Libanon

Libanon ( ), plným názvem Libanonská republika (), je stát na Blízkém východě v jihozápadní Asii, při východním pobřeží Středozemního moře. Hraničí na východě a severu se Sýrií, na jihu s Izraelem. Jako stát nacházející se v historicky významném území Blízkého východu je Libanon, i přes svou malou rozlohu, význačný pro svou bohatou historii a etnicky a nábožensky rozmanité obyvatelstvo. 

Libanon se nachází ve významné oblasti Levanty, kde se v minulosti nacházela řada státních útvarů a rozličných civilizací. První důkazy osídlení území dnešního Libanonu pochází již z doby před více než sedmi tisíci lety. Jednalo se o domovinu Féničanů (území Fénicie), jejichž civilizace území dominovala téměř tři tisíce let (3200 až 539 př. n. l.). V roce 64 př. n. l. se území stalo součástí Římské říše a po vzniku křesťanství bylo jedním z prvních míst, kam se toto náboženství rozšířilo. V oblasti pohoří Libanon vznikla maronitská katolická církev, přičemž maronité si své náboženství a identitu udrželi i poté, co se území stalo součástí Rášidského chalífátu. Následně však v oblasti vznikla nábožensko-etnická skupina Drúzů, která se vedle maronitských křesťanů stala na několik století jednou ze dvou dominantních demografických skupin v oblasti. Po křížových výpravách bylo území rozděleno mezi Jeruzalémské království a Tripolské hrabství, Maronité se následně stali součástí katolické církve.

V 16. století se Libanon stal součástí Osmanské říše a zůstal pod její nadvládou po dobu 400 let, až do konce první světové války, kdy se stal francouzským mandátním územím. Pod francouzskou správou bylo značně rozšířeno území tehdejšího převážně křesťanského Horského Libanonu a bylo vyčleněno jako Velký Libanon, čímž se utvořily hranice dnešní Libanonské republiky. Po vyhlášení nezávislosti v roce 1943 se stal Libanon parlamentní republikou s nábožensky konfesním systémem, založeném na vyváženosti náboženských skupin v politickém systému. Libanon byl prvotně politicky stabilní a ekonomicky rozvinutou zemí, díky čemuž si vysloužil přezdívku „Švýcarsko Středomoří“. Nicméně po příchodu palestinských běženců do země a následnému vyostření vztahů mezi náboženskými komunitami se země v roce 1975 propadla do občanské války, která trvala až do roku 1990. Rozsáhlé části země byly okupovány Izraelem (1985 až 2000) a Sýrií (1975 až 2005).

Hlavním a největším městem a kulturním centrem Libanonu je Bejrút. Mezi další významná města země patří Tripolis, Sidón, Týr, Byblos a další. V roce 2020 v Libanonu žilo více než 6,8 milionu obyvatel. Úředním jazykem je arabština, francouzština je ústavou stanovený druhý jazyk. V zemi přebývá také až 1,5 milionu syrských a dalších asi 400 tisíc palestinských běženců. Dohromady tak běženci tvoří přes jednu čtvrtinu celkového počtu obyvatelstva. Libanon je specifický svou náboženskou rozmanitostí. Muslimové tvoří 54 procent, křesťané 41 procent a drúzové 5 procent obyvatelstva.

Poválečné snahy o získání opětovné politické stability a ekonomické prosperity jsou komplikovány četnými problémy, a to jak interními (např. Druhá libanonská válka, fragmentace politické scény, nápor běženců ze Sýrie a Palestiny, ekonomická krize aj.), tak externími (syrská občanská válka a celková nestabilita regionu). Země se stále zotavuje z konfliktů a je rozvojovou zemí a zemí s nejvyšším indexem lidského rozvoje a HDP na obyvatele mezi arabskými státy kromě států Perského zálivu, její poměrně příznivý ekonomický vývoj během nultých a desátých let 21. století byl však poznamenán právě probíhající ekonomickou krizí. Libanon je členem Organizace spojených národů, Ligy arabských států, Frankofonie, Hnutí nezúčastněných zemí a Organizace islámské spolupráce.

Dějiny

Osmanská říše a první světová válka 

Libanon byl od roku 1516 do roku 1918 součástí Osmanské říše. Roku 1861 Libanon získal autonomii. Během první světové války došlo v roce 1915 k nastolení vojenské diktatury v zemi, a to pod vedením Džamala Paši. Spolu s porážkou centrálních mocností došlo také k rozpadu Osmanské říše.

Spojené království a Francie podepsaly tajnou Sykesovu–Picotovu dohodu, kterou si rozdělily arabské provincie Osmanské říše. Libanon spolu se Sýrií se měly stát sférou vlivu Francie. Na konci první světové války v říjnu roku 1918, po porážce tureckých vojsk, obsadilo Spojené království Libanon. Poté Libanon opustilo, přišla Francie a Libanon okupovala (Francie se přitom odvolávala na uzavřené Sykesovy–Picotovy dohody).

Spojené království, Francie a USA navrhly mandátní formu uspořádání země – tento mandát měl zemi připravit na získání nezávislosti. Roku 1920 tak byl Libanon prohlášen mandátním územím Společnosti národů. Správa země byla svěřena Francii. Roku 1920 došlo k vyhlášení Velkého Libanonu pod francouzským mandátem.

Roku 1925 byl Libanon oddělen od Sýrie. V následujícím roce pak došlo k vyhlášení libanonské ústavy (došlo např. k přejmenování Velkého Libanonu na Libanonskou republiku, Libanon byl definován jako stát nezávislý, jednotný apod.). I přesto však nadále zůstával francouzským mandátním územím.

Druhá světová válka 

Během druhé světové války byl Libanon pod dozorem vichistické kolaborantské vlády, avšak již roku 1941 do Libanonu přišly jednotky Spojeného království a Svobodné Francie. Roku 1943 byl oficiálně zrušen francouzský mandát a formálně byla uznána nezávislost země. Jednotky Francie však byly zcela staženy až roku 1946, to znamená po konci druhé světové války.

V roce 1943 došlo v zemi k důležité dohodě mezi jejími hlavními představiteli, tzv. Národnímu paktu. Šlo o dohodu nepsanou, jejíž součástí bylo rozdělení moci v zemi mezi hlavní náboženské skupiny – prezidentem se tak stal maronita, premiérem sunnita a předsedou parlamentu šíita.

Jako jediná arabská země podepsal Libanon v roce 1957 Eisenhowerovu doktrínu (program ekonomické a vojenské pomoci zemím Blízkého východu, které byly ohroženy šířením komunismu a panarabským hnutím). Roku 1958 došlo ke spojení sousední Sýrie s Egyptem. Vznikla tak Sjednocená arabská republika. Byla výsledkem panarabské vlny, která se tou dobou šířila mezi arabskými zeměmi. Libanonští křesťané se přirozeně obávali možnosti sloučení Libanonu se Sýrii v rámci této Sjednocené arabské republiky. Toto totiž požadovali především libanonští muslimové. Vzhledem k této situaci se maronitský prezident Šamún obrátil s prosbou o pomoc na USA. Ty vyslaly do oblasti své jednotky. Po uklidnění situace byl zvolen nový prezident a následně byly staženy jednotky USA.

S postupným příchodem Palestinců (OOP) do Libanonu (již od roku 1948) došlo mezi nimi a libanonskou armádou ke střetům. OOP také podnikala útoky z libanonského území proti Izraeli. Ten prováděl odvetné akce, při nichž pronikal na libanonské území.

Občanská válka 

Na vzrůstu napětí měli značný podíl palestinští uprchlíci, kteří do země přišli hlavně po vyhlášení státu Izrael a prvním arabsko-izraelském konfliktu v roce 1948, po šestidenní válce v roce 1967 a v roce 1970, kdy se OOP „přestěhovala“ do Libanonu a na jihu začala budovat stát ve státě.

Palestinci se střetávali s místními obyvateli, kteří se cítili utlačováni (nespokojení byli především křesťané), a tak v polovině sedmdesátých let stáli proti sobě křesťanští falangisté a palestinští uprchlíci spolu se sunnitskými muslimy.

Na počátku války stálo několik konfliktů. První atentát byl spáchán 13. dubna 1975, útok byl namířen na autobus převážející členy křesťanské Falangy. Velitel falangy obvinil z tohoto činu Palestince, a jako odvetu falangisté napadli autobus převážející palestinské dělníky do uprchlického tábora.

Na žádost libanonské vlády do země v dubnu 1976 přišly syrské jednotky. Křesťané spolu se syrskou armádou vytlačili palestinské bojovníky na jih země. Příměří ovšem dlouho nevydrželo. Již v roce 1978 vypukly další boje, ale Syřané byli již na straně Palestinců.

OOP ostřelovala z jihu Libanonu sever Izraele, a tak se do války zapojily i izraelské síly a podporovaly křesťanské jednotky plukovníka Haddáda. V březnu 1978 překročila, v rámci operace Lítání, izraelská vojska hranice Libanonu a obsadila jih Libanonu. Reagovala tak na opětovné ostřelování severu Izraele. Na základě rezolucí Rady bezpečnosti se v červnu izraelské jednotky stáhly.

Libanon byl fakticky rozdělen na východní část (ovládanou Sýrií), Tripolis, jižní Libanon a východní Bejrút (v rukou muslimů) a západní Bejrút (v rukou křesťanů podporovaných Izraelci).

Od léta 1981 do léta 1982 byly přítomny mezinárodní jednotky a došlo k relativní stabilizaci. Poté ovšem Palestinci pokračovali v ostřelování Izraele a byla zahájena operace Mír pro Galileu, tj. první libanonská válka. Izraelské jednotky překročily na třech místech hranici s Libanonem a obsadily třetinu Libanonu. Pak obklíčili i Bejrút, protože obklíčení ze strany Izraele trvalo, nejvyšší představitel OOP Jásir Arafat se rozhodl, že Libanon se svými jednotkami opustí a hlavní stan OOP přestěhuje do Tunisu.

16. září 1982 byl spáchán masakr v uprchlických táborech Šabra a Šatíla, kde křesťanští falangisté napadli uprchlické tábory v západním Bejrútu. Reagovali tak na atentát spáchaný na velitele Falangy Bašíra Džamáíla. Falangisté napadli Palestince na území kontrolovaném Izraelem, aniž by proti tomu izraelští vojáci zasáhli. Celou záležitost v Izraeli prošetřovala Kahanova komise.

Pokračovala i jednání o příměří a 17. května 1983 Libanon, Izrael a USA podepsaly dohodu o izraelském stažení, které bylo podmíněno odchodem syrských jednotek ze země, což ovšem Sýrie odmítla. Přesto se izraelské jednotky postupně do roku 1985 stáhly. Izrael zasahoval do války jen podporou křesťanských jednotek generála Aúna, který v roce 1989 zahájil boj za vyhnání syrských jednotek ze země. Po krátkém úspěchu byl Aún obklíčen Syřany a musel uprchnout na francouzské velvyslanectví.

Občanskou válku ukončila Taífská dohoda. Byl to dokument přijatý libanonskými poslanci v říjnu 1989 na zasedání v saúdskoarabském Taífu. Byla přijata tzv. Charta národního usmíření – ústavní a správní reforma, jež poněkud omezila privilegované postavení maronitů v zemi, dohoda o vládě národní jednoty a legalizace pobytu syrských jednotek v Libanonu. Taifská dohoda ukončila patnáctiletou občanskou válku v Libanonu.

Po ukončení občanské války 

V roce 1990 začala poválečná obnova země (jih byl přesto nadále okupován Izraelem, na zbylém území se nacházelo 40 000 syrských vojáků, Sýrie měla zajištěnu politickou nadvládu). V květnu 1992 vedly sociální nepokoje vyvolané tíživou hospodářskou situací k odstoupení vlády a následným parlamentním volbám v srpnu 1992. V nich zvítězila prosyrská většina. Byla ustavena vláda Rafíka Harírího, jenž prosazoval ekonomickou obnovu země. S tím rostlo také zadlužování. Po celá devadesátá léta pokračovaly útoky Hizballáhu na Izrael z jižní části Libanonu, na něž reagoval Izrael odvetnými útoky.

Až v květnu 2000 ukončil Izrael okupaci jižního Libanonu a naplnil rezoluci Rady bezpečnosti OSN č. 425 stažením svých vojsk. Po stažení Izraele převzaly milice Hizballáhu moc v oblasti farem Šibáa.

Od roku 2001 křesťanská komunita s různě dlouhými přestávkami protestovala proti přítomnosti syrských jednotek a proti vměšování Sýrie do vnitřních záležitostí Libanonu. Konečně v červnu 2001 stáhla také Sýrie svá vojska z Bejrútu a okolí a vyhověla požadavkům Libanonců. Syrská vojska a zpravodajské služby začaly opouštět území Libanonu.

14. února 2005 byl proveden atentát na bývalého libanonského premiéra Harírího, který představoval symbol poválečné obnovy Libanonu i jeho ekonomické liberální politiky. Tento akt vyvolal vlnu protisyrských demonstrací, které se už tentokrát neomezovaly pouze na křesťanskou komunitu. Byl to počátek tzv. cedrové revoluce. 26. dubna 2005 bylo dokončeno stahování syrských vojsk z Libanonu. Syrskému stažení předcházel intenzivní tlak jak ze strany mezinárodního společenství, tak od libanonské opozice, která otevřeně obvinila Damašek z podílu na únorovém atentátu. Sýrie sice popírala, že by s vraždou měla cokoliv společného, většina Libanonců však byla přesvědčena o opaku.

12. července 2006 došlo ke konfliktu na libanonské hranici. Jednalo se o ozbrojenou akci Hizballáhu – raketový útok na město Šlomi, při níž bylo 8 vojáků zabito a 2 uneseni. Libanon požadoval jejich propuštění a Hizballáh požadoval propuštění svých zajatců v Libanonu. Také OSN vybízela k propuštění a vybízela také vládu Libanonu ke zlepšení kontroly nad jižním územím. Spory se vedly o to, zda byli zajati na izraelském nebo libanonském území.

Izrael zahájil letecké útoky, přestože Kofi Annan vybízel ke zdrženlivosti a vyslal sbor 3 vyjednávačů. Útoky přesto pokračovaly. OSN vyzývala k ukončení konfliktu a 16. července přijel do Bejrútu hlavní vyjednávač OSN Vijay Nambiar, aby vyjádřil solidaritu a podporu libanonské vládě. Byla zničena infrastruktura a trvala vojenská blokáda Libanonu. Humanitární podmínky se nadále zhoršovaly a OSN nebyla schopná pomáhat. Kofi Annan navrhoval opatření k zastavení krveprolití. 25. července zemřeli 4 příslušníci mírové mise UNIFIL při útoku na pozorovatelské mise OSN. Pozice UNIFIL se stávaly terčem útoků z obou stran. 30. července byl proveden nálet na město Kana, při němž přišlo o život přes 50 lidí, převážně dětí. OSN poslala humanitární konvoje, přes 800 tisíc osob bylo vysídleno, 100 tisíc uteklo do Sýrie. OSN prodlužila mandát mise UNIFIL o 1 měsíc do 31. srpna 2006. Útoky pokračovaly i 2 týdny v srpnu. 11. srpna přijala RB OSN rezoluci č. 1701. 14. srpna došlo k zastavení vojenských útoků a bylo udržováno příměří. Izraelská armáda se stáhla za modrou linii a libanonští vojáci se rozmístili po celém jižním území. V sídle OSN v New Yorku probíhala jednání a jednotky UNIFIL byly rozšířeny ze 2000 příslušníků na cca 15 000.

Finanční krize, výbuch v bejrútském přístavu 
Když se k zemi po válce dostali k moci soupeřící oligarchové, rozbujela se korupce a začaly selhávat veřejné služby, např. často docházelo k výpadkům elektřiny. Země upadla do ekonomické krize, která eskalovala v březnu 2020 a předejít jí nedokázala ani nová vláda, která se po velkých demonstracích dostala k moci v lednu 2020. Libanon se v té době řadil k nejzadluženějším zemím na světě a zemi hrozil státní bankrot. Pandemie covidu-19, která naplno vypukla v březnu a vedla k omezení mezinárodní dopravy, navíc zbavila stát příjmů z turismu. Téměř polovina obyvatelstva Libanonu žila pod hranicí chudoby, třetina byla nezaměstnaných, v souvislosti s krizí vzrostly ceny jídla. Za této situace došlo 4. srpna 2020 v přístavu v centru hlavního města Bejrútu k obrovskému výbuchu, který měl stovky lidských obětí, pobořil množství budov, zničil obilná sila s 85 % zásob libanonského obilí a vyřadil z provozu infrastrukturu přístavu, přes nějž do země putovalo 60 % dovozu. Někteří obyvatelé nacházeli v nedbalému přístupu státního aparátu i příčinu samotného neštěstí. Protivládní protesty, které po explozi následovaly, vedly k pádu tehdejší vlády Hasana Dijába. Následující designovaný premiér Mustafá Hadíd 24. září 2020 na svůj post rezignoval, jelikož se mu ani při šestém pokusu nepodařilo dosáhnout mezistranického konsenzu.

Státní symboly

Vlajka 

Libanonská vlajka je tvořena třemi vodorovnými pruhy: červeným, bílým a červeným o poměru šířek 1:2:1. V bílém pruhu je zelený cedr, dotýkající se obou červených pruhů a široký 1/3 délky listu. Poměr stran vlajkového listu není vysloveně v ústavě uveden, užívá se 2:3.

Znak 

Libanonský státní znak nebyl nikdy oficiálně zaveden. Libanon je tak jedním z mála států, který dosud oficiálně nezavedl státní znak.

Hymna 

Libanonská hymna je píseň Kulluna lil-Watan lil-Ula lil-Alam (). Text hymny napsal Rashid Nakhle jako výherce celostátní soutěži o národní hymnu. Hudbu složil Wadih Sabra.

Geografie 

Libanon je malá hornatá země ležící ve východním středomoří (pobřežní hranice je dlouhá 225 km). Ačkoliv se země nachází u moře a nedaleko je syrská poušť, v libanonském pohoří jsou v zimě vhodné podmínky pro lyžování, hlavně díky až 3000 m vysokým horám. Tento hornatý pás se dělí na pohoří Libanon a Antilibanon. První z nich leží rovnoběžně s pobřežím v celé jeho délce. Antilibanon se táhne podél hranice se Sýrií. Zasněžené hory daly zemi také jméno (aramejské slovo laban znamená „bílý“). V pohořích Libanon a Antilibanon, rozdělených údolím Bikáa se vyskytují vzácné a chráněné zbytky cedrových lesů (přírodní rezervace Les Božích cedrů je součástí světového dědictví UNESCO). Libanonu se říká země cedrů a cedr je zobrazen na státní vlajce. Více než polovina území je položena výše než 1000 m n. m. (AFRISOU,Bajer)

Města 
 Bejrút 1 500 000 obyvatel
 Tripolis 200 000
 Zahlé 200 000
 Sidón 100 000
 Týros 70 000

Další sídla: Baalbek, Džizín, Džubajl, al-Hirmíl, Mardžajún, al-Miná, Nabatíja, az-Zahrání.

Politický systém 

Libanon je republika v čele s prezidentem, sídlícím v hlavním městě Bejrút.

Libanon je parlamentní republika – politické strany organizované většinou na konfesním principu. Platí ústava z 23. 6. 1926 (nejstarší bez přerušení platná ústava v arabském světě). V roce 1990 byla doplněna Taífskou dohodou, která zaručila rovnoprávnost muslimů a křesťanů ve vládě (např. počet křesel v Národním shromáždění byl z původních 99 upraven na 128, z čehož 64 křesel bylo přiděleno muslimům a zbývajících 64 křesťanům). V zemi se tak praktikuje tzv. politický konfesionalismus, který rozděluje politické mandáty rovnoměrně podle náboženství.

Zákonodárná moc 
Zákonodárnou moc představuje jednokomorové Národní shromáždění (Assemblee Nationale – francouzsky, Madžlis al-Nuwab – arabsky) se 128 křesly. Volby do Národního shromáždění se konají jednou za čtyři roky, avšak poslední se konaly v roce 2018 po téměř 9 letech. Poslanci si po volbách v roce 2009 svůj mandát několikrát prodloužili, jelikož se nedokázali shodnout na novém volebním zákoně. I přes následné schválení nového volebního zákona odložil prezident Michel Aoun volby na květen 2018, čímž poslancům potřetí prodloužil mandát. Rozestup mezi posledními dvěma volbami tak byl 8 let, což znamená že tehdejší poslanci v Národním shromáždění strávili o jeden mandát více.

V samotném Národním shromáždění jsou v současnosti poslanci z 20 stran a k tomu 7 nezávislých. Až na Pokrokovou socialistickou stranu jsou však všechny tyto strany součástí buďto Aliance 8. března (antisionistická a prosyrská politická koalice, jejími členy je např. Hizballáh, Volné vlastenecké hnutí nebo Amal), nebo Aliance 14. března (protisyrská a nacionalistická aliance v čele s Hnutím budoucnosti. Další členské strany jsou např. Katáib, Libanonské síly a další).

Nejsilnější stranou je v současnosti převážně muslimské liberální Hnutí budoucnosti vedené Saadem Harírím, synem zesnulého Rafíka Harírího. Hnutí budoucnosti je následované křesťanským Volným vlasteneckým hnutím, a šíitskými hnutími Amal a Hizballáh. Významnou moc má v parlamentu i strana Katáib nebo Libanonské síly. Symbolickou moc má i strana Baas nebo Syrská sociálně nacionální strana.

Výkonná moc 
Vláda Libanonu má 30 členů a je vedená předsedou vlády (ten musí být sunnitský muslim), kterým je v současnosti lídr Hnutí budoucnosti Saad Harírí. Ve vládě se nachází 10 stran. Stejně jako v parlamentu je vláda rozdělena mezi křesťany a muslimy. V současnosti má nejvíce míst ve vládě Volné vlastenecké hnutí (8), nasledované Hnutím budoucnosti (7). Hizballáh má v současnosti ve vládě 2 své členy, kteří jsou ministry průmyslu a sportu a mládeže.

Správní členění 

Libanon se člení na 6 provincií (arabsky مُحَافَظَة muḥāfaẓat, plurál محافظات muḥāfaẓāt).

 Bejrút محافظة بيروت (Bajrút; území hlavního města)
 Bikáa محافظة البقاع (al-Biqáa)
 Horský Libanon محافظة جبل لبنان (džabal Lubnán)
 Jižní Libanon محافظة الجنوب (al-Džanúb)
 Nabatíja محافظة النبطية (an-Nabatíja)
 Severní Libanon محافظة الشمال (aš-Šamál)

Ekonomika 

V občanské válce z let 1975–1990 ztratil Libanon mnoho ze svého bohatství. Dříve se mu přezdívalo „Středomořské Švýcarsko“, ale dnes je situace jiná. V 90. letech ustálil ekonomickou i politickou situaci Rafík Harírí (který byl roku 2005 zavražděn). Libanon vykazuje velikou míru zadlužení – 170 % HDP. Ekonomika dnes roste tempem 4 % a HDP na osobu dosahuje 10 000 USD (2013), což ji řadí mezi ty silnější v regionu, přibližně na úroveň Turecka. Ekonomika je však stále ohrožována nestabilitou, jak vnitřní, tak i vnější. Až 8 % obyvatel žije v extrémní chudobě. I přes nestabilitu a minulost země je Libanon nejvyspělejší arabskou zemí vyjma ropných velmocí v Perském zálivu.

Zemědělství zaměstnává okolo 15 % obyvatel. Pěstuje se vinná réva, rajčata, olivy či citrusy. Během války se rozvinulo pěstování opia a marihuany. Chová se především drůbež, méně už kozy či ovce.

Těží se stavební hmoty. Většina energie pochází ze spalování ropy. Vyrábí se cement, oděvy a šperky. Silnice mají většinou pevný povrch, ale během války nebyly udržované. Železnice byla válkou kompletně vyřazena z provozu. Mezinárodní letiště je v Bejrútu.

Vyváží se hlavně potraviny a zemědělské výrobky (pomeranče, olivy, tabák), dováží se stavebniny (pro obnovu), stroje a spotřební zboží, částečně také elektrická energie. Ze Sýrie se dováží ropa. Hlavní obchodní kontakty jsou s Francií, Německem, Itálií a Sýrií.

Obyvatelstvo 

Odhaduje se, že v Libanonu žije 4,1 mil. obyvatel, z toho je 95 % Arabů. Existují také nejpočetnější arménská a jiné menšiny. 60 % Libanonců jsou muslimové a 40 % křesťané, hlavně maronité. Při posledním sčítání lidu v roce 1932 bylo křesťanů 55 %. Porodnost muslimů je vyšší od 19. století. Gramotných je 89 % obyvatel země. Úředním jazykem je arabština, většina nápisů ve městech je ale pro jistotu ještě anglicky nebo francouzsky.

V Libanonu žije 3,8 mil. obyvatel, z toho je 95 % Arabů, 4 % Arménů, 1 % jsou Palestinci, Turkmeni aj. Šedesát procent Libanonců jsou muslimové a 40 % křesťané, toto je stále udávané oficiální rozdělení, které vychází ze situace při vzniku státu; nyní je ve skutečnosti muslimů 70 %, možná i více; křesťanů asi 30 %. Přesná čísla nejsou známá kvůli nepřehledné situaci a občanským válkám. Ve skutečnosti je však Palestinců až 12 %, nemají zde ovšem přiznané občanství, mnoho z nich nemá ani pas, nemohou proto vycestovat ze země pryč. Podle údajů UNRWA bylo v prosinci roku 2003 v Libanonu více než 390 000 palestinských uprchlíků. Pokud jde o Armény, tak jejich počet se v Libanonu zvýšil především z důvodu arménské genocidy v Turecku v roce 1915. Mimo to je zde i určité procento Syřanů a Kurdů (dohromady však pouze 3 %). V případě Syřanů se jedná zejména o sezónní pracovní migraci. Z dalších důležitých menšin jsou to i Egypťané, kterých bylo v roce 2003 na 45 tisíc, dále pak několik desítek tisíc občanů Srí Lanky, Filipín a Malajsie, kteří do Libanonu přicházejí rovněž za prací.

K muslimům (60 %) se řadí Šíité (32 %), Sunnité (21 %), Drúzové (7 %), dále Alavité (Nusairové, náboženství starší než islám, přijali šíitský islám, ale i prvky z křesťanství, žijí i v Sýrii), Ismailité (šíitská sekta).

Ke křesťanům (39 %) patří jako největší skupina Maronitská katolická církev, dále Římští katolíci, Řečtí katolíci, Řecká pravoslavná, Arménská apoštolská církev, Syrská pravoslavná, aj.

Ostatní náboženství včetně asi 1000 židů tvoří zbylé 1 % obyvatel.

Poznámka: oficiálně uznávaných je 17 náboženských sekt.
 
Gramotných je 89 % obyvatel země.

Osídleno je zejména pobřeží a pohoří Libanon kolem Bejrútu (90 % obyvatelstva žije ve městech nebo v jejich okolí). Významná zahraniční diaspora přesahující 12 mil. Libanonců (dle některých údajů až 15 mil.) v zahraničí. Emigrace proběhla v několika vlnách, v současnosti probíhá další její významná fáze. Podle závěru studií UNPF a ministerstva sociálních záležitostí se odhaduje, že v letech 2000 a 2002 emigrovalo mezi 8 až 15 tis. Libanonců měsíčně a tento trend pokračoval i v roce 2003. Jedná se hlavně o muže – křesťany – mezi 25 a 35 lety. Důvodem je nejistá situace v regionu, vědomí ekonomické krize v zemi a nezaměstnanost, což je varující zejména u mladých absolventů vysokých škol.

Konkrétní demografická data:
 Přírůstek obyvatelstva (2004): 1,2 % (dle „Emerging Lebanon 2005“) (1990–2002): 2,4 % (dle UNICEF)
 Průměrná domácnost (2000): 4,1 členů v Bejrútu (dle demografické konference 2001) 5,5 členů ve venkovských oblastech
 Počet dětí v rodině (2004): průměrně 2 děti (dle „Emerging Lebanon 2005“)
Počet obyvatel ve městech (2004): 90 % (dle „Emerging Lebanon 2005“)
 Věková struktura (2000): 0–14 let: 31,1 % (dle ESCWA), 15–64 let: 62,8 %, 64+ let: 6,1 %
 Průměrná délka života (2000): 71,3 roku (muži: 68,87 let; ženy: 73,74 let)(viz www.abacci.com/atlas)
 Negramotnost (2004): 10 % (dle „Emerging Lebanon 2005“)
 Poměr mužů a žen (2000): 49 % : 51 % (dle ESCWA)
 Úmrtnost (2002): 5 na 1000 obyvatel (dle UNICEF)
 Kojenecká úmrtnost (2002): 28 na 1000 porodů (dle UNICEF)

Uprchlíci 
Palestinci jsou dodnes libanonským bolavým místem, někteří z nich zde žijí padesát let a mnoho se jich v Libanonu narodilo, jejich přítomnost však snáší většina Libanonců velmi těžce, jsou omezováni řadou vyhlášek a nařízení, žijí v uprchlických táborech a jsou do značné míry závislí na darech od Spojených národů. Vedle počtu uprchlíků žijících v zemi je také důležitá početní velikost populace země, která uprchlíky přijímá a v Libanonu je uprchlíkem každý desátý člověk (v Jordánsku každý pátý). Data z roku 2000 potvrzují, že uprchlíci tvoří významný podíl celkové populace v Súdánu a pak v Jordánsku, Libanonu, Sýrii a v Pásmu Gazy.

Uprchlíci před syrskou občanskou válkou jsou pro Libanon dalším obrovským problémem. V polovině roku 2014 bylo v Libanonu přes 1,1 milionu syrských uprchlíků, což byla čtvrtina populace a podle OSN by tento poměr mohl brzy vzrůst na třetinu celkové populace. To představuje pro malý Libanon velkou ekonomickou zátěž.

Náboženství 

Odhady náboženského a etnonáboženského složení země se značně rozcházejí, z obav důsledků zveřejnění výsledků nebylo od 30. let 20. století provedeno žádné sčítání lidu. Situace je navíc komplikována značnou diasporou (tvoří ji především křesťané) a množstvím uprchlíků a migrantů v zemi, zejména dřívějších z Palestiny a novějších ze Sýrie, kteří v Libanonu bez postavení občana žijí.

 šíité 32 % – hl. jih země, v údolí Bikáa a na jižním předměstí Bejrútu
 maronité 24,5 % – Mount Lebanon a východní Bejrút
 sunnité 21 % – žijí hlavně v Tripolisu, Sidónu a Bejrútu
 drúzové 7 % – obývají pohoří Chouf. V Libanonu jsou státem uznáni jako muslimská skupina.
 řečtí pravoslavní 6,5 %
 řečtí katolíci 4 %
 arménští křesťané 4 %
 ostatní 1 %
 Poznámka: asi 1000 obyvatel Libanonu se hlásí k židovskému vyznání
 5 legálně uznaných muslimských skupin (abecedně): alawité, drúzové, ismailité, šíité, sunnité (cca 60 % obyvatelstva)
 11 legálně uznaných křesťanských skupin: 4 ortodoxní, 6 katolických, 1 protestantská (oficiálně přiznáváno cca 39 % obyvatelstva, ve skutečnosti asi 25 %)
 Maronité – Odvozují svůj původ od mnicha Marona, který žil ve 4. století. 1182 unie s římskou církví – zachování jiných liturgii a zvyklostí. V období turecké nadvlády (15–19. stol.) značná autonomie a politický vliv. Dnes velmi v Libanonu politicky aktivní. Mimo Libanon rozsáhlá komunita. Po celém světě asi 3 mil. věřících.
 Drúzové – pojmenovaní po Muhammadu al-Darazím, se odštěpili r. 1017 od šíitského směru Ismáílíjcù a žijí dnes v Sýrii, v Libanonu a v Izraeli, přísné členění společnosti na „moudré“ a „nevědomé“, přístup k učení mají jen moudří (AFRISOU, Bajer)

Zajímavosti 

 Název Libanonu existuje již 4 000 let
 Název Libanonu byl 71 krát zmíněn v Bibli
 Libanon je jediná blízkovýchodní země, která nemá poušť
 Libanon má 17 náboženských komunit
 V Libanonu je 15 řek
 Bejrút byl sedmkrát zničen a znovu postaven

Poznámky

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 
 
 CIA – The World Factbook https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/geos/le.html 
 lebweb.com
 Mapy Libanon
 
 
 
 
 
 
 

 
Státy Asie
Členové Ligy arabských států
Státy Mezinárodní organizace frankofonie
Státy Unie pro Středomoří
Státy a území vzniklé roku 1943
Republiky