alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Escut de Rellinars

L'escut oficial de Rellinars té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or una banda i per damunt de la d'argent en barra, acompanyades de 3 estrelles d'argent malordenades. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 30 de maig del 2001 i publicat al DOGC el 29 de juny del mateix any amb el número 3420.

Les claus de sant Pere són l'atribut del patró del poble, mentre que les tres estrelles són un senyal tradicional de l'escut de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Rellinars
Rellinars
Escut de Ripollet

L'escut oficial de Ripollet té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, un pollet d'or acostat a la destra d'una roda dentada d'argent, i a la sinistra d'una mola de molí d'argent; el peu ondat d'or amb 4 pals de gules, sostenint un riu en forma de faixa ondada d'atzur. Per timbre, una corona de vila.

Història 
L'escut fou aprovat el 25 de febrer del 2004 i publicat al DOGC el 26 de març del mateix any amb el número 4100.

El pollet és el senyal parlant referent al nom de la vila, el qual ja apareixia en un segell municipal de 1700, i la faixa ondada fa referència al riu Ripoll, vora el qual s'aixeca la població. La indústria és el tret significatiu de Ripollet, i l'escut en representa la tradicional dels molins fariners, drapers i, sobretot, paperers (simbolitzada per la mola) i la més recent de manufactures tèxtils (a què fa al·lusió la roda dentada). Els quatre pals fan referència a la jurisdicció reial sobre la vila (Ripollet va ser batllia reial i, des del , "carrer de Barcelona").

Vegeu també 
 Bandera de Ripollet
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Ripollet
Ripollet
Escut de Rubí

L'escut oficial de Rubí té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. de gules, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra; 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de ciutat.

Història 
Va ser aprovat el 2 d'abril de 1990 i publicat al DOGC l'11 del mateix mes amb el número 1279.

Les claus de sant Pere són l'atribut del patró de la ciutat i els quatre pals recorden que el municipi va estar sota la jurisdicció reial.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Rubi
Rubí
Bandera de Rubí

La bandera oficial de Rubí té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb una banda groga fixada des de l'angle superior de l'asta a l'interior del vol damunt d'una barra blanca situada des de l'angle superior del vol fins a l'inferior de l'asta. L'amplada de la banda i de la barra, d'1/8 d'alt de la del drap.

Història 
Va ser aprovada el 25 d'abril de 1990 i publicada en el DOGC el 14 de maig del mateix any amb el número 1291.El color vermell en representació de l'esmalt del camper de l'escut. La banda i la barra són la representació de les claus de sant Pere, patró de la ciutat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Rubí
Rubí
Escut de Sabadell

L'escut oficial de Sabadell té el següent blasonament:

Història 
L'actual símbol oficial de Sabadell va ser aprovat en el Ple Municipal del 23 de desembre de 1992, i va rebre la conformitat de la Generalitat de Catalunya el 26 de gener de 1993 i fou publicat al DOGC el 2 de febrer del mateix any amb el número 1704.

La ceba és el senyal parlant tradicional, des de 1560, referent al nom de la ciutat, i és també una al·lusió a l'origen humil de la població, amb el seu mercat agrícola (encara que ara Sabadell sigui un important centre industrial i de serveis).

El document més antic trobat on apareix el segell amb la ceba és de 1468. Era signat pel procurador general de Barcelona, quan aquella ciutat va ser senyora de Sabadell. El primer segell propi del municipi no apareix fins a l'any 1560, amb la ceba com a escut propi i símbol de la ciutat.

El motiu de la ceba com a emblema de Sabadell s'ha de trobar en els costums d'aquella època. Una part considerable de poblacions catalanes tenen com a emblema heràldic les anomenades armes parlants. Aquest costum obeeix a la poca gent lletrada que hi havia. Posar a l'escut un signe gràfic que més o menys coincidís amb el nom de la població era facilitar-ne la lectura. Així, el nom "Sabadell", a través de la pronúncia [səβəʼðeʎ], seria reinterpretat com un hipotètic derivat de "ceba": "Cebadell".

Els quatre pals de Catalunya recorden que la ciutat va pertànyer a la Corona; de fet, va ser venuda per Roger Bernat de Foix l'any 1366 a Elionor de Sicília, esposa de Pere III. El rei la va tornar a vendre, aquesta vegada a la ciutat de Barcelona, i va tornar definitivament a la Corona el 1473.

Una de les versions anteriors més emprades a l'aprovada el 1993 consistia en el mateix blasonament actual però sent l'escut triangular curvilini i timbrat amb corona reial oberta. A vegades incorporava la divisa llatina Per meam viam scandam astra ('Pel meu camí pujaré als astres') sobre la corona i/o les inicials «A» i «S» a banda i banda de la ceba arrencada. Aquestes inicials poden indicar Arraona i Sabadell, al·ludint a la distinció que es feia entre la vila de Sabadell i el terme del Castell d'Arraona. Finalment aquest anava ornamentat amb un ram de llorer de sinople a l'esquerra i un palmó d'or a la dreta.

Aquesta versió encara es pot apreciar a bastants llocs de la ciutat, com ara al Pavelló Municipal d'Esports o al monument dedicat al batlle Josep Maria Marcet i Coll.

Vegeu també 
 Bandera de Sabadell
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Sabadell
Cultura de Sabadell
Escut de Sant Cugat del Vallès

L'escut oficial de Sant Cugat del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. de gules, 2 claus passades en sautor amb les dents al cap i mirant cap enfora, la d'or en banda i la d'argent en barra, ressaltades d'un monestir de porpra tancat d'argent; i al 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de ciutat.

Història 
Va ser aprovat el 25 d'abril del 2001 i publicat al DOGC l'11 de maig del mateix any amb el número 3386.

Hi figura el monestir benedictí de Sant Cugat del Vallès (), el més important del comtat de Barcelona, erigit en memòria del màrtir africà Cugat (), que fou decapitat en aquell indret. La ciutat va créixer entorn del monestir, i tenia la seva pròpia parròquia, Sant Pere d'Octavià (representada per les claus de sant Pere darrere la imatge del monestir). Finalment, els quatre pals de Catalunya recorden els privilegis que els comtes-reis van concedir a la ciutat, com, per exemple, la possibilitat de celebrar fires i un mercat setmanal.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Sant Cugat del Valles
Cultura de Sant Cugat del Vallès
Eiffel

Torre Eiffel, edifici a París
 Alexandre Gustave Eiffel. (1832, Dijon - 1923, París), enginyer i arquitecte francès, especialista en estructures metàl·liques 
 Llenguatge de programació Eiffel.
 La regió d'Eifel (amb una sola efa).
 Eiffel 65, grup que fa música electrònica
 Erika Eiffel, activista
Escut de Sant Llorenç Savall

L'escut oficial de Sant Llorenç Savall té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una graella de sable amb el mànec a dalt, i 2 palmes de sinople ixent una a cada costat de la base del mànec, acompanyada de 2 roses de gules, una a cada costat del mànec. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat l'11 de juliol de 1990 i publicat al DOGC el 25 del mateix mes amb el número 1322.

La graella i les palmes són els atributs de sant Llorenç màrtir, patró de la vila. Les roses són un senyal tradicional, probablement una al·lusió a la vall que figura al nom de la població.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Sant Llorenc Savall
Sant Llorenç Savall
Escut de Sant Quirze del Vallès

L'escut oficial de Sant Quirze del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una serra de sable entre 2 branques de llorer de sinople amb els extrems passats en sautor. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 13 de juny de 1990 i publicat al DOGC el 29 de juny del mateix any amb el número 1311.

La serra és un senyal parlant que al·ludeix al nom anterior del municipi, Sant Quirze de la Serra (en aquest cas, la serra de Galliners, on està situada el poble). Les branques de llorer creuades són un senyal tradicional, i possiblement simbolitzen el màrtir sant Quirze, patró de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Sant Quirze del Valles
Sant Quirze del Vallès
Escut de Sentmenat

L'escut oficial de Sentmenat té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, 3 bitlletes d'argent carregades d'un mig vol abaixat d'atzur. Per timbre, una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 7 d'abril de 1989 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 1137. Es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 1194 el 15 de setembre del mateix any.

Són les armories dels Sentmenat, senyors del castell de la població (originari del segle XII), barons i, des de 1691, marquesos de Sentmenat (tal com proclama la corona de l'escut).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Sentmenat
Sentmenat
Bandera de Sentmenat

La bandera oficial de Sentmenat té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella amb tres bitlletes blanques, carregades d'una ala blava cadascuna, totes tres en la mateixa disposició que en l'escut, és a dir, dues a dalt i una baix, col·locades en el centre òptic del drap, és a dir, que l'eix del conjunt de situa a 4/9 de l'asta.

Va ser aprovada el 3 d'octubre de 1990 i publicada al DOGC el 19 d'octubre del mateix any amb el número 1356.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Sentmenat
Sentmenat
Escut de Santa Perpètua de Mogoda

L'escut oficial de Santa Perpètua de Mogoda té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent una palma de gules posada en pal enfilant una corona de llorer de sinople; la filiera de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983 i publicat al DOGC el 25 de maig del mateix any amb el número 331.

La palma i la corona de llorer són els atributs de santa Perpètua màrtir, patrona del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Santa Perpetua de Mogoda
Santa Perpètua de Mogoda
Bandera de Santa Perpètua de Mogoda

La bandera oficial de Santa Perpètua de Mogoda té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb una palma vermella centrada, posada en pal, i enfilant una corona de llorer verda; la bordura vermella d'un gruix 1/9 de l'alt del drap que, en conjunt resulta de la conversió de l'escut en bandera.

Història 
Va ser publicat en el DOGC el 29 d'octubre de 1990.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Santa Perpètua de Mogoda
Santa Perpètua de Mogoda
Ariany

Ariany és un municipi mallorquí situat al centre-est de l'illa i que pertany a la comarca del Pla. Limita amb els municipis de Maria de la Salut, Santa Margalida, Petra i Sineu. Constituí el seu Ajuntament el 1982 en segregar-se de Petra, després de dues temptatives frustrades el 1925 i el 1949.

Toponímia 
El topònim dAriany apareix documentat al Llibre del Repartiment sota la forma Arian. Hom ha assenyalat sovint la semblança amb el nom d'Ariant, una possessió al terme de Pollença, que també apareix al Repartiment, aquesta amb la forma Hyrian. Hom ha proposat que tots dos puguin venir del nom de persona llatí Arīānus, derivat dArīus, significant [la propietat de] Arīāni.

Història 
Al terme hi ha força jaciments d'època prehistòrica, entre els quals destaca el de la Cova de la Canova d'Ariany, una cavitat natural amb enterraments pretalaiòtics que fou de gran importància per l'estudi d'aquesta cultura. A l'època islàmica era una alqueria que feia part del juz de Yiynau-Bitra. Després del Repartiment romangué de la part reial i el principal beneficiari fou Pere de Portugal.

L'alqueria d'Ariany fou una possessió i senyoria de la família Cotoner que romangué fins al  com a possessió; fou aquest segle que els senyors començaren a parcel·lar les terres de la propietat. La vila té l'origen a les cases conegudes com a l'Alberg.

Després de la guerra de Successió aparegué el Marquesat d'Ariany, creat per Felip V en agraïment al suport de la família Cotoner, principals propietaris del poble. Marc Antoni Cotoner i Sureda Vivot, el primer marquès d'Ariany, va dur de Madrid una imatge de la Mare de Déu d'Atocha, la qual arribà a desplaçar la devoció cap a l'antiga imatge de la Mare de Déu de les Neus.

Segons l'Arxidu, entre 1870 i 1890 tenia 137 cases i 515 habitants. El 1935 l'església esdevengué parròquia i se'n delimità el terme parroquial, el qual serví per traçar el nou terme municipal quan se segregà de Petra el 1982.

Política 
L'actual batle és Joan Ribot Mayol (Proposta per les Illes), i ho és d'ençà de 2007 després que ho fos, durant vint-i-quatre anys, Antoni Pascual Ribot, d'UM (el predecessor de l'actual Proposta per les Illes). No hi ha hagut mai pactes electorals, atès que sempre hi ha hagut majories absolutes.

Monuments i llocs d'interès 

 Església parroquial de Nostra Senyora d'Atotxa.
 S'Auberg i El Camí de Sa Marquesa, casa que donà origen al nucli de població.
 Ca ses Monges, el convent de les monges franciscanes, situat en el número 2 del carrer Major.
 Pou Bo, pou públic probablement d'època islàmica, situat a 300 metres al sud del nucli urbà, en el camí de Son Gibert o de Petra.

Festes locals 
 17 de gener, Sant Antoni.
 Darrer dissabte de juliol. Fira nocturna.
 Darrer diumenge de juliol. Festa de la independència municipal.
 Darrer diumenge d'agost, Mare de Déu d'Atotxa, patrona del municipi de 1717 ençà.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina de l'ajuntament
 Informació de l'Institut d'Estadística de les Illes Balears
 Poble de Mallorca. 
  Vídeo d'Ariany a Teleweb Mallorca  (2:38 min.)
 Pàgina sobre el Poble d'Ariany creada per Maties Melià.
Consell

Consell és un municipi del Raiguer de Mallorca. Limita amb els termes municipals de Santa Maria del Camí, Alaró, Binissalem, Sencelles i Santa Eugènia.

Situació 
El municipi limita a llevant amb el terme de Binissalem, a migjorn amb el de Santa Eugènia, a ponent amb el de Santa Maria del Camí i a tramuntana amb el d'Alaró.

Llocs d'interès 

La Casa de la Vila se situa a la Plaça Major. És un edifici funcionalista, que també empra solucions de l'arquitectura tradicional. El 1932, l'arquitecte Guillem Forteza Piña el projecta com a escola graduada. Es tracta d'una construcció de tres plantes amb la coberta de doble vessant i amb la façana recoberta de peces irregulars de pedra viva.

L'església de Nostra Senyora de la Visitació és, sens dubte, l'edifici més emblemàtic de Consell. Situada a la Plaça Major, és representativa d'una tendència artística de transició coneguda amb el nom de premodernisme i que es caracteritza per introduir dins un edifici, estructuralment historicista, tot un seguit d'elements propis dels repertoris modernistes. Presenta planta basilical, d'una sola nau, amb vuit capelles laterals, quatre a cada costat, té un transsepte inscrit i un absis semicircular.

Festes 
Des de l'any 1720, la vila de Consell celebra la festivitat del patró, Sant Bartomeu. D'altra banda, la parròquia té una altra patrona, la Nostra Senyora de la Visitació.

Dins els actes de les Festes de Sant Bartomeu de Consell hi destaquen el multitudinari sopar a la fresca i la Nit dels Playback's. Aquestes festes patronals són molt seguides i estimades, no només pels consellers i conselleres sinó que també són molts els visitants que gaudeixen de la festa.

Consell, també celebra la festa de Sant Antoni el 17 de gener. Aquesta festa és típica a altres pobles de les Illes com sa Pobla, Manacor o Artà on fan la gran nit de revetlla de Sant Antoni dia 16, a Consell però el dia gran és el dia 17 on es fan les tradicionals beneïdes i després el Carnaval de Sant Antoni. Carrosses i comparses omplen els carrers de la vila de color i festa.

Fira 
La fira de Consell se celebra el mes d'octubre, concretament el primer diumenge després de Sant Lluc (18 d'octubre).
També es duu a terme una fira nocturna durant de les festes de Sant Bartomeu.

Mercat 
El mercat se celebra cada dijous a la Plaça Major al matí, de les vuit a les dotze. També, cada diumenge, es pot trobar al polígon industrial del municipi el Mercat dels encants, on es posen a la venda objectes de segona mà.

Esports 
L'equip de futbol de la vila és el CE Consell, fundat el 1918. Els partits com a local els juga al camp municipal, situat a ponent de la vila.

D'ençà de 2006, la vila compta amb un equip de bàsquet, el CB Consell. Juga de titular al pavelló municipal Cati Pol, situat a ponent de la vila, prop del camp de futbol. Vesteixen de color blanc.

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut d'Estadística de les Illes Balears
Costitx

Costitx és una vila i municipi del Pla de Mallorca situat al centre de l'illa, al nord-oest de la capital. Forma part de la comarca del Pla. Limita amb els municipis de Sencelles, Inca, Sineu i Lloret.

Etimologia 
El mot "costitx" etimològicament prové del llatí, procedint del mot COSTES, que significaria coster o pujol, és a dir "petit puig", ja que la vila està situada damunt un petit promontori.

Història 
El terme conté restes antigues com l'anomenat santuari talaiòtic de Son Corró. En aquest mateix lloc, a finals del  (1894) un pagès, llaurant els terrenys propers a l'antic santuari, hi trobà tres caps de bronze amb unes traces molt semblants a altres caps de bou trobats a les antigues civilitzacions micènica i minoica del segon mil·lenni abans de Crist. Aquests caps de bou estan dipositats al Museu Arqueològic Nacional de Madrid i es coneixen com els Bous de Costitx.

Durant la dominació romana es va poblar el domini romà dirigit per Quint Cecili Metel Baleàric pel voltants de l'actual nucli urbà. Era una alqueria musulmana dins el districte de Qanarûsha i en el repartiment posterior a la conquesta catalana romangué a la part del vescomte de Bearn.

Va segregar-se de Sencelles el 1855.

Llocs d'interès 

Dins aquest municipi hi ha l'Observatori Astronòmic de Mallorca on, el 1996, va ésser descobert l'asteroide (20140) Costitx, que està dedicat a la vila.

Imatges

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament 
 Informació de l'Institut Balear d'Estadística
 Plana de l'observatori 
 Temps passats. Costitx, el batec d'un poble
Escorca

Escorca (pronunciat  Ascórca) és un municipi de Mallorca, que està situat a la Serra de Tramuntana i que limita amb els municipis de Fornalutx, Sóller, Bunyola, Alaró, Mancor, Selva, Campanet i Pollença. Al nord, limita amb el mar i té un petit moll el Port de la Calobra, on amarren les barques que fan el trajecte del Port de Sóller i que porten principalment als visitants del torrent de Pareis.

Economia 
En 2014 era considerat el municipi amb la taxa d'endeutament més alta per habitant de les Illes Balears.

Geografia 
Al seu terme municipal hi ha quatre dels cims més alts de Mallorca:
 Puig Major (1.445 m)
 Puig de Massanella (1.364 m)
 Puig Tomir (1.102 m)
 Puig Roig (1.003 m)

Població 
Està format pels antics nuclis de població de Lluc i la Calobra, un petit nucli en el Port de la Calobra amb nombrosos restaurants, i les urbanitzacions de Son Macip, el Guix i Cala Tuent, aquestes dues darreres amb el desenvolupament aturat, després de fortes polèmiques.

Llocs d'interès 

El municipi d'Escorca té els següents llocs d'interès:

 Cala Tuent
 Embassament de Cúber
 Embassament del Gorg Blau
 Ermita de Sant Llorenç, 
 Sa Calobra
 Ermita de Sant Pere, Escorca
 Lluc
 Albarca
 Comafreda
 Binifaldó
 Mortitx
 Cala Codolar
 Cala dels Capellans
 Punta de Cala Rotja

Vegeu també 
 Jardí Botànic de Lluc
 Era d'Escorca

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut Balear d'Estadística
 Guia de Mallorca: Escorca
Estellencs

Estellencs és una vila i municipi costaner de la serra de Tramuntana de Mallorca. Limita amb els municipis d'Andratx, Banyalbufar, Puigpunyent i Calvià. Es troba als peus del Puig de Galatzó, que es pot veure de gairebé tots els punts del poble. És totalment verge d'urbanitzacions i de camps de golf.

Geografia

Puig de Galatzó 

L'excursió al Puig de Galatzó és una de les més interessants que es poden fer. Cal tenir en compte que es pugen gairebé els seus 1.026 m, ja que l'excursió es comença pràcticament des del nivell de la mar. Però, val la pena arribar-hi, ja que des del cim, en un dia clar, es pot veure bona part de Mallorca i no hi ha cap cim més alt als voltants.

La passejada comença prop del restaurant Es Grau. Hi ha un camí públic, que comença a la carretera per anar cap al Boal de Ses Serveres. Aquest mateix camí permet anar també a la finca pública de Sa Coma d'en Vidal.

Des de Ses Serveres, que és com es coneix a Estellencs aquest lloc, des de darrere la caseta de carboners comença el camí cap al Puig.

Al llarg del seu recorregut podem trobar restes de sitges, casetes de carboner. La pujada és accentuada, però el cansament s'alleuja amb les vistes de les quals anam gaudint.

Al Galatzó també s'hi pot arribar des de Puigpunyent i des de Calvià. La caminada des d'Estellencs és la que es trobaria en segon lloc en dificultat.

Camí Reial de Banyalbufar a Estellencs i Camí de sa Costa 

Ambdós camins formen part de la Ruta de Pedra en Sec, i comuniquen amb Esporles a través del camí des Correu.
S'incorporaren a aquesta ruta el 2015, després d'anys tancats per un particular i gràcies a la lluita veïnal i a la implicació de l'ajuntament de Banyalbufar i del Consell de Mallorca.

Llocs d'interès 

Té una cala pública on es pot trobar una font que raja sempre, i on l'aigua està molt freda.

Té un grapat de possessions típiques de muntanya com ara Son Fortuny, Es Collet, Son Serralta, Es Putxet, Es Grau, Cas Xocolater.
Hi ha un grapat d'entitats, on podem destacar la Comunitat de Regants de S'Ull de S'Aigua, que és una comunitat de regants d'una font que surt de la finca Son Fortuny, anomenada S'Ull de S'Aigua, i aquesta aigua està repartida, per hores, a diverses finques fins a arribar a la finca Es Collet.

Es pot anar al mirador de s'Atalaia, actualment mirador d'Es Collet, magnífic per les vistes de la costa que hi podeu trobar. El camí comença davora el camp de futbol, és un camí de color groc encimentat.

Fa poc temps a més a més es rodà la pel·lícula "YO" de Rafa Cortes.

Festes i fires 
 Patró: Sant Joan Baptista, 29 d'agost.
 Festes patronals: darrera setmana d'agost
 Fires: Sant Antoni (17 de gener) - Festes patronals (agost)

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut d'Estadística de les Illes Balears
 Estellencs
 Escola Gabriel Palmer, Estellencs 
 Galeria de fotos del poble 
 Guia de Mallorca: Estellencs
Lloseta

Lloseta és una vila i municipi del Raiguer de Mallorca. Limita amb els termes d'Alaró, Mancor de la Vall, Selva, Inca i Binissalem. Situat al vessant sud de la Serra de Tramuntana, la meitat nord del municipi és muntanyosa i la meitat sud és plana.

L'etimologia de Lloseta s'explica com a diminutiu de llosa (‘pedra plana’). Lloseta com a topònim apareix escrit 'Lauzeta' en el llibre del Repartiment de Mallorca, .
Cal destacar la Mare de Déu de Lloseta, estàtua de fusta dels segles , la més antiga de Mallorca.

Festes i fires 
A Lloseta hi ha dues festes locals principals.

La primera se celebra dia 8 de setembre; és la festa de la Mare de Déu de Lloseta, patrona del municipi. L'acte central consisteix en la celebració religiosa que es fa al matí al temple parroquial, amb l'assistència de les autoritats. El canvi experimentat en els darrers anys ha suposat l'ampliació del ventall d'activitats, tant esportives com culturals, durant la setmana prèvia. Un exemple és el sopar a la fresca, en el qual tots els llosetins i llosetines es reuneixen als diferents carres del poble. Sol haver-hi grups de música als diferents carrers, grans taulades, etc. L'ajuntament sempre dona un obsequi, des de fa tres o quatre anys, una ensaïmada i el vi.
	
L'altra festa és la celebració de el Cocó, el primer dimecres després de Pasqua. Aquesta festa és la continuació actual de l'antic pancaritat amb què els llosetins i llosetines veneraven a la Mare de Déu en l'oratori construït a l'antiga possessió de Son Ramon. Aquest dia les autoritats polítiques i eclesiàstiques inicien la festa amb un passeig des del temple parroquial fins a l'oratori, on té lloc la celebració eclesiàstica. Al llarg del dia, i malgrat haver perdut l'encant tradicional a causa de la modernitat, l'actual avinguda del Cocó és el punt on es concentra l'activitat, que compta també amb la presència de visitants dels municipis veïnats.

Per altra banda, Lloseta celebra el mercat setmanal els dissabtes a la Plaça d'Espanya. El mercat té una oferta variada, en la qual hi destaquen els productes alimentaris. També cal destacar la fira de la sabata, a final de primavera.

A Lloseta nasqué Pere Rosselló Batle, emigrat el 1902 a Puerto Rico i avi del governador de l'illa Pedro Rosselló

Esports 
El principal club de la vila és el CE Llosetí, que fou fundat el 1944 i que el 2015 pujà a Segona Divisió B. També era de Lloseta el CP Altura, club que competí la dècada dels vuitanta.

Referències

Vegeu també 
 Bestard
 Llista de monuments de Lloseta
 Aiamans
 S'Estorell
 Son Ramon
 Son Pelai
 Alcudieta

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut Balear d'Estadística
Sant Llorenç des Cardassar

Sant Llorenç del Cardassar (col·loquialment Sant Llorenç des Cardassar), antigament Bellver o Sant Llorenç de Bellver, és una vila i municipi de la comarca del Llevant de l'illa de Mallorca que confronta amb els municipis de Manacor, Petra, Artà i Son Servera.

Està format pels nuclis de la vila de Sant Llorenç, Son Carrió i les zones turístiques de l'Illot, la Coma i la meitat sud de Cala Millor.

Història 
En el moment de la conquesta de Mallorca, el terme rebé el nom de Bellver, que era la denominació d'una de les alqueries que comprenia, i pertocà al comte de Rosselló Nuno Sanç. Allà hom hi erigí una parròquia, que fou dedicada a Santa Maria. Entorn de la dita parròquia fou on es bastí la vila, una de les que va fundar Jaume II, alçada dins les terres de la família Pardines, i que prengué el nom de Santa Maria de Bellver. No obstant això, el  la vila no s'havia consolidat i tant el terme com la parròquia foren annexades a Manacor.

A la dita església de Santa Maria hi havia un altar dedicat a Sant Llorenç, que ja apareix documentat el 1282; amb el temps, la devoció per Sant Llorenç degué créixer i acabà per substituir la titularitat de Santa Maria; així, el 1349 la vila ja apareix documentada amb el nom de Sant Llorenç de Bellver.

No fou fins al 1892 que el municipi s'independitzà de Manacor i fins al 1913 que s'erigí en parròquia pròpia.

Desastre de la tardor de 2018 

L'horabaixa del 9 d'octubre de 2018, després de pluges intenses que varen deixar més de 200 mm en diversos punts del llevant mallorquí, el torrent que travessa el municipi es va desbordar i va provocar unes inundacions catastròfiques, tot arrossegant vehicles, aixecant l'asfalt de les carreteres i deixant tretze víctimes mortals.

Població 
L'any 1900, el municipi de Sant Llorenç tenia 2.464 habitants. L'any 1950 va créixer fins als 3.869 habitants. Tanmateix, va ser durant la segona meitat del  quan el creixement demogràfic fou més important.

Població de dret del municipi al llarg de les següents dècades: 

Segons les xifres oficials de població del padró municipal, a data del 1r de gener del 2014 el municipi tenia 8.320 habitants inscrits; dels quals 4.143 són homes i 4.177 són dones. (Font: INE i IBESTAT).

Habitants per nuclis de població. Any 2018

Política i administració 
L'actual batle és Mateu Puigròs Sureda del Grup d'Independents de Sant Llorenç del Cardassar.

Resultats electorals del municipi de Sant Llorenç del Cardassar. Any 2019

Cens: 5.832. Participació: 3.247 (55,68%) i una abstenció del 44,32%

Persones rellevants 
 Salvador Galmés i Sanxo
 Margalida Fullana
 Josep Cortès i Servera
 Miquel Montoro

Referències

Vegeu també 
 Cova de s'Homonet
 Llista de monuments de Sant Llorenç des Cardassar
 Poblat talaiòtic de s'Illot

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament 
 Informació de l'Institut d'Estadístic de les Illes Balears
 Guia de Mallorca: Sant Llorenç del Cardassar 
 Agrupació de voluntaris de Protecció Civil
 Federació d'Entitals Locals de les Illes Balears - FELIB
Santa Margalida

Santa Margalida és una vila i municipi de Mallorca. Limita amb els termes de Maria de la Salut, Muro, Artà, Petra i Ariany.

Població

Història 
Durant l'època musulmana de Mallorca, Santa Margalida formava part del districte de Muruh, el qual amb la reconquesta cristiana va ser dividit entre les parròquies de Sant Joan de Muro i de Santa Margarida de Muro (corresponents als actuals municipis de Muro i de Santa Margalida). El nucli de Santa Margalida sorgí entorn de l'alqueria d'Hero.

Fins a la seva segregació, al , els territoris de Santa Margalida incorporaven els actuals del terme de Maria.

Personatges il·lustres 
 Joan Ordinas i Tous, cantant d'òpera de la corda de baix (1839-1899)
 Pere Estelrich i Fuster, agrònom (1845-1912)
 Joan March i Ordinas, polític, financer, i fundador de la Banca March (1880-1962)
 Joan Mascaró i Fornés, filòleg orientalista (1897-1987) 
 Felicià Fuster Jaume, enginyer i empresari (1924-2012)
 Rafael Bordoy Pomar, escriptor i poeta (1936-)
 Guillem Àngel Crespí i Alemany, pintor i escultor (1963-) 
 Antoni Tauler Llull, ciclista (1974) 
 Mateu Matas Ordinas, "Xurí", glosador (1982-)

Curiositats 
Els habitants de Santa Margalida són coneguts com a margalidans o vileros, en aquest darrer cas pel costum de referir-se al seu poble com a la Vila.

Els llinatges mallorquins més comuns de Santa Margalida són Perelló, Estalric (Estelrich), Rosselló, Ferrer, Morei (Morey), Font i Moragues.

Referències

Vegeu també 
 Festes de la Beata
 Llista de monuments de Santa Margalida
 El parlar de la Vila http://www.santamargalida.cat/municipi/elparlar/elparlar.ct.html

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut d'Estadística de les Illes Balears
 La Guerra Civil a Santa Margalida
 lavila.org
 Son Real pudo ser la capital de la Mallorca prehistórica 
 Guia de Mallorca: Santa Margalida
Selva (Mallorca)

Selva () és una vila i municipi del Raiguer de Mallorca. Limita amb els termes de Mancor, Escorca, Campanet, Inca, Búger i Lloseta.

Història 
Antigament, en època musulmana, era una alqueria que es deia Xilva. Vers l'any 1248 ja hi havia constància d'una església petita dedicada al patró del poble, Sant Llorenç. Jaume II de Mallorca vers l'any 1300 declarà oficialment vila, juntament amb Sa Pobla i Campanet.

Població 
Selva és el cap administratiu dels llogarets de Biniamar, Binibona, Moscari i Caimari.

Llocs d'interès 

L'església actual de Selva es començà a construir a principis del  i està documentada per una carta que atorgà el rei Sanç I de Mallorca. Vers l'any 1600 aquesta església es va ampliar i es reconstruí amb una gran escalonada davant la façana principal. Vers 1855 es produí un incendi el que va donar a fer-se una nova rehabilitació.

L'Ermita de Crist Rei es construí durant la dècada dels anys 20 (). En 1960 es destruí. A igual que a Inca, el poble de Selva té una gran devoció per Crist Rei. En l'actualitat l'Ermita i el Puig és el lloc de trobada en festes religioses al llarg de l'any, principalment per Pasqua.

Festes, mercats i fires 
 Selva celebra les seves festes patronals dia 10 d'agost, Sant Llorenç. Els altres nuclis celebren els seus patrons per la Mare de Déu d'agost, el 15 d'agost.
 També són molt populars els pancaritats que es fan a tots els nuclis del municipi: Crist Rei (Selva)
 A la barriada de Camarata de Selva se celebra, també, la fira i festa de la Creu, dia 3 de maig, celebració que, amb el temps, ha esdevingut animada fira i mostra artesana.
 El segon cap de setmana de juny se celebra la Fira de ses Herbes, una fira centrada en les rondalles mallorquines i en el paper de les herbes medicinals en la cultura del poble en l'antiguitat.
 Quant a la infraestructura cultural del municipi, tots els nuclis de població disposen de cases del poble per a S'Alqueria, Caimari per a la realització d'activitats culturals i Biblioteca Pública. Selva disposa d'una funcional Casa de Cultura, que alberga els serveis de Biblioteca central de la xarxa municipal, Servei d'Informació, Escola Municipal de Música, Sala d'exposicions i Saló d'actes.
 També s'ha de destacar l'Agrupació folklòrica Aires de Muntanya, que ofereix, cada setmana, una mostra de balls típics mallorquins.

Selvatgins il·lustres 
 Jaume Lladó i Ferragut; historiador, el municipi atorga el Premi d'Investigació Jaume Lladó i Ferragut cada dos anys (Palma, 1975)
 Francesc Bonafè i Barceló; botànic, poeta, folklorista i capellà (Biniamar, 1908-1994)
 Guillem Mateu i Mateu; oceanògraf, biòleg, investigador, professor de Micropaleontologia (Caimari, 1930)

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut Balear d'Estadística
 Guia de Mallorca: Selva
Sencelles

Sencelles és una vila i municipi del Pla de Mallorca. Limita amb els termes de Santa Eugènia, Consell, Binissalem, Inca, Costitx, Lloret de Vistalegre i Algaida.

Història 
La conquesta cristiana portà un repartiment que deixà les terres de Sencelles, abans integrades al districte musulmà de Qanarûsha, a la part del vescomte de Bearn. El 1248 segons una butlla papal d'Innocenci IV existia una església dedicada a Sant Pere. Fins a 1855 va incloure Costitx.

Hi va néixer, viure i morir la beata Sor Francinaina Cirer i Carbonell.

Població 

L'any 1930, el municipi de Sencelles tenia un total de 3.056 persones, de les quals 1.829 habitaven dins la vila, 453 ho feien a Biniali, 77 a Ruberts, 46 a Jornets, 44 a Cascanar i 33 a Sonarrossa.

Festes 
A Sencelles hi ha un parell de pics a l'any que fan festes. A principi d'any se celebra Santa Àgueda, la patrona de Sencelles fent un fogueró amb un correfoc el dissabte de Sant Àgueda i el diumenge una missa en honor seu. El 27 de febrer se celebra un homenatge a la Beata Francinaina Cirer omplint la seva estàtua que hi ha a la plaça de l'església de flors. El 3r diumenge de maig se celebra la fira on els carrers del poble s'omplen de gent. El 29 de juny se celebra Sant Pere amb una missa i un "playback" per divertir a la gent. Finalment, les darreres festes són les de la Mare de Déu d'agost on es fan les revetles, i l'embala' t on es pot gaudir d'una guerra de palla i aigüa i més festes per als joves i no tan joves.

Referències

Vegeu també 
 Llista de batles de Sencelles
 Escuts i banderes dels municipis de Mallorca
 Llista de monuments de Sencelles

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Guia de Mallorca: Sencelles
Zaragoza

Toponímia:
 Saragossa, ciutat capital de l'Aragó 
 Saragossa (comarca), comarca d'Aragó
 Província de Saragossa, una de les províncies espanyoles
 Puebla de Zaragoza, ciutat mexicana
 Biografies:
Francisco Zaragoza Gomis (Altea, 1912 - Alacant, 1987), metge i polític valencià
Javier Zaragoza
Josep Zaragoza i Vilanova (Alcalà de Xivert, 1627 – Madrid, 1679), matemàtic i astrònom valencià
José Zaragoza
Àngel Rangel Zaragoza (Sant Carles de la Ràpita, 1982), futbolista català que juga de defensa
Antoni Siurana i Zaragoza (Lleida, 1943), conseller d'Agricultura, Ramaderia i Pesca de la Generalitat de Catalunya
Federico Mayor Zaragoza (Barcelona, 1934), polític i diplomàtic català que fou Director General de la UNESCO entre 1987 i 1999
Miguel Ambrosio Zaragoza (Albuixec, 1913 - 1992), dibuixant de còmics, conegut per haver il·lustrat El Capitán Trueno
Miguel Ortiz Zaragoza (Altea, 1962), advocat i polític valencià
 Altres:
 Universitat de Saragossa, centre d'educació superior públic aragonès
 Estació de Saragossa-Delicias, al barri de Las Delicias de Saragossa 
 Club Baloncesto Zaragoza, club de bàsquet de la ciutat de Saragossa
 Real Zaragoza, club de futbol de la ciutat de Saragossa a l'Aragó
Lloret

Topònims:
 Lloret de Mar, municipi costaner de la comarca de la Selva, a Catalunya
 Lloret de Vistalegre, municipi de l'illa de Mallorca, a les Illes Balears
 Mola de Lloret, muntanya del municipi de Roquetes a la comarca del Baix Ebre 
 Barranc de Lloret, al Baix Ebre
 Entitats:
 Club de Futbol Lloret, club de futbol català de la vila de Lloret de Mar 
 Club Hoquei Lloret, entitat esportiva de Lloret, a la comarca de La Selva, fundada el 1969 
 Biografies:
 Antoni Lloret i Martí advocat i polític valencià originari d'Alberic 
 Antoni Lloret i Orriols (Barcelona, 1935), científic i escriptor 
 Carles Lloret i Soler (1921 - Barcelona, 2006), actor de teatre i cinema 
 Enric Lloret
 Josep Lloret i Colell (Palamós, 1943), promotor musical català 
 Josep Maria Lloret i Garrigosa (Girona, 1862 - Sant Feliu de Guíxols, 1925), notari conegut per formar part del "círcol" d'amics i col·laboradors del poeta Joan Maragall
 Juan Antonio Lloret Llorens, polític valencià 
 Isabel Lloret Ivorra (La Vila Joiosa, 1971), esportista i política
 Isidre Lloret i Massaguer (Barcelona, 1880 - 1922), advocat especialista en dret municipal 
 Pere Lloret Ordeix (Tarragona, 1877 – Barcelona, 1967), alcalde de Tarragona 
 Rafel Lloret (Mallorca, ? - 1451), bruixoler i mestre de cartes de navegar 
 Toni Lloret i Grau (Igualada, 1957), psicòleg i escriptor català
Sant Llorenç

Hagiografies:
 Sant Llorenç (màrtir), màrtir cristià la festivitat del qual se celebra el 10 d'agost 
 Sant Llorenç Justinià o Lorenzo Giustiniani, sant i patriarca de Venècia del segle XVI
 Sant Llorenç de Brindisi, frare caputxí i sant italià, mort en 1619
 Sant Llorenç de Canterbury, segon arquebisbe de Canterbury, mort en 619
 Entitats de població:
 El Balcó de Sant Llorenç, nucli al municipi de Castellar del Vallès, al Vallès Occidental
 Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac, parc natural al massís de Sant Llorenç del Munt i la serra de l'Obac (Bages)
 Sant Llorenç (Campdevànol), nucli al municipi de Campdevànol, al Ripollès
 Sant Llorenç (barri de València), barri de València
 Barri de Sant Llorenç (Terrassa), barri de Terrassa, al Vallès Occidental, al districte 6 o del Nord-est
 Sant Llorenç, antic nom de la Serra del Mont, entre l'Alt Empordà i la Garrotxa.
 Sant Llorenç de Balàfia, nucli al municipi de Sant Joan de Labritja a l'illa d'Eivissa
 Sant Llorenç de les Arenes, nucli al municipi de Foixà, al Baix Empordà
 Sant Llorenç des Cardassar, municipi de Mallorca
 Sant Llorenç de Cerdans, municipi al Vallespir
 Sant Llorenç d'Hortons, municipi a l'Alt Penedès
 Sant Llorenç de Montgai, nucli al municipi de Camarasa, a la Noguera
 Sant Llorenç de Morunys, municipi al Solsonès
 Sant Llorenç de la Muga, municipi al l'Alt Empordà
 Sant Llorenç del Munt, massís muntanyós a la Serralada Prelitoral Catalana a cavall entre les comarques del Vallès Occidental i el Bages 
 Sant Llorenç de la Salanca, municipi al Rosselló
 Sant Llorenç Savall, municipi al Vallès Occidental
 Veïnat de Sant Llorenç, nucli al municipi de Llagostera, al Gironès
 Edificis:
 Sant Llorenç d'Argençola, església al nucli d'Argençola (l'Anoia) 
 Església de Sant Llorenç de Càlig, església al municipi de Càlig (Baix Maestrat)
 Església de Sant Llorenç de les Arenes, església al poble de Sant Llorenç de les Arenes, al municipi de Foixà
 Església de Sant Llorenç de Lleida, església a la ciutat de Lleida
 Església parroquial de Sant Llorenç Màrtir, església al municipi de Massalfassar, Horta Nord
 Sant Llorenç del Mont (impròpiament, Sant Llorenç de Sous), monestir benedictí a la muntanya del Mont a Albanyà (Alt Empordà)
 Monestir de Sant Llorenç del Munt, monestir benedictí dalt de tot de la Mola, al municipi de Matadepera
 Sant Llorenç de Perles, capella al municipi de Vilademuls (Pla de l'Estany)
 Sant Llorenç de Ratera, capella al nucli de Ratera (municipi dels Plans de Sió, la Segarra) 
 Sant Llorenç de Saraís, església parroquial romànica al poble abandonat de Saraís (la Vall de Boí, Alta Ribagorça) 
 Sant Llorenç de Sous, església al poble de Sous, a Albanyà (Alt Empordà), construïda entre les restes del monestir de Sant Llorenç del Mont
 Església de Sant Llorenç de Montgai
 Miscel·lània:
 Llàgrimes de Sant Llorenç, pluja de meteors
 Riu Sant Llorenç, gran riu a l'Amèrica del Nord fronterer entre el Canadà i els Estats Units
 Esplai Sant Llorenç, esplai de Sant Feliu de Llobregat
Fagemidi

Un fagemidi és una barreja entre un fag filamentós (l'exemple típic són els fags M13) i un plasmidi.

compost per un plasmidi al qual se li ha incorporat l'origen de replicació d'un fag filamentós (fags d'àcid desoxiribonucleic (ADN) monocatenari), com ara el fag M13 o F1. D'aquesta manera manté totes les utilitats dels plasmidis però a més té la capacitat de produir ADN monocatenari.

L'obtenció d'ADN monobri ha estat molt important per a les tècniques de seqüenciació tot i que actualment es realitzen igualment amb ADN bicatenari. Així les aplicacions de l'ADN monocatenari es concentren actualment en la seva ocupació com ara sondes i en assajos de mutagènesi.

Generalment es manegen com plasmidis, podent créixer-los en gran quantitat com a ADN bicatenari. Quan es desitja obtenir ADN monocatenari es coinfecta el cultiu bacterià amb un fag filamentós auxiliar, preferiblement defectiu. La proteïna II del fag reconeix la "regió intergènica" (origen de replicació de fag filamentós) inserida en el plasmidi, talla el bri (+) i la replica en "cercle-rodant". L'ADN monobri es recobreix de proteïnes i surt per extrusió (és un paràsit cel·lular, no un fag lític) de la cèl·lula.

L'avantatge que això comporta per a la mutagènesi, rau en el fet que el fag M13 té capacitat per produir un miler de còpies sense lisar la cèl·lula. En aquest sentit és molt menys agressiu que els fags lambda. D'aquesta manera es pot clonar material genètic amb una elevada eficiència.

El problema que tenen per a la seva confecció és que en ser el genoma de l'M13 salvatge tan optimitzat no es pot treure gaire elements o el resultat no serà viable.

Així doncs, s'ha modificat una única zona d'ADN intergènic que no era imprescindible. S'hi ha posat l'operó lacZ' (té el pèptid de la
β-galactosidasa) i cal utilitzar el vector amb una soca que tingui l'altre tros del gen perquè s'hi puguin diferenciar les colònies per color.
 infectades sense l'element d'inserció = blau.
 infectades amb l'element d'inserció = blanc, perquè l'insert trenca el marc de lectura del pèptid α.

En el seu cicle hi ha la forma dsDNA (en la replicació) i ddDNA (en empaquetar). Òbviament només es pot treballar amb la segona forma, ja que la primera no disposa d'enzims de restricció per aplicar-hi.

Alguns vectors derivats són l'M13rup18 i l'M13rup19 que tenen afegit un linker amb llocs de clonatge múltiples.

La soca a utilitzar ha de ser Pro-F+lacZ'pro+: se li ha tret el gen de la prolina del seu lloc i se l'ha posat en el plasmidi F, donant lloc al plasmidi F'. A més en aquest plasmidi s'hi ha posat el gen lacZ' (el pèptid α de les β-galactosidasa). Es posa els bacteris en medi màxim (sense Pro) i només creixen les F+ perquè són les que poden sintetitzar Pro. A més, com que tenen el gen lacZ' permetrà un cop feta la infecció, veure quines colònies tenen l'insert i quines no com ja s'ha explicat abans.

Referències 

Enginyeria genètica
Timidina-cinasa

La timidina-cinasa (TK) és una proteïna molt utilitzada en la clonació d'animals. Concretament, serveix com a selecció negativa per diferenciar si la informació d'un vector s'ha inserit o recombinat en un cromosoma.

Mitjançant altres mètodes (normalment per l'expressió del gen de resistència a la neomicina) és possible saber si la informació genètica s'ha introduït en el cromosoma. El que no es pot saber per aquest mètode és si el vector s'ha introduït atzarosament o si pel contrari s'ha recombinat en les seqüències de recombinació HB1 i HB2. En la creació d'un organisme genoanul·lat podria tenir poca importància però no pas en la d'un organisme genomodificat o un rescue. Aquí és on hi entra la en joc la tk

Quan la timidina-cinasa es troba ganciclovir, el metabolitza i converteix en un agent tòxic que mata la cèl·lula. Com que el gen de la timidina-cinasa es troba a fora de les seqüències de recombinació, només s'inserirà a la cèl·lula, podrà ser llegit i farà el seu efecte mortal quan el vector s'hagi inserit en lloc de recombinat.

EC 2.7.1
Proteïna-cinases
Escut d'Anglesola

L'escut oficial d'Anglesola té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, 3 faixes viperades de sable. Per timbre una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 20 de maig de 1994 i publicat al DOGC el 8 de juny del mateix any amb el número 1906.

Són les armes de la baronia d'Anglesola, fundada el 1079 per Gombau d'Anglesola (anomenat Berenguer I). Més tard, el 1645, la baronia fou elevada a marquesat, tal com ho testimonia la corona de l'escut. Or i sable són els colors del comtat d'Urgell.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Anglesola
Anglesola
Escut de Belianes

L'escut oficial de Belianes té el següent blasonament: 
Escut caironat: de porpra, 2 palmes d'or posades en pal i apuntades acompanyades al cap d'una corona reial d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Fou aprovat el 28 d'abril de 1993 i publicat dins el DOGC el 7 de maig del mateix any amb el número 1742.

Les palmes fan al·lusió al martiri dels sants Esteve i Sebastià. La corona reial és un senyal tradicional de l'escut del poble; en realitat, els reis Jaume I, Jaume el Just, Pere III i altres van anar comprant i venent el domini sobre la població, que sempre acabava retornant als vescomtes de Cardona, barons d'Anglesola i de Bellpuig.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Belianes
Belianes
Escut de Palafrugell

L'escut oficial de Palafrugell té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un castell obert d'argent, acostat de dues garbes lligades d'or. Per timbre, una corona de baró, i acoblat en pal darrere l'escut un bordó de prior d'or.

Història 
La primera referència escrita a l'escut heràldic de Palafrugell es troba en el contracte entre la Universitat de Palafrugell i el pintor Lluís Borrassà per pintar un retaule a l'església parroquial de Sant Martí de Palafrugell, signat a Barcelona l'11 de desembre de 1413; l'escut és per tant un dels més antics de Catalunya. Les càrregues heràldiques descrites eren un palau i dues garbes, i els esmalts eren palau de plata, garbes d'or i camper vermell. El castell és propi d'una població amb fortificacions, i les garbes fan referència als recursos agrícoles. Les representacions de l'escut més antigues que s'han localitzat són en les cobertes de dos llibres de clavaria (de 1533 i 1564) del fons de l'Ajuntament de Palafrugell de l'Arxiu Municipal de Palafrugell. Durant els segles XIX i XX consta la utilització de l'escut amb esmalts diferents.

La proposta de timbre realitzada per l'assessor d'heràldica Armand de Fluvià, la qual ha comptat amb el suport de l'Institut d'Estudis Catalans, es deu a la jurisdicció que històricament ha tingut la vila: Palafrugell ha format part d'una baronia eclesiàstica, depenent del Priorat de Santa Anna de Barcelona.

Va ser aprovat el 28 d'abril del 2004 pel Ple de l'Ajuntament de Palafrugell, oficialitzat per la Generalitat el 6 de juliol d'aquell any i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 4182.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Palafrugell
Palafrugell
Bandera de Belianes

La bandera oficial de Belianes té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, porpra, amb dues bandes grogues, de gruix 1/6 de l'alçària del drap; la primera ocupa des del segon sisè superior de l'alçària del mateix drap fins al cinquè novè inferior de la llargària, i la segona des del cinquè novè superior de la llargària fins al cinquè sisè de la de l'alçària.

Va ser aprovada el 31 de març de 1994 i publicada en el DOGC el 20 d'abril del mateix any amb el número 1868.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

Belianes
Belianes