum.sk
 
 Zdena Studenková (v seznamu SFd)

Slovenské divadelní herečky
Slovenské filmové herečky
Slovenské televizní herečky
Slovenští dabéři
Absolventi Vysoké školy múzických umění v Bratislavě
Autoři kuchařských knih
Narození 19. května
Narození v roce 1954
Narození v Bratislavě
Žijící lidé
Ženy
1731

1731 (MDCCXXXI) byl rok, který dle gregoriánského kalendáře započal pondělím.

Vědy a umění 
 poprvé byla udělena Copleyho medaile

Narození

Česko 
 7. září – Antonín Brosmann, katolický řeholník a skladatel († 16. září 1798)
 4. listopadu – Karel Josef Biener z Bienenberka, topograf a archeolog († 20. ledna 1798)
 8. prosince – František Xaver Dušek, skladatel, harfeník a klavírista († 12. února 1799)
 neznámé datum – Josef Jan Šarapatka, skladatel a varhaník († 17. ledna 1795)

Svět 
 12. února – Matej Butschany, slovenský fyzik a matematik († 2. srpna 1796)
 16. února – Marcello Bacciarelli, italský malíř působící v Polsku († 5. ledna 1818)
 2. června – Martha Washingtonová, manželka prezidenta USA George Washingtona († 22. května 1802)
 19. června – Joaquim Machado de Castro, portugalský sochař († 17. listopadu 1822)
 10. října – Henry Cavendish, britský fyzik a chemik († 24. února 1810)
 27. října – Charlotte Cavendishová, markýza z Hartingtonu, anglická šlechtična († 8. prosince 1754) 
 4. listopadu – Marie Josefa Saská, manželka francouzského následníka trůnu Ludvíka Ferdinanda († 13. března 1767)
 26. listopadu – William Cowper, anglický básník († 25. dubna 1800)
 7. listopadu – Robert Rogers, velitel francouzské záškodnické jednotky zvané Rogers’ Rangers († 18. května 1795)
 12. prosince – Erasmus Darwin, anglický lékař, filosof, vynálezce a básník († 18. dubna 1802)
 13. prosince – František Tomáš z Ditrichštejna, česko-rakouský šlechtic († 29. listopadu 1813) 
 neznámé datum
 Dirk van der Aa, nizozemský rokokový malíř († 23. února 1809)
 Ignác Schröffel z Mannsberku moravský ekonom a císařský úředník († 25. prosince 1805)

Úmrtí

Česko 
 8. března – Ferdinand Maxmilián Brokoff, sochař a řezbář (* 12. září 1688)
 7. srpna – František Ferdinand Khünburg, arcibiskup pražský (* 5. února 1651)

Svět 
 27. ledna – Bartolomeo Cristofori, italský výrobce hudebních nástrojů (* 4. května 1655)
 15. února – María de León Bello y Delgado, španělská jeptiška a mystička (* 23. března 1643)
 22. února – Frederik Ruysch, nizozemský anatom a botanik (* 23. března 1638)
 24. dubna – Daniel Defoe, anglický spisovatel (* asi 1660)
28. srpna – Charles Boyle, 4. hrabě z Orrery, britský generál a šlechtic (* 28. července 1674)
 7. září – Jevdokija Lopuchinová, první manželka cara Petra Velikého (* 9. července 1669)
 30. listopadu – Brook Taylor, anglický matematik (* 18. srpna 1685)

Hlavy států 
 Francie – Ludvík XV. (1715–1774)
 Habsburská monarchie – Karel VI. (1711–1740)
 Osmanská říše – Mahmud I. (1730–1754)
 Polsko – August II. (1709–1733)
 Portugalsko – Jan V. (1706–1750)
 Prusko – Fridrich Vilém I. (1713–1740)
 Rusko – Anna Ivanovna (1730–1740)
 Španělsko – Filip V. (1724–1746)
 Švédsko – Frederik I. (1720–1751)
 Velká Británie – Jiří II. (1727–1760)
 Papež – Klement XII. (1730–1740)
 Japonsko – Nakamikado (1709–1735)
 Perská říše – Tahmásp II.

Externí odkazy 
 

 
18. století
Východní Frísko

Východní Frísko je historické území v Německu, dnes součástí spolkové země Dolní Sasko. Vedle vlastního Fríska s městem Emden k němu náleží i tzv. Harlingerland a Východofríské ostrovy (Borkum, Juist, Norderney, Baltrum atd.).
 
Je to země hrází, osamělých dvorců, majáků a wurtů (pahorků se sídlišti), v minulosti nesčetněkrát zaplavovaná Severním mořem. Za hrázemi chránícími pobřeží je mělké wattové moře Waddenzee sahající až k Východofríským ostrovům a měnící se při odlivu v souš (lze tak kráčet „po mořském dně“). Za přílivu se skrze „gaty“ (průlivy mezi ostrovy) valí k břehům desetitisíce kubických metrů vody. Pobřežní marše, tolik typické pro zdejší kraje, jsou dnes součástí ohrazené pevniny a mnohé osady a města ležící ještě v raném novověku u wattového moře se tak staly vnitrozemskými sídlišti (např. Norden či Esens). Watt je dnes národním parkem a na většinu Východofríských ostrovů nesmí automobily (doprava koňmo či na kole).
 
V antice obývali oblast germánští Frísové, jejichž sídla se táhla hluboko do dnešního Nizozemska a na severovýchod. V raném středověku vytvořili Frísové rozlehlou říši zahrnující i Východní Frísko, ale nakonec podlehli tlaku franských králů z rodu Karlovců. Později se země rozpadla na drobná panství v čele s tzv. „náčelníky“, přičemž fríštinu jako živou řeč začala zatlačovat dolnoněmčina (plattdeutsch).

Mezi soupeřícími klany získala v 15. století největší vliv rodina Cirksenů, povýšená roku 1454 mezi říšská hrabata. Její příslušníci sídlili většinou v Aurichu a v 17. století získali titul knížat východofríských a pánů v Esensu, Stedesdorfu a Wittmundu. Zůstali nepopiratelnými pány kraje až do roku 1744, kdy v hlavní linii vymřeli. Východní Frísko pak připadlo Prusku, v roce 1810 Francii a roku 1815 Hannoversku (spojenému personální unií s Velkou Británií).

Roku 1866 se země stala znovu součástí Pruska a později Německé říše.

Východní Frísové jsou v Německu terčem nesčetných nepříliš politicky korektních vtipů, jež jim jako typickou vlastnost připisují hloupost.

Externí odkazy 
 

Historická území Německa
Napájecí čerpadlo

Napájecí čerpadlo je zařízení, které za provozu dodává vodu do parního kotle.

Pístové čerpadlo 
Původní napájecí čerpadla byla pístová. Prakticky se jednalo buď o plnotlaký parní stroj spojený s běžnou pístovou vodní pumpou. Nevýhodou tohoto uspořádání byla vysoká cena samostatného parního stroje.

Pokud parní kotel poháněl parní stroj, bylo čerpadlo obvykle poháněno přímo tímto strojem. To přinášelo v některých případech nevýhodnou nutnost spouštět stroj pouze pro potřeby napájení. Například lokomotivy vybavené pumpou spřaženou s parním strojem musely pro účely napájení pojíždět po stanici.

Injektor 
Další vývojovou fází bylo vytvoření čerpadla na principu Bernouliho jevu, takzvaného injektoru. Ve dvacátém století byl používán především pro napájení lokomotivních kotlů, kde vytlačil ostatní druhy napaječů. U stabilních strojů nebyl oblíben pro velkou hlučnost.

Externí odkazy 
 

Parní stroj
Čerpadla
Počítačová lingvistika

Počítačová nebo komputační lingvistika je obor aplikované lingvistiky věnující se studiu přirozeného jazyka s využitím výpočetní techniky. Někdy se ztotožňuje s matematickou lingvistikou, jindy se považuje za její podobor (společně např. s korpusovou lingvistikou).

Využívá metody zpracování přirozeného jazyka a spojuje poznatky tradiční lingvistiky, empirické korpusové lingvistiky s prostředky formálních disciplín, jako jsou logika, algebra, statistika a informatika.

Odkazy 


Reference

Související články 
 Zpracování přirozeného jazyka
 Association for Computational Linguistics

Externí odkazy
Cirksenové

Cirksenové byli rodem vládnoucím ve Východním Frísku do roku 1744, kdy zemřel poslední mužský člen rodu.

Původ jména 
Poněkud neobvyklé jméno Cirksena je fríského původu a ve Východním Frísku je dodnes rozšířeno jako příjmení. Pochází pravděpodobně ze starého osobního jména Tzirk („Cirk“). Enno Attena toto jméno přijal při sňatku s dědičkou Gelou z Manslagtu.

Historie 
Dynastie Cirksenů od 15. století do roku 1744 vládla ve Východnímu Frísku, od roku 1454 jako říšská hrabata, později (od roku 1654) jako říšská knížata.

Počátkem 17. století se rozdělili na východofrískou (hlavní) linii a na linii rietberskou (Vestfálsko). Od hlavní linie se roku 1648 odštěpila ještě větev nordenská, jejíž poslední příslušník zemřel roku 1710.

Hlavní linie rodu vymřela knížetem Karlem Edzardem v roce 1744, rietberská linie v roce 1758, ta však neměla na Východní Frísko z právního hlediska nárok. Zatímco Východní Frísko připadlo Prusku, Rietberg spolu s titulem zdědili český hraběcí rod Kouniců, kteří se poté psali Kounicové-Rietberg (Kaunitz-Rietberg).

Cirksenové jako panovníci Východního Fríska

Reference

Externí odkazy 
 

Německé šlechtické rody
Mifepriston

Mifepriston je syntetický steroid, užívaný jako abortivum (prostředek pro chemickou interrupci, lidově potratová pilulka). Je účinnou látkou v prostředcích Mifegyne® a Mifeprex, známou také pod technickým (laboratorním) označením RU-486. Je to nažloutlý krystalický prášek, dobře rozpustný v methanolu a jen velmi slabě ve vodě. Rozpustnost v methanolu je 5,0 g/100 ml (20 °C), rozpustnost v chloroformu je 0,5 g/100 ml (20 °C).

Mifepriston byl objeven v laboratořích francouzské firmy Roussel Uclaf v roce 1980 během výzkumu glukokortikoidů. Klinické testy začaly v roce 1982.

Použití 
Typicky je ženě podáno orálně 600 mg mifepristonu a po 36 až 48 hodinách 400 μg misoprostolu, dinoprostolu, karboprostu perorálně (tyto látky patří mezi prostaglandiny) anebo 1 mg gemeprostu vaginálně.

Jeho použití je povoleno od roku 1988 ve Francii, 1991 ve Velké Británii, 1992 ve Švédsku a v Německu a ve většině ostatních západoevropských států, v roce 2000 po dlouhých průtazích v USA. Oproti tomu byl v roce 1996 zakázán v Austrálii. V Česku byl v roce 2013 registrován, v lékárnách by se měl objevit na podzim 2013.

Mechanismus účinku 
Všeobecně je považován za mnohem šetrnější k pacientce než ostatní potratové metody, nicméně někteří odpůrci interrupcí to odmítají. Jako prostředek ke snadnému vyvolání potratu je odmítán odpůrci interrupce, což v mnoha zemích ztěžuje či vylučuje jeho registraci. Mifepriston obsazuje progesteronové receptory bez vyvolání účinku – jde tedy o antagonistu progesteronového receptoru. Progesteron je v počátečních stadiích těhotenství nezbytný pro udržení těhotenství; proto zabráněním účinku progesteronu dojde k potratu. Jde tedy v podstatě o „fyziologickou“ metodu ukončení těhotenství, protože obsazování progesteronového receptoru (například protilátkami) způsobuje opakované potraty. Progesteron kromě jiného inhibuje děložní kontraktilitu, která je nutná pro vypuzení plodu. Zabráněním účinku je kontraktilita odtlumena a potencována podáním prostaglandinů.

Ukazuje se, že je účinný i proti některým typům zhoubných nádorů prsu.

Nežádoucí jevy 
Mezi běžné nežádoucí účinky patří bolesti hlavy, nevolnost a zvracení (vesměs po podání prostaglandinů). Další plodnost podle současných zjištění není narušena. 18. ledna 2005 vešlo ve známost pět případů smrti na bakteriální infekci po podání přípravku. Vesměs se jednalo o následky vaginální aplikace, která není výrobcem popsána, ale je v praxi mnoha interrupčních klinik používána.

Reference

Externí odkazy

Zdroje s kritickým postojem 
 Informace pro familia  (německy)

Zdroje s vstřícným postojem 
 Článek o přípravku RU 486

Steroidy
Abortiva
Gynekologie a porodnictví
Terciární alkoholy
Terciární aminy
Ketony
Seznam značek automobilů

Toto je seznam značek automobilů, který byly nebo jsou vyráběny. V seznamu jsou i automobily, které byly vyrobené v jednom exempláři.

A

B

C

D

E

F

G

H

Ch

I

J

K

L

M

N

O

P

Q

R

S

Š

T

U

V

W

X

Y

Z

Reference

Související články 
 Seznam výrobců užitkových automobilů
 Seznam českých osobních automobilů

Externí odkazy 
 

Značek automobilů
 
Automobilů
Nákladní automobily
Dějiny silniční dopravy
Proton (rozcestník)

Slovo proton může mít více významů:
 Proton – subatomární částice s kladným elementárním elektrickým nábojem 
 Proton (automobilka) – značka automobilu
 Proton (nosná raketa) – sovětská (ruská) nosná raketa
 Proton (dvoustupňová nosná raketa) – prototypová verze Protonu
 Proton (družice) – řada sovětských družic
 Proton (software) – vrstva kompatibility pro spouštění počítačových her z Windows na Linuxu
Štít (rozcestník)

Slovo štít nebo Štít má několik významů:

 štít – zbroj
 štít Aigis – zbroj řeckých bohů
 štít (heraldika) – hlavní část erbu
 souhvězdí Štítu – souhvězdí severní oblohy, dříve Štít Sobieského
 štít (architektura) – součást stavby
 Štít (opera) (Der Schild) – romantická opera Leopolda Eugena Měchury
 štít (geologie) – část předprvohorní platformy vystupující na povrch
 štít (inženýrství) – ochranný plášť razících strojů
 štít (hmyz) – pevný výrazný útvar hrudi okřídleného hmyzu
 energetický štít – futuristická technologie ve sci-fi seriálu Stargate nebo Star Trek (též deflektorové štíty)
 horský štít – vrcholová část hory (často v názvech hor, např. Gerlachovský štít, apod.)
 hyalinní štít – část raduly měkkýšů
 lafetový štít – část lafety kanónu
 muniční štít – ochrana střeliva
 obličejový štít - ochranná obličeje před prachem, potřísněním chemikáliemi či kontaminací
 protiraketový štít, protiraketová obrana – systém protivzdušné obrany (např. Železná kopule)
 svářečský štít – ochranná pomůcka používaná při svařování
 tepelný štít – ochranná vrstva chránící před účinky aerodynamického ohřevu (například u raketoplánu)
 vývěsní štít – optický poutač u vchodu do hospody nebo do prodejny

obce nebo části obcí
 Štít (Klamoš) – část obce Klamoš v okrese Hradec Králové
 Štít (Křeslice) – bývalý hospodářský dvůr na území dnešních Křeslic v Praze
ostatní
 operace Obranný štít – rozsáhlá vojenská operace Izraelských obranných sil
 Štít (1984) – vojenské cvičení vojsk Varšavské smlouvy
 snímkování ze štítu – štítový rentgen plic

Externí odkazy
Odkalovací ventil

Odkalovací ventil slouží k vypouštění vysrážených nerostných látek z parního kotle.

Odkalovací ventily jsou nezbytnou součástí kotlů s otevřeným oběhem vody. To je takový oběh, při němž se spotřebovaná pára nevrací po kondenzaci zpět do kotle, ale je doplňována voda z vnějšího zdroje. Typickým příkladem je lokomotivní parní kotel.

Voda, která se obvykle dodává do parního kotle, obsahuje určité množství minerálů. Při vývinu páry zůstávají tyto látky v kotli, a doplňováním vody se jejich koncentrace zvyšuje. Po čase se začnou tyto látky vylučovat ve formě vodního kamene nebo kalu. Pokud by převažoval vývin vodního kamene, je možné upravit chemické složení vody přidáním chemikálií tak, aby vznikal spíše kal.

Na spodku kotle, kde se kal shromažďuje, jsou proto umístěny ventily, kterými lze vodu s kalem z kotle vypouštět. Kužel a sedlo odkalovacího ventilu musí být upraveny tak, aby úlomky vodního kamene nemohly uváznout v jeho těsnící ploše a aby bylo možné vodní kámen odstraňovat za chodu kotle. Podle Josefa Kochmana je zároveň nutné odkalovací ventil připojit bezprostředně ke kotli. Je-li ventil s kotlem propojen kolenem, nesmí být zazděné ani umístěné v tahu kouřových plynů, jinak hrozí zasychání kalu.

Reference 

Parní kotel
Ventily
Wartburg

Hrad Wartburg se nachází v německé spolkové zemi Durynsko nad městem Eisenach v severozápadním cípu Durynského lesa. Rozkládá se v nadmořské výšce 394 m. Založen byl roku 1067 durynským hrabětem Ludvíkem řečeným Skokan. Do vymření starých durynských lankrabat z rodu Ludowingů hrabětem Jindřichem Raspem (1247) byl hrad nedobytnou residencí této dynastie a sídlem purkrabího.

Historie 
Za doby Heřmana I. (1190–1216) byl Wartburg hlavním městem německého básnictví a podle legend též dějištěm skvělých pěveckých soubojů.

Následně, když Durynsko připadlo Míšeňskému markrabství, přijal Albrecht der Entartete, který dostal od svého otce Heinricha der Erlauchtena nově získanou zemi, jako svoje sídlo opět hrad Wartburg. Stejně tak zde sídlili i jeho nástupci až po Balthasara, posledního hraběte, který na Wartburgu sídlil a který zemřel v roce 1406. Jeho syn Friedrich der Einfältige navštěvoval hrad svého otce jen zřídka a po jeho smrti Durynsko připadlo zpět míšeňské linii Wettinů (1440). Tím přestal Wartburg definitivně sloužit jako hraběcí residence.

Ještě jednou v historii získal hrad Wartburg na krátký čas význam pro německou historii. Bylo to v letech 1521 až 1522, kdy se zde jako „mladý šlechtic Jörg“ ukrýval reformátor Martin Luther. Během svého pobytu na hradě přeložil do němčiny Nový zákon.

V prosinci roku 1999 byl Wartburg zapsán na seznam světového kulturního dědictví UNESCO.

Wartburská slavnost 
Wartburská slavnost se uskutečnila při příležitosti třístého výročí německé reformace a výročí bitvy u Lipska 18. října 1817, kterou zorganizovali členové jenského buršáckého spolku. V průběhu slavnosti došlo k pálení knih, které symbolizovaly německou nesvobodu. Tato místní událost však doznala celoevropské reakce. Byla vnímána jako součást širokého liberálního spiknutí.

V seznamu UNESCO 
V prosinci roku 1999 byl Wartburg zapsán na seznam světového kulturního dědictví UNESCO.

Odkazy

Externí odkazy 
 
 
 On-line webové kamery z Durynska
  Poutnik.cz - Německý hrad Wartburg

Stavby v Durynsku
Hrady v Německu
Světové dědictví (Německo)
Eisenach
Hrady založené v 11. století
Norderney

Norderney (východofrískou dolnoněmčinou Nörderneei) ležící mezi ostrovy Juist a Baltrum v Severním moři je patrně nejmladší z velkých Východofríských ostrovů. Administrativně jej celý zabírá stejnojmenná obec a náleží ke spolkové zemi Dolní Sasko v SRN, předtím byl postupně součástí Východofríského knížectví, Hannoverského království a Pruska.

Podle dnešních názorů vznikl Norderney odštěpením od ostrova Buise (mezitím zaniklého) krátce před rokem 1398, kdy je poprvé uváděn v listině. Nasvědčovalo by tomu jeho tehdejší jméno Osterende, které lze chápat jako „východní konec“ ostrova Buise, i pozdější pojmenování Norder Neye Oog, tedy Nordenský nový ostrov. Od 17. století, kdy lze vývoj Norderney sledovat systematicky, se plocha ostrova více než zdvojnásobila (dnes jeho délka činí asi 14 km, šířka místy až 2 km a celková rozloha 26 km2).

Norderney je podobně jako ostatní Východofríské ostrovy tvořen převážně písečnými dunami, které jsou na nejvyšších místech zhruba 20 m vysoké. Pláž není tak široká jako např. na Juistu, ale přesto zaujímá podstatnou část ostrovní plochy. Od roku 1797, kdy se východofríští stavové usnesli, že na Norderney zřídí mořské lázně, je lokalita centrem turistiky – ke zdejším návštěvníkům patřily tak významné osobnosti německé politiky a kultury jako např. Heinrich Heine, Otto von Bismarck, Theodor Fontane či Gustav Stresemann. Hostem na Norderney byl i pražský spisovatel Franz Kafka.

V obci na západním okraji ostrova, v níž žije zhruba 6000 obyvatel, se dochovaly četné hotely z přelomu 19. a 20. století, kdy se zde scházela urozená společnost (již tehdy činil počet návštěvníků přibližně 25 000 ročně). Na rozdíl od většiny Východofríských ostrovů povoluje Norderney na svém území provoz automobilů, které převážejí trajekty z přístavu v Norddeichu.

Externí odkazy 
 
 Kronika ostrova Norderney (německy)

Ostrovy Německa v Severním moři
Geografie Dolního Saska
Fríské ostrovy
Lázně v Německu
Přímořská letoviska v Německu
1400

1400 (MCD) byl přestupný rok, který dle juliánského kalendáře započal čtvrtkem.

Události 
 dokončena stavba Karlova mostu
 Tamerlán ovládl Sýrii
 počátkem 15. století se v českých zemích poprvé objevují skupiny romských kočovníků
 v Evropě vydestilován první koňak
 Václav IV. je sesazen z postu krále SŘŘ

Probíhající události 
 1399–1402 – Kampaň ťing-nan

Vědy a umění 
 vodní kola na vrchní vodu, umožňující získání dvojnásobného výkonu
 první pokusy o dobývání kamenného uhlí v Anglii

Narození 
České země
 ? – Štěpán z Krumlova, architekt a stavitel 15. století († 5. června 1461)
 ? – Hynce Ptáček z Pirkštejna, český šlechtic († 27. srpna 1444)

Svět

 26. července – Isabela Despenserová, hraběnka z Gloucesteru († 1439)
 červenec – Luca della Robbia, italský sochař († 20. února 1482)
 ? – Jisra'el Bruna, německý rabín († 1480)
 ? – Richard Neville, yorský vojevůdce v počátečním období válek růží († 1460)
 ? – Martín Alonso de Córdoba, španělský augustinián, spisovatel a teolog († 5. července 1476)
 ? – Stefan Lochner, německý gotický malíř († 1451)
 ? – Gilles Binchois, burgundský hudební skladatel († 20. listopadu 1460) 
 ? – Goncalvo Velho Cabral, portugalský mnich a mořeplavec († 1460)
 ? – Filarete, florentský architekt, sochař a medailista († 1469)
 ? – Řehoř z Heimburka, německý humanista († srpen 1472) 
 ? – Irene Kantakouzene, manželka srbského despoty († 3. května 1457) 
 ? – Owen Tudor, velšský voják a královnin dvořan († 2. února 1461)

Úmrtí 
 14. února – Richard II., anglický král (* 6. ledna 1367)
 17. června – Jan z Jenštejna, český šlechtic, politik a umělec a třetí pražský arcibiskup (* 1347/1350)
 25. října – Geoffrey Chaucer, anglický básník a politik (* asi 1340)
 ? – Kateřina Meklenburská, švédská a meklenburská princezna (* 1370/72) 
 ? – Luo Kuan-čung, čínský spisovatel (* 1330)
? – Nefise Hatun, osmanská princezna a dcera sultána Murada I. (* 1363) 
? – Alice Perrersová, milenka anglického krále Eduarda II. (* 1348)

Hlavy států

Evropa

Území dnešní ČR 

  České království – Václav IV.
  Moravské markrabství – Jošt Moravský 
 Braniborské markrabství – Jošt Moravský

Itálie 

 Vatikán – papež Bonifác IX., po něm Benedikt XIII. 
  Sardinské vévodství – Amadeus VIII. Savojský
  Sicilské království – Marie Sicilská

Ostatní 

  Svatá říše římská – Václav IV. » Ruprecht III. Falcký
   Polské království – Vladislav II. Jagello
  Uherské království – Zikmund Lucemburský
  Litevské velkoknížectví – Vladislav II. Jagello
 Pomořanské vévodství – Wartislaw VIII. Pomořanský a Barmin VI. Pomořanský (spoluvláda)
   Anglické království – Jindřich IV. Anglický
   Francouzské království – Karel VI. Šílený
   Kalmarská unie (Dánsko, Švédsko, Norsko) – Markéta I. Dánská
   Chorvatské království – Zikmund Lucemburský
   Srbské království – Stefan Lazarević

Blízký východ a Severní Afrika 

  Osmanská říše – Bajezid I.
  Byzantská říše – Manuel II. Palaiologos a Jan VII. Palaiologos (společně)

Dálný východ a Asie 

  Dillíský sultanát – Nusrat Šáh
  Šógunát Ašikaga – Jošimoči Ašikaga
  Čínské císařství – Ťien-wen

Externí odkazy 
 

 
14. století
Oortův oblak

Oortův oblak (řidčeji Öpik-Oortův oblak) je hypotetický kulovitý oblak komet na okraji naší sluneční soustavy za Kuiperovým pásem, přibližně 20 000–180 000 AU od Slunce. Mělo by jít o pozůstatek původní mlhoviny, ze které se zformovala sluneční soustava. Objekty Oortova oblaku pravděpodobně vznikly blíže Slunci a do současné vzdálenosti byly vymrštěny gravitačním působením velkých planet. Podle novější hypotézy z roku 2021 by většina objektů Oortova oblaku mohla pocházet od jiných hvězd. Jeho existence nebyla prokázána, ale většina astronomů jej považuje za reálný.

Pojmenování 
Svůj název nese po nizozemském astronomovi Janu Hendriku Oortovi, který hypotézu o jeho existenci poprvé zveřejnil v roce 1950. Méně užívaný název Öpik-Oortův oblak je pojmenován po estonském astronomovi Ernstu Öpikovi, který existenci takovéhoto oblaku předpověděl v roce 1932.

Vzdálenost 

Poloměr Oortova oblaku nelze přesně určit – přesto panuje konsenzus, že největší část hmoty jeho objektů je soustředěna ve vzdálenosti asi 50 000 AU. Jeho komety se mohou v malé míře vyskytovat již od vzdálenosti 2 000 do 200 000 AU od Slunce, kde již gravitační působení této hvězdy postupně slábne a na objekty Oortova oblaku začínají mít větší vliv okolní hvězdy.

Objekty Oortova oblaku 
Oortův oblak je zdrojem kometárních jader, které mohou působením různých vlivů (od vzájemného gravitačního působení, přes gravitaci okolních hvězd až po vzájemné srážky) změnit svou dráhu směrem k vnitřním částem sluneční soustavy. Tyto komety jsou většinou dlouhoperiodické, anebo proletí kolem Slunce pouze jednou. Na rozdíl od planet, jejichž oběžné dráhy leží v blízkosti ekliptiky, mohou komety pocházející z Oortova oblaku přilétat z libovolného směru.

Objekty v Oortově oblaku se skládají převážně ze zmrzlé vody, amoniaku a metanu. Jde o velmi malá tělesa, až na výjimky ne větší než desítky km. Počet zdejších objektů se odhaduje na 6 bilionů a jejich celková hmotnost na 40 hmotností Země.

Planetky 
Existuje několik planetek, které jsou obvykle zařazovány do Oortova oblaku, neboť pro zařazení do Kuiperova pásu obíhají v příliš velké vzdálenosti od Slunce. Jsou to především 2000 CR105, 2008 KV42 
a Sedna. Vzdálenost Sedny od Slunce, která se pohybuje mezi 76,1 a 892 AU, je mnohem menší než vnitřní poloměr Oortova oblaku, ale je to pravděpodobně důsledek gravitačního působení hvězdy, která kdysi prolétla v blízkosti našeho Slunce.

Extrasolární Oortovy oblaky 
Obdobné objekty jako Oortův oblak se mohou vyskytovat také u jiných hvězd.

Odkazy

Reference

Literatura 
  Harold F. Levison, Luke Donnes: Comet Populations and Cometary Dynamics, v Lucy Ann Adams McFadden, Lucy-Ann Adams, Paul Robert Weissman, Torrence V. Johnson: Encyclopedia of the Solar System, 2. vydání, 2007, Academic Press, str. 575–588.

Externí odkazy 
 
 Ovlivnila vývoj sluneční soustavy cizí hvězda?

Hypotetické vesmírné objekty
Sluneční soustava
UK

Dvojice písmen U a K může znamenat:

 Univerzita Karlova v Praze
 Univerzita Komenského v Bratislavě
 Spojené království Velké Británie a Severního Irska – z anglického United Kingdom
 .uk – internetová doména nejvyššího řádu pro Spojené království
 univerzitní knihovna – označení knihovny na mnoha českých univerzitách
 Universala Kongreso de Esperanto – Světový kongres esperanta

 Uk (přítok Tobolu) – řeka v Rusku
 univerzální kulomet – např. Univerzální kulomet vzor 59: UK vzor 59 L (lehký), UK vzor 59 T (těžký)

uk 
 ukrajinština – dvojpísmenný ISO 639 kód pro jazyk
 uk’ (Ѹ, ѹ/Ꙋ, ꙋ) – dvojpísmeno, resp. ligatura pro hlásku „u“ v rané cyrilici

V kultuře 
 UK (skupina) – britská rocková skupina (1977–1980)
 U.K. (album) – eponymní debutové album skupiny UK

Externí odkazy 
 

Zkratky
Značky
Indium

Indium (chemická značka In,  Indium) je snadno tavitelný kov, bílé barvy, měkký a dobře tažný.

Základní fyzikálně-chemické vlastnosti 
Poměrně řídce se vyskytující kov, nalézající se obvykle jako příměs v rudách hliníku a zinku. V přírodě se vyskytuje pouze ve sloučeninách, běžné mocenství je InIII, pouze výjimečné a nestálé je InI.
Je supravodičem prvního typu za teplot pod 3,403 K.

Objevili jej roku 1863 Ferdinand Reich a Hieronymus T. Richter ve spektru zbytků po zpracování zinkové rudy sfaleritu. Odtud pochází i jeho jméno podle modrého zbarvení spektrální čáry, připomínající organické barvivo indigo.

Výskyt a výroba 
 Indium je v zemské kůře značně vzácným prvkem. Průměrný obsah činí pouze 0,1 ppm. V mořské vodě je jeho koncentrace natolik nízká, že ji nelze změřit ani nejcitlivějšími analytickými technikami. Ve vesmíru připadá na jeden atom india přibližně 100 miliard atomů vodíku.
 V horninách se vyskytuje vždy pouze jako příměs v rudách hliníku a zinku, z nichž je také průmyslově získáváno elektrolýzou roztoku chloridu inditého InCl3.
 V lednu 2009 bylo oznámeno, že vědci z technické univerzity v saském Freibergu objevili v Krušných horách kolem tisícovky tun india.

Vzhledem k omezené dostupnosti hrozí v nejbližších letech kritický nedostatek zdrojů prvku pro technologické využití.

Využití 
 První významnější využití kovového india spočívalo v ochraně ložisek např. leteckých motorů proti opotřebování a korozi, a to metodou galvanického pokovování. Z tohoto pohledu je indium důležité i v dnešní době.

 Některé slitiny mají nízké teploty tání. Toho se využívá ve slitinách s galliem, kadmiem, olovem a cínem, z nichž se vyrábí tavné pojistky pro teploty mezi 0–100 °C využitelné např. pro spouštění samočinných hasicích systémů. Slitina Galinstan (Ga+In+Sn) je kapalná dokonce i při teplotách do −20 °C.
 Tenká vrstva india nanesená na rovný povrch vytváří velmi kvalitní zrcadlovou plochu, která je značně odolnější vůči korozi než klasická stříbrná zrcadla. Kromě toho tato speciální indiová zrcadla odrážejí všechny části světelného spektra a jsou nejkvalitnějšími zrcadly.
 V jaderné energetice slouží slitina Ag-Cd-In jako materiál pro výrobu kontrolních moderátorových tyčí pro některé typy jaderných reaktorů.
 Největší využití nachází indium v současné době v elektronickém průmyslu. Slitiny Ge-In jsou důležitým prvkem při výrobě mnoha polovodičových prvků – zejména tranzistorů, dále pak termistorů a světlo emitujících diod (LED). Tenké vrstvy ITO (Indium Tin Oxide) jsou elektricky vodivé a současně průhledné a proto jsou klíčovou součástí LCD displejů a dotykových obrazovek. Indium slouží také k pájení polovodičových spojů za nízkých teplot. Další využití lze najít na povrchu CD disků, kde se indium používá opět v tenké vrstvě na zpevnění celého disku.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Cotton F.A., Wilkinson J.:Anorganická chemie, souborné zpracování pro pokročilé, ACADEMIA, Praha 1973
 Holzbecher Z.:Analytická chemie, SNTL, Praha 1974
 Dr. Heinrich Remy, Anorganická chemie 1. díl, 1. vydání 1961
 N. N. Greenwood – A. Earnshaw, Chemie prvků 1. díl, 1. vydání 1993

Externí odkazy 
 
 

 
Chemické prvky
Kovy
Supravodiče
Buise

Buise je zaniklý ostrov před východofríským pobřežím, dosvědčený v pramenech mezi lety 1398 a 1650. V první polovině 17. století obnášela jeho délka asi 3 km, původně však byl patrně rozlehlejší (alespoň na základě dnešních názorů). Ležel mezi ostrovy Norderney a Juist a byl podle všech popisů neobydlen. Dnes se na jih od míst, kde se kdysi rozkládal, rozšířil svým východním koncem ostrov Juist.

Ostrovy Německa v Severním moři
Geografie Dolního Saska
Zaniklé ostrovy
Floristika

Floristika je odvětvím botaniky, které se věnuje vyhledávání, určování a evidování rostlinných druhů na určitém území.

Floristika je rovněž všeobecný termín v květinářském odvětví. Floristika zahrnuje péči o řezané květiny, prodej a aranžování květin.

Odkazy

Literatura 
 Floristika : technika s tradicí, Anagram, 2007,

Externí odkazy 
 Multimediální učebnice floristiky
 Odborný časopis pre floristov a kvetinárov - floristika
 Floristika a její druhy

 
Biogeografie
Botanika
Botanická nomenklatura

Botanická nomenklatura označuje názvosloví rostlin a řídí se mezinárodně uznávanými pravidly. Základem botanické nomenklatury je binomická nomenklatura, jejíž základy vytvořil Carl Linné. Botanická nomenklatura je nezávislá na zoologické a bakteriologické.

Kód pro plané rostliny 
Mezinárodní kód nomenklatury řas, hub a rostlin je celosvětově platný a závazný systém pro tvorbu a publikování jmen taxonů rostlin a hub. Každých 6 let vychází nová verze, platná je vždy ta nejaktuálnější. Použití jmen taxonů se určuje pomocí nomenklatorických typů. Pojmenování taxonů je založeno na prioritě publikace, platí nejstarší platně publikované jméno. Každý taxon v určitém vymezení, postavení a hierarchické úrovni může mít jen jedno jméno – nejstarší, které je v souladu s pravidly (výjimky ve zvláštních případech – konzervace). Za počátek „starting point“ botanické nomenklatury se považuje Linného dílo Species plantarum z roku 1753, jména rostlin publikovaná před tímto dílem se neberou v úvahu. Pro mechy je jako „starting point“ stanoveno Hedwigovo dílo Species muscorum frondosorum z roku 1801. Vědecká jména jsou považována za latinská bez ohledu na jejich jazykový původ. Objeví-li botanik nový druh, popíše jej v některém vědeckém časopise, stanoví mu jméno a typovou položku. Popis obsahuje tzv. diagnózu nebo odkaz na ni: uvedení hlavních diagnostických znaků, ideálně odlišení od nejpodobnějších známých taxonů. Musí být jedinečná, psaná latinsky mezi 1.1.1935 a 31.12.2011, latinsky nebo anglicky od 1.1.2012. Zjistí-li se časem, že se vědec zmýlil a popsal již známý druh, provede se synonymizace a platí starší jméno. Zajímavostí je, že v současnosti není dovoleno pojmenovat rostlinu po sobě, ale lze ji pojmenovat po jiném kolegovi.

Kód pro pojmenování kulturních rostlin 
Mezinárodní kód nomenklatury kulturních rostlin – International code of Nomenclature of Cultivated Plants (ICNCP) – určuje pravidla tvorby jmen cultonů – skupin kultivarů, linií křížení a kultivarů pěstovaných zemědělských plodin a okrasných rostlin. Kód spravuje International Society for Horticultural Science (ISHS).

Taxonomické jednotky 
říše (regnum) – podříše (subregnum) – kmen (phylum) – podkmen (subphylum) – oddělení (divisio) – pododdělení (subdivisio) – třída (Classis) – podtřída (subclassis) – řád (ordo) – podřád (subordo) – čeleď (familia) – podčeleď (subfamilia) – skupina (tribus) – podskupina (skupinka, subtribus) – rod (genus) – sekce (část, sectio) – podsekce (částka, subsectio) – druh (species) – poddruh (subspecies) – odrůda (varieta – varietas) – pododrůda (subvarietas) – forma (tvar, forma) – podtvar (subforma) – lusus

Odkazy

Externí odkazy 
 International Society for Horicultural Science (ISHS) - anglicky
ICNCP

Související články 
 biologická nomenklatura
 taxonomická kategorie
 biologická klasifikace
 fylogenetika

Botanika
Biologická systematika
Zemědělství
Zahradnictví
Klasifikační systémy
Mezinárodní kód botanické nomenklatury

Mezinárodní kód botanické nomenklatury (MKBN) (International Code of Botanical Nomenclature – ICBN), nověji Mezinárodní kód nomenklatury řas, hub a rostlin (International Code of Nomenclature for algae, fungi, and plants) je závazný souhrn pravidel (kodex), která určují vědecké pojmenování taxonů rostlin, řas a hub (včetně jejich fosílií). Jeho znění může měnit plenární schůze Mezinárodního botanického kongresu, která se koná každých 6 let, závazná vždy poslední verze. Jeho cílem je snaha o stabilizaci pojmenovávání taxonomických skupin, odmítnutí nejednoznačných jmen a zabránění zbytečnému tvoření nových jmen.

Problematiku nomenklatury kultivarů šlechtěných rostlin upravuje samostatný kodex, Mezinárodní kód nomenklatury kulturních rostlin (International Code of Nomenclature for Cultivated Plants, ICNCP).

Související články 
 Binominální nomenklatura
 Mezinárodní pravidla zoologické nomenklatury
 International Code of Nomenclature of Bacteria

Externí odkazy 
Mezinárodní kód nomenklatury řas, hub a rostlin
 International Code of Nomenclature for algae, fungi, and plants (Shenzhen Code)  (2017) – aktuální vydání
starší vydání Mezinárodního kódu botanické nomenklatury
 International Code of Nomenclature for algae, fungi, and plants (Melbourne Code) (2011)
 Vienna Code (2006)
 St. Louis code  (2000)
 Tokyo code  (1993)
 Tokijský kód v češtině (1993)
Mezinárodní kód nomenklatury kulturních rostlin
 International Code of Nomenclature for Cultivated Plants (Wageningen)  (2009) – aktuální 8. vydání
 International Code of Nomenclature for Cultivated Plants (Utrecht) (1958) 2. vydání

Botanika
Biologická systematika
Mezinárodní botanický kongres

Mezinárodní botanický kongres (International Botanical Congress) je rozhodující institucí, která projednává základní botanické otázky, mezi jiným schvaluje změny znění Mezinárodního kódu botanické nomenklatury. První Mezinárodní botanický kongres se uskutečnil roku 1900 v Paříži. Od roku 1969 se koná pravidelně každých 6 let:

 1900 – Paříž
 1905 – Vídeň
 1910 – Brusel
 1926 – Ithaca
 1930 – Cambridge
 1935 – Amsterdam
 1950 – Stockholm
 1954 – Paříž
 1959 – Montreal
 1964 – Edinburgh
 1969 – Seattle
 1975 – Leningrad
 1981 – Sydney
 1987 – Berlín
 1993 – Tokio
 1999 – Saint Louis
 2005 – Vídeň
 2011 – Melbourne
 2017 – Shenzhen

Související články 
 Binominální nomenklatura
 Biologická systematika

Externí odkazy 
 
  IBC 2011
  IBC 2017

Botanika
Biologická systematika
Setkání
Trabant (rozcestník)

Slovo trabant může mít více významů:

 Trabant – značka automobilů vyráběných v továrně Automobilwerke Zwickau ve východoněmeckém městě Zwickau
 V němčině označuje toto slovo souputníka, druha. V tomto významu bylo slovo užíváno i ve starší české literatuře. Nověji také družice (satelit)
 (též drabant, dráb) v historii, označení ochránce či člena osobní gardy (dnes převážně v pejorativním smyslu: náhončí, nohsled, slouha, pohůnek). Původ je odvozován z německého traben = klusat
 pojmenování pro satelitní městečko umístěné většinou v okolí velkoměsta s převážně obytnou funkcí doplněné o maloobchod, školství a služby občanům

Související články 
 Traband – česká hudební skupina

Externí odkazy
Hřebík

Hřebík či hřeb (zdrobnělina hřebíček) je spojovací součástka. Je to obvykle a nejčastěji ocelová součástka, opatřená na jednom konci hrotem a na druhém konci plochým rozšířením – hlavičkou. Hřebík bývá obvykle tenký, hřeb silnější. Slouží k rychlému vzájemnému spojování dvou či více různých předmětů, nejčastěji dřevěných. Do dřeva se vpravuje zatloukáním kladivem nebo pomocí speciálního elektrického nebo pneumatického nářadí – hřebíkovaček nebo sponkovaček. Hřebíky lze pomocí speciálního náčiní také nastřelovat.

Většinou jde o rozebíratelné ale i nerozebíratelné spojování dřevěných předmětů (bedny, stavební bednění aj.). Spoj je pevný, pokud nedojde ke korozi nebo chemickému rozkladu spojovacího prostředku či k nepřiměřenému mechanickému namáhání (např. střihem). V případě rozebíratelných spojů se při otevírání beden používají nástroje pro vytahování hřebíků tzv. vytahovače.

Hřebíky se vyrábějí z oceli, speciální i z mědi, mosazi, hliníkových slitin nebo nerez oceli. Spojovacími součástmi podobnými hřebíkům jsou nýty a cvoky.

Kované hřeby se používají k připojování masivnějších součástí. Například v kovářství a podkovářství hřeby slouží pro připojování podkov na kopyto koní, v některých zemích též pro fixaci kolejnic k železničním pražcům. Ve zdravotnictví se v traumatologické a chirurgické praxi využívají nerezavějící hřeby, vyrobené ze speciálních slitin a vhodné např. pro fixaci zlomenin kostí.

Druhy hřebů a hřebíků 
 Železniční hřeb – slouží k připevňování kolejnic k pražcům
 Kovářský hřeb (podkovák) – pro připevňování podkov
 Nastřelovací – do betonu, kalený
 Kolářský – (s malou hlavou redukovanou), většinou pro připevnění obložení, lišt
 Kroucený – zajišťuje vyšší pevnost spoje v tahu
 Konvexní – pro výrobu EURO palet
 Hřebík do rámů oken – tzv. „bez hlavy“
 Hřebík zámečnický – s malou půlkulatou hlavou
 Hřebík čalounický – k připevnění potahů, látek, čalounění, existuje více typů

Přenesené významy a frazeologizmy 
Přenesené významy:
 Zlatý hřeb – v přeneseném významu slova vyjadřuje vyvrcholení nějaké společenské události (např. zlatý hřeb večera)
 Poslední hřebík do rakve – událost, která přispěje k něčí smrti nebo k nezdaru nějakého záměru, projektu (srovnej přivést někoho do hrobu a nasadit něčemu korunu)
Frazeologizmy:
 Pověsit (něco) na hřebík – trvale zanechat dané činnosti
 Viset na hřebíku – být okamžitě k dispozici

Externí odkazy 
 
 
 

Spojovací materiál
Tux

Tux je maskot operačního systému Linux. Tux, kterého vytvořil Larry Ewing v roce 1996, je buclatý tučňák. Myšlenka, že by maskot Linuxu měl být tučňák, pochází od Linuse Torvaldse, tvůrce jádra systému Linux.

Občas se říká, že jeho jméno je odvozené z Torvalds UniX, spíš než že tučňáci nosí frak, v angličtině tuxedo.

Logo bylo vytvořeno v programu GIMP (grafický program nabízený jako free software) a bylo vytvořeno s následující podmínkou:

Povolení k použití a/nebo modifikaci je poskytnuto, pokud se zmíníte o GIMPu a o mně, když se někdo zeptá.

Podle Jeffa Ayerse má Linus Torvalds „fixaci na tlusté, nelétající vodní ptactvo“ a Torvalds sám tvrdí, že „tučňákitidu“ dostal po jemném kousnutí od tučňáka: „Tučňákitida vás donutí v noci nespat a myslet na to, jak moc tučňáky milujete.“ Torvaldsova nemoc je samozřejmě jen vtip, ale když navštívil Canberru, opravdu ho jeden tučňák kousl. Torvalds hledal něco legračního a sympatického pro spojení s Linuxem, a tlustý tučňák šťastně ležící po dobrém jídle zcela naplňoval jeho představy.

Tux se brzy stal maskotem Linuxu a komunity open source. Jedna britská skupina uživatelů Linuxu dokonce v Bristolské zoo jednoho tučňáka adoptovala. Tux je mnohem známější než jeho souputník GNU, stydlivý a tichý pakůň reprezentující projekt GNU.

Bývá často podle využití různě „oblečen“: např. při reprezentaci bezpečnostního algoritmu PaX má na sobě helmu a nese sekyru a štít.

Tux se vyskytuje i v mnoha počítačových hrách. Hlavním hrdinou je např. v linuxové hře SuperTuxKart či Tux Racer, ve které hráč ovládá tučňáčka, který po břiše sjíždí hory, sjezdovky a snaží se chytit co nejvíce sleďů v daném časovém limitu.

V některých linuxových distribucích se Tux objevuje při startu počítače, u víceprocesorových systému je jich na obrazovce víc - za každé jádro CPU dostupné pro jádro jeden.

Další významy 
TUX je také název webového serveru v jádře Linuxu, který je schopen obsloužit mnohem více statických webových stránek než tradiční HTTP servery typu Apache. Tento software spravuje společnost Red Hat .

Galerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
  Kompletní historie Tuxe 
  LWN galerie tučňáků
  Článek o Tuxovi na Wired News

Linux
Maskoti
Baltrum

Baltrum vklíněný mezi ostrovy Norderney a Langeoog na pomezí Severního moře a Waddenzee je nejmenším obydleným ostrovem u pobřeží Východního Fríska (6,5 km², cca 850 obyv.). Podobně jako ostatní významné Východofríské ostrovy v oblasti ho prvně uvádí listina náčelníka Widzela tom Broka z 11. září 1398 (Baltheringe).

Jeho relativně malá rozloha (délka zhruba 5 km, šířka kolem 2 km) souvisí s rychlým nárůstem plochy ostrova Norderney v minulých staletích. Zužující se průliv mezi Baltrumem a Norderney vedl k rychlejším průtokům vody při přílivu a spolu s převažujícími západními větry způsobil erozi dunových komplexů na západě. Ostrov se tak v historické době zmenšil zhruba o 3 km (úbytek 4,5 km na západě zčásti kompenzoval nárůst 1,5 km na východě). Tento vývoj měl zásadní dopad na život zdejších obyvatel, kteří museli svá sídliště neustále překládat. Jestliže původní obec na Baltrumu ležela v 17. století zhruba uprostřed ostrova, kolem roku 1800 ji už téměř zaplavovaly vlny a dnes je její území již dávno pohlceno mořem. Většina ostrovanů se přestěhovala do tzv. Střední vsi, z níž se ovšem brzy stala ves „západní“ na samém okraji dun. Od 20. století jsou pravidelně podnikána opatření na ochranu pobřeží, aby se zamezilo erozi západního okraje ostrova.

Externí odkazy 
 

Ostrovy Německa v Severním moři
Geografie Dolního Saska
Zemský okres Aurich
Fríské ostrovy
Přímořská letoviska v Německu
Orcus (planetka)

(90482) Orcus (známý také pod svým předběžným označením 2004 DW) je objekt Kuiperova pásu (KBO), objevený 17. února 2004 (historie předobjevových snímků však sahá až do roku 1951) astronomy Michaelem Brownem z Caltechu, Chadwickem Trujillem z observatoře Gemini a Davidem Rabinowitzem z Yale University.

Orbitální charakteristiky 

Orcus je typickým exemplářem z řad plutín, což jsou tělesa, jejichž oběžné dráhy jsou v rezonanci 2:3 s drahou Neptunu. Orcusova orbita je tvarovaná podobně jako oběžná dráha Pluta (jejich perihélia se nachází nad rovinou ekliptiky), ale je jinak orientována (viz obr. 1). V jednom bodě sice kříží dráhu Neptuna (Obr. 2), ale rezonance mezi těmito dvěma tělesy způsobuje, že si od sebe udržují trvalý odstup 60 obloukových stupňů. Kolem Slunce oběhne Orcus jednou za 247,492 roků. Jeho perihélium se nachází ve vzdálenosti 30.53 AU od Slunce, afélium 48.31 AU (e=0.22552).

Fyzikální vlastnosti

Rozměry a jasnost 
Orcusova absolutní magnituda činí přibližně 2,3 (to je srovnatelné s absolutní magnitudou jiného KBO - 50000 Quaoar, jehož absolutní magnituda je 2,6). Na základě pozorování Spitzerovým teleskopem v infračervené oblasti spektra, byl průměr Orcuse stanoven na 946.3+74.1-72.3 km. Tudíž je jeho albedo odhadováno asi na 20%.

Chemické složení 
Pozorování v infračervené části spektra vykonaná na Evropské jižní observatoři naznačují přítomnost příměsí vodního ledu a uhlíkatých sloučenin. Další pozorování dalekohledem observatoře Gemini potvrzují známky ledu asi na 15-30 procentech povrchu. Zbytek pokrývá zmrzlý methan(asi 30%).

Satelit  
22. února 2007 byla objevena ve vzdálenosti 0,25 úhlové vteřiny od Orcusu jeho družice. Parametry její oběžné dráhy však ještě nebyly upřesněny. Rozdíl magnitudy oproti planetce je asi 2,7. Na základě předpokladu, že albedo tohoto satelitu bude podobné albedu Orcusu usuzuje se na průměr asi 220 km. Tento měsíc dostal jméno Vanth.

Jméno 
Planetka Orcus byla pojmenována po postavě z římské mytologie, bohu a vládci podsvětí Orcovi.
Orcus je také jiné jméno pro řeckého boha Háda.

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam planetek 90251-90500

Externí odkazy 
 
 (90482) Orcus na webu České astronomické společnosti
 PLANETKY.cz, JavaApplet Orbit Viewer

Transneptunická tělesa
Planetky pojmenované podle římské mytologie
František Adolf Šubert

František Adolf Schubert, nebo také František Adolf Šubert (27. března 1849, Dobruška – 8. září 1915, Praha), byl český dramatik, prozaik a divadelní historik.

Život 
Vystudoval gymnázium v Praze (1860–1868), poté nastoupil na Filozofickou fakultu, kterou dokončil v r. 1872

Pracoval v několika časopisech (Pokrok, Čech, Politik, Brousek…).

V letech 1883–1900 byl prvním ředitelem Národního divadla po jeho otevření. V letech 1883–1884 k návštěvám divadla organizoval vypravení tzv. divadelních vlaků, kterých se zúčastnili Češi až z Vídně, Budapešti nebo z Chorvatska. V letech 1907–1908 byl prvním ředitelem Divadla na Vinohradech .

Je pochován v Praze na Olšanských hřbitovech.

Dílo

Divadelní hry 
 Jan Výrava – o zámožném sedláku, který se přidá na stranu vzbouřených vesničanů.
 Drama čtyř chudých stěn
 Probuzenci
 Praktikus
 Bech
 Petr Vok z Rožmberka
 Láska Rafaelova
 Velkostatkář
 Žně

Memoáry 
 Moje divadelní toulky
 Moje vzpomínky

Divadelně-historické práce 
 Dějiny Národního divadla
 Průvodce po Národním divadle v Praze
 Počátky české dramaturgie na rozhraní věku XVIII. a XIX.
 Dějiny Národního divadla 1893–1900

Odkazy

Reference

Literatura 
 BUCHNER, Alexander. Opera v Praze. Praha: Panton, 1985, str. 126, 135, 199, 205–6, 209, 213, 216–7, 235
 
 MÜLLER, Vladimír. F. A. Šubert. Praha: Orbis, 1949
 REDAKCE UMĚLECKÉ SPRÁVY DIVADLA. Čtvrtstoletí Městského divadla na Král. Vinohradech, jubilejní sborník. Praha:Městské divadlo na Král. Vinohradech, 1932, str. 116
 TEICHMAN, Josef. Postavy českého divadla a hudby. Praha: Orbis, 1941, str. 38–40, 85, 93–4, 100, 206–8, 216–7, 222, 225
 ŽÁK, Jiří a kol. Divadlo na Vinohradech 1907–2007 – Vinohradský příběh. Praha: Divadlo na Vinohradech, Praha, 2007, str. 19–21, 37, 60, 67, 84, 86–8, 90, 91, 94, 96–7, 105–6, 115–122, 124, 146, 162–4, 172, 175–8, 202,

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura v letech 1815–1918
 Divadlo

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 
 Soupis pražských domovských příslušníků 1830-1910, Šubert František *1849
 Vybraná díla Františka Adolfa Šuberta volně dostupná v Krameriovi Městské knihovny v Praze

Čeští dramatici
Ředitelé Národního divadla
Ředitelé Divadla na Vinohradech
Čeští divadelní ředitelé
Divadelní historikové
Absolventi Filozofické fakulty Univerzity Karlovy
Narození v roce 1849
Narození 27. března
Narození v Dobrušce
Úmrtí v roce 1915
Úmrtí 8. září
Úmrtí v Praze
Pohřbení na Olšanech
Muži