alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Bandera de Sant Feliu de Guíxols

La bandera oficial de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà) té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, vermella i groga, dividida verticalment en parts igualment proporcionals.
Recull els colors presents a l'escut, format per la representació del comte-rei, la ciutat de Girona i el monestir de Sant Feliu.

Va ser aprovada el 29 d'abril de 1992 i publicada en el DOGC el 15 de maig del mateix any amb el número 1594.

Referències 

Sant Feliu de Guíxols
Sant Feliu de Guíxols
Escut de Serra de Daró

L'escut oficial de Serra de Daró té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una serra d'argent amb la fulla d'or acompanyada a la punta d'una faixa ondada d'atzur rivetada d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 de juny del 1995 i publicat al DOGC el 12 de juliol del mateix any amb el número 2074.

Escut parlant referent al nom del poble: en efecte, representa una serra i el riu Daró.

Vegeu també 
 Bandera de Serra de Daró
 Escuts i banderes del Baix Empordà.

Referències 

Serra de Daro
Serra de Daró
Bandera de Serra de Daró

La bandera oficial de Serra de Daró té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb una faixa blanca de gruix 1/6 de l'alçària del drap, amb el perfil inferior dentat formant sis triangles grocs de base 1/6 de la llargària del drap i altura 1/6 de la del mateix drap, situada a 1/12 de la vora superior, i tres faixes ondades juxtaposades, blanca, blava i blanca, de dues mitges i tres ones, les blanques de gruix 1/12, i la blava d'1/6 de l'alçària del drap, tot el conjunt situat a 1/12 de la vora inferior.

Va ser aprovada el 10 de març de 2002 i publicada en el DOGC el 31 de març del mateix any amb el número 3111.

Referències 

Serra de Daro
Serra de Daró
Radiació

En física, radiació és l'emissió d'energia a l'espai en forma d'ones (electromagnètiques o gravitatòries) o bé en forma de partícules altament energètiques (neutrins, protons, ions, etc.). Va ser descoberta principalment per Marie Curie.

[També es podria descriure com a transmissió de l'energia, en molts casos imperceptible sensorialment i es considera un contaminant físic. Tot i això, la radiació a l'interaccionar amb la matèria pot generar canvis en la mateixa, produint, per exemple, un augment de la temperatura o la seva ionització. Quan la matèria és el cos humà, aquestes alteracions poden ocasionar diferents efectes per a la salut, el tipus i gravetat del qual depèn entre altres paràmetres.]

La radiació, pròpiament dita, es refereix a la transportada per ones electromagnètiques, en conseqüència, radiació electromagnètica. No obstant això, s'utilitza aquesta expressió també per referir-se al moviment de partícules a gran velocitat enmig, amb apreciable transport d'energia, que rep el nom de radiació corpuscular.

Si el transport d'energia és prou elevat com per provocar ionització enmig circumdant, es parla de radiació ionitzant. Encara que no és del tot correcte, és habitual emprar la paraula radiació, per extrapolació, per referir-se a les radiacions ionitzants.

Proposicions:
Tots els cossos absorbeixen i emeten radiacions electromagnètiques quan el sistema de càrregues està accelerat.
Quan un objecte està en equilibri tèrmic amb el medi, absorbeix i emet radiació amb el mateix ritme.

Energia tèrmica radiada per unitat de temps: (Llei de Joseph Stefan)

PrαT4
on Pr és la potència i T la temperatura. Per tant la potència radiada és proporcional a la temperatura.

I per tant: I = Pr = dQ / dt.

Tipus de radiacions 
 Radiació tèrmica, radiació corpuscular, radiació electromagnètica
 Radiació ionitzant: Radiació alfa, radiació beta, radiació gamma
 Radiació de Cerenkov
 Radiació solar
 Radiació de supervoltatge
 Radiació de sincrotó

Altres significats 
En Anatomia, s'utilitza el terme radiació per referir-nos a una estructura que divergeix des d'un centre comú:

 Radiació acústica
 Radiació del cos callós
 Radiació estríotalámica
 Radiació òptica
 Radiació piramidal
 Radiació talàmica
 Radiació tegmentaria
 Radiació de Casparov

Vegeu també 

 Conducció
 Convecció
 Difractòmetre

Bibliografia 
http://www.ub.edu/ossma/monografics-i-manuals/radiacions-no-ionitzants/#bibliografia
Tona (unitat)

Una tona és una unitat de mesura de la massa que equival a 1.000 kg. Aquesta unitat de mesura no forma part del Sistema Internacional, però la seva utilització està acceptada en aquest sistema des fa molt de temps, la tona i el seu símbol t van ser adoptats pel Comitè Internacional de Pesos i Mesures el 1879. El Sistema Internacional disposa d'una unitat per als 1.000 kg (10⁶ grams), el megagram, però mai ha tingut massa ús.

En els països anglòfons s'acostuma a denominar tona mètrica per a diferenciar-la d'altres unitats d'igual nom, la tona anglesa o tona llarga, que equival a 2.240 lliures o 1.016,047 kg, i la tona americana o curta, que equival a 2.000 lliures o 907,185 kg. En el cas britànic, la tona llarga va deixar d'utilitzar-se de manera oficial en el comerç a partir de la Weights and Measures Act del 1985.

Equivalències 
 1 gigatona = 1.000 milions de tones
 1 tona = 1.000 quilograms
 1 tona = 1.000.000 grams
 1 quilogram = 0,001 tones
 1 gram = 0,000 001 tones

Unitat equivalent d'energia 
Com a unitat equivalent d'energia, hi ha diferents tipus de tones:

 Tona equivalent de carbó: Unitat d'energia equivalent a l'energia produïda per la combustió d'una tona de carbó.
 Tona equivalent de petroli: Unitat d'energia equivalent a l'energia produïda per la combustió d'una tona de petroli.
 Equivalent en TNT: Mesura de l'energia alliberada per una explosió en relació al trinitrotoluè o TNT. En les explosions nuclears s'acostumen a utilitzar la quilotona, equivalent a l'energia despresa en l'explosió de 1.000 tones de TNT i megatona, equivalent a una explosió d'un milió de tones de TNT.

Vegeu també 
 Quintar
 Sistema anglosaxó d'unitats
 Sistema mètric decimal
 Tona llarga
 Tona curta
 Tonatge

Referències

Bibliografia 
 

Unitats de massa
Dictadura del proletariat

La Dictadura del proletariat (alemany Diktatur des Proletariats) és una forma de govern postulada pel marxisme com a instància de transició revolucionària entre el capitalisme i la societat comunista. D'acord amb el marxisme, l'existència mateixa de qualsevol tipus d'estat implica la dominació d'una classe social sobre una altra.

D'acord amb Karl Marx, en el règim capitalista, fins i tot en condicions de democràcia, existeix una dictadura de la burgesia, en detriment dels treballadors i el conjunt del poble. Marx postula la necessitat d'una revolució en la qual el proletariat s'estableixi com a classe dominant, per a dissoldre's a poc a poc com a tal, en la transició cap a una societat sense classes. La dictadura del proletariat seria l'etapa immediatament posterior a la presa del poder per part de la classe obrera, en la qual es crea un Estat Obrer, el qual, com tot estat, seria una dictadura d'una classe sobre altra (en aquest cas, del proletariat sobre la burgesia).

En aquesta fase, el proletariat aconsegueix el poder i l'utilitza per a acabar amb l'explotació capitalista, consolidar la revolució i evitar els intents de retornar al règim anterior per part de la burgesia. Un cop acomplerts aquests objectius l'última missió de la dictadura del proletariat és l'abolició de l'estat per poder donar pas a l'establiment del comunisme.

El concepte de dictadura del proletariat va ser enunciat per Karl Marx al Manifest Comunista (1848) i posteriorment desenvolupat per Lenin a L'estat i la revolució (1917).

En paraules de Lenin: "La dictadura del proletariat, és a dir, l'organització de l'avantguarda dels oprimits com la classe dominant, amb el propòsit de suprimir als opressors, no pot resultar simplement en una expansió de la democràcia. Simultàniament amb una immensa expansió de la democràcia, la qual per primera vegada es torna democràcia per als pobres, democràcia per al poble, i no democràcia per als sacs de diners, la dictadura del proletariat imposa una sèrie de restriccions en la llibertat dels opressors, els explotadors, els capitalistes. Hem de suprimir-los per a alliberar la humanitat de l'esclavitud assalariada; la seva resistència ha de ser aixafada per la força; és clar que no hi ha llibertat ni democràcia allí on hi ha supressió i on hi ha violència"

És important diferenciar dues etapes en la història de la concepció de la dictadura del proletariat. Inicialment, Marx i Friedrich Engels només parlaven de la presa del poder estatal per part de la classe treballadora; no obstant això, després de l'experiència de la Comuna de París, van concloure que per a exercir la Dictadura del Proletariat, la classe obrera no podia simplement omplir les estructures estatals existents, sinó que havia de procedir a destruir l'estat burgès i posar en peus un estat obrer basat en l'organització col·lectiva (Comunes o Consells) de la classe obrera

Referències

Vegeu també 
 Lluites socials
 Lluita de classes
 Estat Social

Enllaços externs 
 Manifest Comunista
 L'estat i la revolució 

Formes de govern
Comunisme
Escut de la Tallada d'Empordà

L'escut oficial de la Tallada d'Empordà té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una creu grega claviculada rectilínia d'atzur acompanyada de 2 rocs també d'atzur un a cada costat del braç inferior; el peu faixat d'or i de gules de 6 peces partit d'or, 4 pals de gules, sostenint una cinta d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de setembre de 1984 i publicat al DOGC l'11 de novembre del mateix any amb el número 486.

L'escut del poble presenta tradicionalment una creu claviculada; els dos rocs a banda i banda provenen de les armes dels Rocabertí, barons de Verges. El castell de la Tallada (del ) va pertànyer als comtes d'Empúries (representats aquí per les seves armes, faixat d'or i de gules), més endavant a la baronia de Verges i, des del 1587, es va veure lligat a la Corona a través de la batllia reial de Verges (representada pels quatre pals de Catalunya).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Tallada d'Emporda
La Tallada d'Empordà
Bandera de la Tallada d'Empordà

La bandera oficial de la Tallada d'Empordà (Baix Empordà) té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb una creu grega claviculada rectilínia blava, com la de l'escut municipal, centrada al mig del drap; els quatre braços, de la mateixa llargada, com correspon a una creu grega, d'una llargada de 7/9 de l'alt de la bandera.

És la creu que tradicionalment ha representat el municipi, i que actualment figura en l'escut municipal juntament amb les armes del comtat d'Empúries i les reials. Va ser publicada en el DOGC el 31 de gener del 1990.

Referències 

Tallada d'Empordà
La Tallada d'Empordà
Escut de Torrent (Baix Empordà)

L'escut oficial de Torrent té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, sembrat de creuetes d'argent; ressaltant sobre el tot una faixa ondada d'atzur. Per timbre, una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 22 de setembre de 1995 i publicat al DOGC el 16 d'octubre del mateix any amb el número 1515.

El sembrat de creuetes d'argent sobre camper de gules són les armes parlants dels Cruïlles, marquesos del castell de Torrent; el marquesat també es veu representat per la corona del capdamunt. La faixa ondada és un senyal parlant referent al nom del poble, ja que simbolitza un torrent.

Vegeu també 
 Bandera de Torrent
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Torrent
Torrent (Baix Empordà)
Bandera de Torrent (Baix Empordà)

La bandera oficial de Torrent (Baix Empordà) té el següent blasonament:

Història 
Va ser publicada en el DOGC el 6 d'abril del 1999.

Referències 

Torrent
Torrent (Baix Empordà)
Escut de Torroella de Montgrí

L'escut oficial de Torroella de Montgrí té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, 4 pals de gules; ressaltant sobre el tot una torre d'argent tancada de sable. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 2 d'abril de 1993 i publicat al DOGC el 21 del mateix mes amb el número 1735.

La torre és un senyal parlant tradicional referent al nom de la població, i alhora simbolitza el castell de la localitat. Els quatre pals de Catalunya indiquen que la vila va pertànyer a la Corona fins al 1272, la qual va esdevenir el centre de la baronia de Torroella (simbolitzada per la corona de baró al capdamunt de l'escut).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Torroella de Montgri
Torroella de Montgrí
Bandera de Torroella de Montgrí

La bandera oficial de Torroella de Montgrí té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb quatre pals vermells i la torre blanca tancada de negre de l'escut al centre, l'altura de la qual el 86% de la del drap i l'amplada el 26% de la llargària del mateix drap.

Va ser aprovada el 17 de gener de 1995 i publicada en el DOGC el 27 de gener del mateix any amb el número 2004.

Referències 

Torroella de Montgrí
Torroella de Montgrí
Escut d'Ultramort

L'escut d'Ultramort té dos símbols històrics del poble d'Ultramort (Baix Empordà): la creu de Santa Eulàlia, patrona del poble, i una mitra en al·lusió a la jurisdicció feudal del bisbat de Girona que va adquirir el castell de Rupià al .

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 7 d'octubre de 1997 i publicat al DOGC el dia 30 del mateix mes amb el número 2507.

Bandera d'Ultramort 

La bandera d'Ultramort té la següent descripció oficial:

Va ser aprovada el 13 d'octubre de 2004 i publicada en el DOGC el 28 d'octubre del mateix any dins el número 4249.

Referències 

Ultramort
Ultramort
Ultramort
Escut de Vall-llobrega

L'escut oficial de Vall-llobrega té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una vall de sinople; el peu ondat d'atzur sostenint una faixa d'argent i carregat d'un roc d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de maig de 1982 i publicat al DOGC el 23 de juny del mateix any amb el número 234.

La vall és un senyal parlant referent al nom del poble. La faixa ondada del peu representa la riera de Vall-llobrega, que passa per la localitat, i el roc d'or sobre camper d'atzur prové de les armes dels Requesens, comtes de Palamós; Vall-llobrega va pertànyer a aquest comtat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Vallllobrega
Vall-llobrega
Bandera de Vall-llobrega

La bandera oficial de Vall-llobrega té la següent descripció:

Història 
Va ser publicada en el DOGC el 14 de febrer del 1994.

Referències 

Vall-llobrega
Vall-llobrega
Masclet

Masclet (beguda)
 Masclet (petard)
 Masclet (pèl)
 Mascletà composició sorollosa i rítmica de Masclets (petard)
Grup 8 de la taula periòdica

Un element del grup 8 és un element situat dins de la taula periòdica en el grup 8 que comprèn els elements:
 Ferro (26)
 Ruteni (44)
 Osmi (76)
 Hassi (108)
En els nivells electrònic externs d'aquests elements hi ha vuit electrons, encara que el ferro no aconsegueix l'estat d'oxidació +8. L'hassi es produeix només en el laboratori, no es troba en la naturalesa, i al referir-se al grup 8 se sol obviar aquest element.

"Grup 8" és en nom actual recomanat per la IUPAC. L'antic sistema europeu i el nord-americà englobaven dins del "grup VIII" (o VIIIA l'europeu i VIIIB el nord-americà) als actuals grups 8, 9 i 10.

Grup 8
Grup 9 de la taula periòdica

Els elements del grup 9 de la taula periòdica dels elements són:
 Cobalt (27)
 Rodi (45)
 Iridi (77)
 Meitneri (109)

Codi de colors usat a la taula: Metalls de transició

A temperatura ambient tots són sòlids. Els assenyalats en roig són elements sintètics i no es troben en la naturalesa.

Grup 9
Unió Internacional de Química Pura i Aplicada

La Unió Internacional de Química Pura i Aplicada (IUPAC), de l'anglès (International Union of Pure and Applied Chemistry) és una organització no governamental, dedicada als progressos de la química. És l'autoritat reconeguda, en el desenvolupament d'estàndards per a la nomenclatura de compostos químics, a través del seu comitè interdivisional de nomenclatura i símbols. La IUPAC és una entitat membre del Consell Internacional per a la Ciència (ICSU, de l'anglès International Council for Science).

La IUPAC es va fundar en 1919 com a successora del Congrés Internacional de Química Aplicada per a l'avanç de la química. Els seus membres, les organitzacions nacionals adherides, poden ser les societats nacionals de química, les acadèmies nacionals de ciències, o altres organismes que representin als químics. Hi ha cinquanta-quatre organitzacions nacionals adherides i tres organitzacions nacionals adherides associades. El Comitè Inter-divisional de la IUPAC de Nomenclatura i Símbols (nomenclatura de la IUPAC) és l'autoritat mundial reconeguda en el desenvolupament de normes per al nomenament dels compostos químics. Des de la seva creació, la IUPAC ha estat dirigida per molts comitès diferents, amb diferents responsabilitats. En aquests comitès s'executen diferents projectes que inclouen l'estandardització de la nomenclatura, la recerca de formes de portar la química al món, i publicació d'obres.

Organització 
Les activitats científiques de la IUPAC són liderades per diferents divisions, dedicades a les diferents branques de la química. Cada divisió està dirigida per un comitè. Actualment hi ha vuit divisions:

 I Divisió de Química Física i Biofísica Química.
 II Divisió de Química Inorgànica
 III Divisió de Química Orgànica i Química Biomolecular
 IV Divisió de Polímers
 V Divisió de Química Analítica
 VI Divisió de Química i el Medi ambient
 VII Divisió de Química i la Salut humana
 VIII Divisió de Nomenclatura i representació d'estructures

Referències

Enllaços externs

Vegeu també 
 Química dels polímers

Nomenclatura química
Organitzacions científiques internacionals
Békéscsaba

Békéscsaba és una ciutat autònoma d'Hongria i capital de la província de Békés. Està situada a l'Alföld o Gran Planura. Té uns 70.000 habitants. L'activitat econòmica principal és l'agricultura.

Va ser fundada durant el  i més tard destruïda pels turcs. Al  s'hi van establir colons eslovacs de religió luterana, que fins avui continuen essent majoria a la ciutat.

Ciutats agermanades 
  Krompachy, Eslovàquia

Enllaços externs 

 Informació de Békéscsaba (en hongarès)

Ciutats d'Hongria
Dunaújváros

Dunaújváros és una ciutat autònoma d'Hongria. Es troba a la província de Fejér a 67 km al sud de Budapest. Té una població de poc més de 53.000 habitants (2004). Entre 1951 i 1961 va rebre el nom de Sztálinváros. El seu nom actual significa 'La nova Ciutat del Danubi', riu que la travessa de nord a sud.

Enllaços externs 

 Informació de Dunaújváros (En hongarès)
 Dunaújvárosi híd

Ciutats d'Hongria
Bandera de l'Aldea

La bandera oficial de l'Aldea té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb una torre blanca oberta de 6/10 d'altura per 2/10 d'amplada, col·locada a 2/10 del pal i 1/10 del límit superior del drap. A la zona inferior, hi ha tres ones horitzontals, blava, blanca i verda. L'ona verda d'amplada 1/7, resulta trobar-se a una distància de 2/7 del límit inferior de la bandera, en els moments més baixos de les seves corbes; la blanca, de la mateixa mida que la verda, se'n situarà per sobre, i la blava d'una amplada de 2/7 de la llargària de la bandera, per damunt de totes dues.

Va ser aprovada el 14 de desembre de 1989 i publicada en el DOGC el 12 de gener de l'any següent amb el número 1241. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Ebre
 Escut de l'Aldea

Referències 

Aldea
Aldea
L'Aldea
Fermi

Astronomia: La paradoxa de Fermi es planteja l'existència de civilitzacions extraterrestres.
 Física: Enrico Fermi (1901 – 1954), físic italo-americà.
 Física: L'energia de Fermi és l'energia del nivell més alt ocupat per un sistema quàntic a temperatura zero.
 Física: El Fermilab (Fermi National Accelerator Laboratory) és un laboratori de física de partícules a Chicago (Estats Units).
 Metrologia: El fermi (o femtòmetre), de símbol fm, és una unitat de longitud equivalent a 10-15 metres
 Química: El fermi (símbol Fm) és l'element de la taula periòdica de nombre atòmic 100.
Adama

Adama o Modibo Adama va esser el fundador de l'estat de Adamawa al Camerun. Modibo Adama va unir-se a la guerra santa de Usmanu bi Foduye al Sokoto (1804). Adama venia de la regió de Gurin (avui un insignificant llogaret) i el 1806 va rebre la bandera verda i l'encàrrec de dirigir la gihad el seu país natal. En els següents anys Adama va conquerir moltes terres i va sotmetre moltes tribus. La capital es va traslladar a Ribadu el 1838, i el 1839 a Joboliwo. El 1841 va fundar Yola on va morir el 1848.

Governants
Morts a Nigèria
Polítics nigerians
Estat d'Adamawa

Adamawa és un dels 36 estats en els quals es divideix la República Federal de Nigèria. Va ser creat a l'agost de 1991 sota el règim militar d'Ibrahim Babangida. La capital és Yola.

Superfície i límits 
Adamawa és un dels estats més extensos del país (36.917 km²).Limita al nord-oest amb Borno, a l'oest amb l'estat de Gombe, al sud-oest amb l'estat de Taraba i a l'est amb Camerun.

Població 
Segons una estimació de l'any 2006, vivien a Adamawa 3.737.223 persones. Té quatre divisions (Adamawa, Ganye, Mubi i Numan) i les principals ciutats són Yola, Mubi, Ganye, Numan, Guyuk, Michika, Mayo-Belwa, Gombi i Jimeta.

Història 
L'estat va ser creat el 27 d'agost de 1991 pel govern militar del país sota el general Ibrahim Babangida, en territoris abans pertanyents al desaparegut estat de Gongola. Deu el seu nom al cap fulani, Madibbo Adama, qui va liderar al  la gihad musulmana que va permetre establir l'emirat. Vegeu Emirat d'Adamaua.

Economia 
L'economia és fonamentalment agrícola i destaquen els cultius de cacauets i cotó. També es conreen blat de moro, mill, nyam i arròs. Els pobles fulani practiquen la ramaderia de manera nòmada.

Administració 
Al cens del 2006 consten 21 governs locals:
 Fufore 
 Ganye 
 Gombi 
 Guyuk 
 Hong 
 Jada 
 Shelleng 
 Demsa 
 Madagali 
 Maiha 
 Mayo-Belwa 
 Michika 
 Mubi (Mubi North)
 Numan 
 Song 
 Mubi-South 
 Jimeta
 Girei 
 Toungo 
 Lamurde 
 Yola

Al cens del 2011 consten els següents amb la seva població (Yola s'ha dividit en dos i desapareix Jimeta)

 Demsa	 206,250 
 Fufore	 242,140
 Ganye	 196,470
 Girei	 150,120
 Gombi	 170,850
 Guyuk	 204,050
 Hong	 195,580
 Jada	 194,730
 Lamurde	 128,610 
 Madagali	 156,230
 Maiha	 127,370
 Mayo-Belwa	 176,650
 Michika	 	179,460
 Mubi North	 	175,160
 Mubi South	 56	150,230
 Numan	 105,830
 Shelleng	 	171,660
 Song	 225,650
 Toungo	 60,320
 Yola North	 230,830
 Yola South	 226,810

Governadors 
Els governadors de l'estat des de la seva creació el 1991, foren:

Referències 

Adamawa
Bandera de l'Ampolla

La bandera oficial de l'Ampolla té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en banda, la meitat superior blava i la inferior verda; les dues meitats separades entre si per una banda amplada d'1/15 de l'alçària del drap, blanca.

Va ser publicada en el DOGC el 27 d'agost de 1993. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Ebre
 Escut de l'Ampolla

Referències 

Ampolla
Ampolla
L'Ampolla
Sizígia

En astronomia: Sizígia és la posició de la Lluna o d'un planeta quan és en conjunció o en oposició amb el Sol. En el cas de la Lluna, el terme engloba el terme noviluni (lluna nova) i el terme pleniluni (lluna plena).
 En poesia: Sizígia és la combinació de dos peus mètrics un una mateixa unitat, semblant a l'elisió.
 En fonètica :La sizígia consonàntica o fonètica és un efecte similar a l'al·literació, en què una consonant és utilitzada reiterativament en un fragment; no és necessari que es col·loqui al principi de paraula.
 En la comèdia clàssica grega, una epiremàtica sizígia és un sistema de simetria en les formes del versos.
 En matemàtiques, una sizígia (en) és una relació entre els generadors d'un mòdul.
 En zoologia: Sizígia és una característica anatòmica de crinoïdeus
 En filosofia : Sizígia és un concepte en la filosofia de Vladimir Soloviov per denotar 'estreta unió'
Agulhon

Agulhon (en francès Aiguillon) és un municipi occità, situat al departament d'Òlt i Garona i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 4.344 habitants.

Annexada a la corona anglesa el 1318, va ser conquerida per Du Guesclin el 1370. En 1599 va ser convertida pel rei en el centre del ducat d'Agulhon que va donar a Carles de Mayenne.

Vegeu: Ducat d'Agulhon

Demografia

Administració

Referències 

Municipis d'Òlt i Garona
Semidiàmetre del Sol

El semidiàmetre del Sol és l'angle sota el que es veu el radi del Sol des del centre de la Terra. A la distància mitjana (1 Unitat astronòmica) val 16' 1". Sent l'excentricitat de l'òrbita de la Terra e=0,01673 la distància terra-sol varia des d'un màxim 1+e=1,01673 ua en l'apogeu solar, fins a un mínim 1-e=0,98327 ua en el perigeu solar. Per tant el semidiàmetre solar (radi solar) varia entre un mínim de 15' 45" en l'apogeu i un màxim de 16' 17" en el perigeu.

Història del canvi de valor del semidiàmetre a 1 ua 
Aquest valor ha sofert una evolució al llarg dels anys, d'aquesta forma del semidiàmetre solar a la unitat de distància, és a dir, la meitat del diàmetre solar quan es troba a 1 Unitat Astronòmica de la Terra. Aquest valor ha estat utilitzat tant en la predicció i reducció d'eclipsis com en la d'efemèrides físiques del sol.

 De 1767 el 1807 es va adoptar el valor de 962,8 ", definit per Mayer a " Tabulae motuum solis et lunae novae et correctae; Quibus accedit Methodus longitudinum promote". Aquest valor es va usar en les primeres prediccions aparegudes en el Nautical Almanac en aquest període. També en les taules dels Eclipsis de sol i de Lluna per 1792 del primer Almanac Nàutic i Efemèrides Astronòmiques es va usar aquest valor.

 De 1808 el 1833 es va adoptar el valor de 961,37 "

 De 1834 el 1852 el valor es va canviar pel de 960,9 ", pres de" Tabulae Regiomontanae ", publicat per Bessel el 1830.

 De 1853 el 1895 s'utilitza el valor de 961,82 ". Aquest valor prové de les observacions dutes a terme a l'Observatori de Greenwich durant 1853, i publicades per Airy en" Obaservations made at the Royal Observatory, Greenwich, in the year 1853 "(1855)

 De 1896 el 1959 s'adopta el valor de 959,63 ", proporcionat per un recull Deobservacions fetes en Greenwich entre 1851 i 1853. En aquest mateix període, comença a utilitzar-se el valor de 961, 18 "per efemèrides físiques del sol, i quedant l'anterior per a la predicció Deeclipsis únicament.

Referències

Enllaços externs 
 Movimiento diurno del Sol 

Sol
GNU Lesser General Public License

La LGPL (inicials de GNU Lesser General Public License) és una llicència lliure de GNU semblant a la GPL però que permet que programes propietaris usin les llibreries i aplicacions sota aquesta llicència.

La Llicència pública general menor del projecte GNU (coneguda per les seves inicials en anglès, LGPL) és l'altra llicència de la Free Software Foundation. Pensada en els seus inicis per a utilitzar-la en biblioteques (la L, al començament, venia de library, 'llibreria' o ‘biblioteca'), es va modificar recentment perquè es considerés la germana menor (lesser, ‘menor') de la GPL.

L'LGPL permet l'ús de programes lliures amb programari propietari. El programa, per si mateix, es redistribueix com si estigués sota la llicència GPL, però es permet integrar-la a qualsevol altre programari gairebé sense cap limitació.

Com es pot veure, al principi aquesta llicència estava orientada a les biblioteques de manera que se'n pogués potenciar l'ús i el desenvolupament sense tenir els problemes d'integració que implica la GPL. Tanmateix, quan es va veure que l'efecte buscat de popularitzar les biblioteques lliures no es compensava per la generació de programes lliures, la Free Software Foundation va decidir el canvi de «library» a «lesser» i en va desaconsellar l'ús, excepte per a condicions molt puntuals i especials. Avui dia hi ha molts programes que no són biblioteques llicenciats sota les condicions de l'LGPL.

Per exemple, el navegador Mozilla i el projecte OpenOffice.org de Sun Microsystems està llicenciat, entre altres, també sota l'LGPL.

Referències

Vegeu també 
 GNU General Public License (GNU GPL)
 GNU Affero General Public License (GNU AGPL)
 GNU Free Documentation License (GNU FDL)
 Licencia Creative Commons (CC)
 Compatibilitat entre llicències

Enllaços externs 
 Llicència LGPL 
 Pàgina web de la LGPL a GNU.org
 

Llicències GNU
Llicències de programari lliures
Albret

Albret o Labrit, localitat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània
 Senyoria d'Albret, jurisdicció feudal d'Aquitània, a França
 Dinastia d'Albret, dinastia de Navarra i França
Alençon

Alençon és una ciutat de França, situada al departament de l'Orne a la regió de Normandia. Tenia 26.069 habitants l'any 2015. La ciutat forma part de la Comunitat urbana d'Alençon.

A l'edat mitjana va ser el cap d'un comtat i després ducat. És la ciutat natal de Santa Teresa de Lisieux.

Història 
Vegeu: Comtat d'Alençon

Referències
Llista de Cancellers i presidents del Consell d'Aragó

Llista de Cancellers (els que portaren el títol de presidents del Consell porten la indicació de President davant el seu nom):

 Alfons de la Cavalleria 1494-1508
 Tomás de Malferit 1508
 Antoni Agustí de Sicart 1508-1523
 Frederic Honorat de Gualbes i Vallseca (pel principat de Catalunya) 1523-1529
 Jeronimo de Rage (pel Regne d'Aragó) 1523-1529
 Eiximèn Perez de Figuerola (pel Regne de València) 1523-1529
 Joan Sunyer 1529-1533
 Miquel Mai 1533-1546
 Jeroni Descoll de Oliva 1546-1554
 Pere de Clariana de Seva 1554-1562
 Bernardo de Bolea y Portugal 1562-1585
 Simó Friigola 1585-1598
 Dídac Civarrubias Sanç 1598-1607
 Diego Clavera 1608-1612
 Andreu Roig 1612-1622
 President Garci Peréz de Araciel 1623-1624
 President Juan Manuel de Mendoza Luna Manrique, marqués de Montesclaros 1628
 President Enrique Pimentel, bisbe de Conca 1628-1632
 President Francisco Fernández de la Cueva, duc d'Alburquerque 1632-1637
 President Gaspar de Borja y de Velasco 1637-1645
 Maties Bayetola Cabanilles 1646-1652
 Cristòfor Crespí de Valldaura Brizuela 1652-1671
 Melcior de Navarra Rocafull 1671-1677
 President Pasqual d'Aragó Folc de Cardona 1677
 President Pere Antoni d'Aragó Folc de Cardona i Córdoba 1677-1690
 Melcior de Navarra Rocafull 1690-1691 (segona vegada)
 President Gaspar Téllez Girón y Sandoval, duc d'Osuna 1692-1694
 President Ferran de Montcada-Aragó i de Montcada 1695-1698
 President Rodrigo Manuel Manrique de Lara y de Tabora 1698-1702
 President Iñigo de la Cruz Manrique de Lara y Ramiréz de Arellano, comte d'Aguilar i Frigiliana 1702-1707

Institucions de la Corona d'Aragó
Cancellers
Arago
Llista de Lloctinents del Regne d'Aragó

El lloctinent del regne d'Aragó era el representant del rei al Regne d'Aragó. A mitjans del segle XVI s'introduí el mot virrei, que acabà per substituir totalment el de lloctinent.

 Alfons d'Aragó, bisbe de Saragossa 1485-1511
 Germana de Foix (reina, tinent general) 1512-1516
 Alfons d'Aragó, bisbe de Saragossa (segona vegada) 1516-1520
 Joan V de Lanuza 1520-1535
 Betrán de la Cueva y Álvarez de Toledo, duc d'Alburquerque 1535-1539
 Pedro Manrique de Luna y de Urrea, comte de Morata de Jalón 1539-1554
 Diego Hurtado de Mendoza y de la Cerda, príncep de Melito 1554-1564
 Ferran d'Aragó i de Gurrea, bisbe de Saragossa 1566-1575
 Artal de Alagón y Luna, comte de Sástago 1575-1588
 Iñigo de Mendoza y de la Cerda y Manrique de Luna, marquès d'Almenara 1588
 Miguel Martínez de Luna y Mendoza, comte de Morata de Jalón 1592-1593
 Diego Fernández de Cabrera Bobadilla y Mendoza, comte de Chinchón 1593-1601
 Beltrán de la Cueva y Castilla, duc d'Alburquerque 1601-1602
 Ascanio Colonna, cardenal 1602-1604
 Gastó de Montcada i Grada, marquès d'Aitona 1604-1610
 Diego de Pimentel y Enríquez, marquès de Los Gelves 1617-1620
 Ferran de Borja i d'Aragó, comte de Mayalde 1621-1632
 Girolamo Carraffa e Carrascciolo, marquès de Montenegro 1632-1636
 Pedro Fajardo de Zúñiga y Requesens, Marquès de Los Vélez 1635-1638
 Francesco Maria Carraffa e Carraffa, duc de Nochera 1639-1640
 Enrique de Pimentel y Moscoso, marquès de Tavara 1641
 Teodoro Trivulzio, príncep de Trivulzio, cardenal 1642-1645
 Bernadino Fernández de Velasco Tovar y Córdoba de Aragón, duc de Frias 1645-1647
 Francisco de Melo (comte d'Assumar) 1647-1649
 Francisco Fernández de Castro Andrade de Portugal e Legnano de Gattinara, comte de Lemos i comte d'Andrade 1649-1653
 Fabrizzio Pignatelli, príncep de Nòia, duc consort de Monteleone 1654-1657
 Niccolò Ludivisi, príncep de Piombino i Venosa 1659-1662
 Ferran de Borja d'Aragó i Barreto, comte de Mayalde 1662-1664
 Francisco de Idiáquez de Butrón Mogica y de Álava, duc de Ciudad Real 1664-1667
 Ettore Pignatelli d'Aragona e Cortés, duc consort de Terranova, príncep de Nòia, duc de Monteleone 1668
 Pedro Pablo Ximénez de Urrea Fernández de Heredia y Zapata, comte d'Aranda 1668-1669
 Joan Josep d'Àustria 1669-1676
 Lorenzo-Onoffrio Colonna e Gioeni-Cardona, príncep de Paliano 1678-1681
 Jaime Fernández de Hixar-Silva Sarmiento de la Cerda, duc d'Hixar 1681-1687
 Carlo Antonio Spinelli, prince of Cariati, duc de Seminara 1688-1691
 Baltasar de los Cobos Luna Sarmiento de Mendoza Zúñiga y Manrique, marquès de Camarasa 1692-1693
 Juan Manuel Fernández Pacheco-Cabrera de Bobadilla y de Zúñiga, marquès de Villena i duc d'Escalona 1693-1695
 Domenico del Giudice e Palagno, duc de Giovenazzo, príncep de Cellamare 1695
 Baltasar de los Cobos Luna Sarmiento de Mendoza Zúñiga y Manrique, marquès de Camarasa 1696-1699 (segona vegada)

Aragó, virrei
Virrei
Virreis d'Aragó
Aràbia

Aràbia (, ‘la península Aràbiga’, tot i que tradicionalment se l'ha anomenada simplement , literalment ‘l'illa Aràbiga’) és una península del sud-oest d'Àsia, a la confluència amb Àfrica. És una regió majoritàriament de clima desèrtic. Sovint, és coneguda també com la península Aràbiga.

El litoral de la península està banyat a l'oest pel mar Roig i el golf d'Aqaba, al sud pel mar d'Aràbia i a l'est pel golf d'Oman i el golf Pèrsic. Al nord, limita amb Israel i Palestina, Jordània, l'Iraq i Kuwait. Políticament, la península Aràbiga està dividida en els següents estats (de major a menor extensió): 
 Aràbia Saudita
 Iemen
 Oman
 Emirats Àrabs Units (EAU)
 Qatar
 Bahrain

L'Aràbia Saudita (regne governat per la dinastia wahhabita dels Al Saüd) ocupa la major part de la península, que té una extensió total de tres milions de quilòmetres quadrats. La majoria de la població, d'uns cinquanta milions de persones, viu a l'Aràbia Saudita i al Iemen. El subsol d'Aràbia conté grans quantitats de petroli. A la península, s'hi troben la Meca i Medina, les ciutats santes de l'islam, totes dues a l'Aràbia Saudita, per la qual cosa el país té una gran ascendència sobre els seus veïns. Els EAU i Qatar són la seu de les principals cadenes de televisió del món àrab, com ara Al-Jazira.

El terme "Pròxim Orient" de vegades s'aplica només a la península Aràbiga, si bé normalment es refereix a una regió molt més extensa; "Aràbia", en canvi, sovint és usat per a referir-se només a l'Aràbia Saudita. En altres temps, el terme "Aràbia" abastava tot el que avui coneixem com el món àrab, des del Marroc a l'oest fins a Oman a l'est.

Història 

Aràbia és, literalment, el país dels àrabs. Els aribi són coneguts des del segon mil·lenni aC. Els primers sobirans d'Aràbia s'esmenten al , però només devien governar confederacions tribals, ja que la regió fou habitada tradicionalment per pobles nòmades; l'escassetat d'aigua i l'aridesa del sòl en fan un terreny inhòspit per a l'agricultura. Així, en els inicis, trobem la reina Zabida i la reina Samsi. Cap a començament del , apareixen les reines Iati, Te'elhunu; Hazael i Iskallatu (aquestes dues van governar conjuntament), i Hazael i Tabia (també governant conjuntament). A mitjan segle, Iata (anomenat Uaate, Watig, Iauta o Yautag, és a dir, "espavilat") governava amb la reina Adiya. Altres sobirans en són Abiiati, Uaate II (que disputa el poder a l'anterior) i el fill d'aquest darrer, Ben Uaate.

Vegeu també 
 Wabar

Penínsules d'Àsia
Regions històriques
Aragó (cognom)

Aragó és un nom de família dels descendents del reis d'Aragó i comtes de Barcelona. A Itàlia es va convertir en Aragona. Avui totes aquestes línies estan extintes en línia directa.

Línies

Originada per quatre fills de Jaume I d'Aragó 
 Mallorca, creada pel rei Jaume II de Mallorca.
 Híxar, creada per Pere, senyor d'Híxar.
 Xèrica, creada per Jaume, senyor de Xèrica.
 Castre, creada per a Ferran Sanxis, senyor de Castre.

Originada per un fill de Jaume II d'Aragó 
 Empúries, creada per Ramon Berenguer I d'Empúries, comte d'Empúries.
 Prades-Gandia-Villena, creada per Pere d'Aragó i d'Anjou, comte de Prades (més tard ducs).

Originada per un fill d'Alfons III d'Aragó 
 Urgell, creada per Jaume I comte d'Urgell.

Originada per un fill de Pere III d'Aragó 
 Avola, creada per Frederic II rei de Sicília, van ser senyors (més tard marquesos) d'Avola i Terranova.

Originada per un fill de Ferran I d'Aragó 
 Sogorb, creada per Enric I senyor de Sogorb (després ducs).

Originada per un fill d'Alfons V d'Aragó 
 Nàpols, creada per Ferran I de Nàpols.

Originada per un fill de Ferran I de Nàpols 
 Montalto, creada per Ferran, duc de Montalto.

Originada per un fill de Joan II d'Aragó 
 Vilafermosa, creada per Alfons, duc de Vilafermosa.

Originada per un fill de Ferran II d'Aragó 
 Argavieso-Ballobar, creada per Alfons d'Aragó (arquebisbe de Saragossa) i els seus descendents.

Vegeu també 
 Casa d'Aragó
 Armes d'Aragó

Dinasties
Casal d'Aragó
Emirat d'Àrkuix

Lemirat d'Arkush o Àrkuix va ser un petit estat independent que es va formar arran la descomposició del Califat de Còrdova i va existir entre els anys 1011/12 i 1068/69, al voltant d'Arkush (Arcos de la Frontera).

Emirat dels Banu Khazrun 
Els Banu Khazrun eren amazics del grup zeneta que va entrar a la península Ibèrica en l'època d'Almansor i que com altres grups semblants va buscar la manera de sobreviure en els convulsos temps del final del Califat de Còrdova. El seu cap, Muhàmmad ibn Khazrun ibn Àbdun-al-Khazari va ocupar Arcos (v. 1012), sent reconegut també per Xerès. Va resistir els embats d'Al-Mútadid de Sevilla amb la seva política expansiva. El va succeir (1029/30) son fill Àbdun ibn Muhàmmad, que va ser assassinat pel seu enemic sevillà, juntament amb els emirs de Morón i Ronda, l'any 1053. El va succeir son germà, Muhàmmad ibn Muhàmmad, que després de suportar la pressió sevillana durant tot el seu regnat, li va oferir l'emirat a Badis de Granada a canvi de protecció. Muhàmmad va sortir cap a Granada protegit per tropes de Badis, però van ser atacats pel camí pels sevillans, que els van matar i van annexionar Arcos (1068/69).

Llistat d'Emirs 
 Muhàmmad ibn Khizrun ibn Abdun al-Khazarí Imad-ad-Dawla (1012/1030)
 Abdun ibn Muhàmmad (1030/1053)
 Muhàmmad ibn Muhàmmad al-Qàïm (1053-1068)

Història posterior 
El 1091 Arcos i Xerès foren conqueriedes pels almoràvits, i el 1145 Còrdova va apoderar-se de la zona però de seguida va passar al regne de Granada.

Del 1145 al 1147 Arcos i Xerès tornaren a ser breument un emirat autònom, sota dependència de l'emir de Granada. L'emir va ser Abu l-Qasim Ahyal conegit com Aben Garrum (Ibn Garrum). El 1147 va ser ocupat pels almohades. El 1190 va servir de base als almohades per la seva campanya a Portugal; al-Sayyid Yakub ben Abi Hafs, cosi del sobirà Yakub al-Mansur, va sortir d'Arcos per atacar Silves, mentre Yakub anava en persona a atacar Torres Novas i Tomar.

El 1229 va passar a Múrcia i el 1231 a Sevilla, tornant a Múrcia el 1233 fins al 1238 que els almohades la van recuperar. El 1242 va caure en poder dels Hàfsides de Tunis. El 1250 els castellans van conquerir Arcos i pocs anys després conqueriran també Xerès (1255). El 1261 els habitants musulmans es van revoltar i van resistir fins al 1264 en què foren sotmesos per Alfons X el Savi.

Durant dos segles fou fortalesa fronterera amb Granada (1250-1452) i per això va afegir al seu nom àrab, traduït com Arcos, l'indicatiu "de la frontera".

Bibliografia 
 E. Levi-Provençal, Historia de la España Musulmana
 Menéndez Pidal, Historia de España (1999). Volum VIII-I: Los Reinos de Taifas, pag. 51-52

Vegeu també 
 Arcos de la Frontera

Geografia històrica d'Andalusia
Taifes
Jerez

Jerez de la Frontera, municipi de la província de Cadis, Andalusia, Espanya
 Jerez de los Caballeros, municipi de la província de Badajoz a la comunitat autònoma d'Extremadura 
 Jérez del Marquesado, població de la província de Granada 
 Circuit de Jerez, circuit de curses a la rodalia de Jerez de la Frontera
Cavall Verd

El Cavall Verd (793 m) és una muntanya en la Serra del Penyal, també coneguda amb el nom de la muntanya de Pop, situada entre els termes municipals de Benigembla i la Vall de Laguar (Marina Alta).

Història 
El Cavall Verd alberga les restes del Castell de Pop, i és per això que també rep el nom de la Muntanya de Pop. La serra on està enclavat separa els pobles de Benigembla i la Vall de Laguar. Al sud es localitza la Vall de Pop, i al nord la Vall de Laguar.

Fou un dels últims reductes de la resistència morisca de l'antic Regne de València. A mitjan novembre de 1609, els moriscs de la Vall de Pop i d'altres indrets, unes 17.000 persones, es van instal·lar dalt de la muntanya, armats amb fones, pedres i alguna ballesta, i confrontaren cinc mil soldats dels terços de Nàpols i Sicília que integraven la màquina militar més perfecta del món. El resultat del combat desigual fou evident: l'exèrcit de Felip III masacrà milers de moriscs. De la història dels supervivents que refugiaren en els escarpats de la muntanya prové la llegenda segons la qual la muntanya evoca la figura llegendària d'un cavall verd que els moriscs esperaren sense èxit per a salvar-se de l'expulsió.

Com a resultat es va perdre dos terços de la població: quan des dels ports de Dénia i Xàbia uns 42.000 moriscs embarcaren cap a Orà en un exili forçat del qual no tornarien.

En la muntanya del Cavall Verd podem trobar una colònia de Caralluma mumbyana var. hispànica, una espècie protegida segons la Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN). Esta planta és endèmica del sud-est peninsular, i avui en dia sols n'hi ha tres colònies més en el País Valencià.

Vegeu també 
 Llista de muntanyes del País Valencià

Geografia de la Marina Alta
Muntanyes del País Valencià
Benigembla
Geografia de la Vall de Laguar
Kepler (desambiguació)

Kepler (cràter), cràter d'impacte lunar entre l'Oceanus Procellarum a l'oest i Mare Insularum a l'est 
 Johannes Kepler (Weil der Stadt, Sacre Imperi, 1571 - Ratisbona, 1630), astrònom i matemàtic alemany i figura clau en la revolució científica
 Johannes Kepler ATV
 Conjectura de Kepler, conjectura ideada pel matemàtic i astrofísic alemany Johannes Kepler (1571-1630)
 Equació de Kepler
 Kepler Std
 Lleis de Kepler, proposició lògica per a descriure el moviment dels planetes en les seves òrbites al voltant del Sol 
 Missió Kepler
 Políedre de Kepler-Poinsot
 Kepler-9, estrella a la Constel·lació de la Balança dins del camp de visió de la Missió Kepler 
 Kepler-16, sistema amb una estrella binària localitzat a la constel·lació Cygnus per la nau espacial Kepler 
 Kepler-16b
 Kepler-22b
 Kepler-37b, exoplaneta que orbita l'estrella Kepler-37 en la constel·lació de Lira 
 Kepler-62
 Kepler-62b, exoplaneta més interior i el segon més petit orbitant l'estel Kepler-62 trobat utilitzant
 Kepler-62c, exoplaneta descobert en òrbita al voltant de l'estel Kepler-62
 Kepler-62d, exoplaneta que orbita l'estel Kepler-62 
 Kepler-62e, súper-Terra descoberta en òrbita al voltant de l'estel Kepler-62 
 Kepler-62f, súper-Terra descoberta en òrbita al voltant de l'estel Kepler-62 
 Kepler-86
 Kepler-186
 Kepler-186f, exoplaneta orbitant la nana vermella Kepler-186, a 500 anys llum de la Terra 
 Kepler-452b, exoplaneta orbitant l'estrella Kepler-452 identificat pel telescopi espacial Kepler
Ammonites (descendents d'Ammon)

Els ammonites foren una unió de tribus del Pròxim Orient del Mil·lenni II aC.

Història dels ammonites 
No es coneixen els seus orígens però sí el seu modus vivendi. La seva capital fou Rabbath-Ammon (en grec Rabbathammana), més coneguda com a Rabà. Ciutat que Ptolemeu Filadelf va canviar de nom en honor seu a Filadèlfia en el  i que va esdevenir una ciutat important. Actualment s'anomena Amman.

La seva economia era agrícola i ramadera. S'explotaven les pedreres. El comerç es feia amb Egipte, Mesopotàmia, Síria i Anatòlia. Els edomites i moabites els pagaven un cànon per les rutes comercials que passaven pel seu territori. El seu llenguatge era semític i proper a l'hebreu i al moabita. Els noms coneguts dels ammonites són d'arrel canaanea.

De la religió se'n coneix poca cosa; un dels seus déus es deia Milcom o Malcam (la Bíblia diu que se li feien sacrificis humans, però no se n'han trobat proves). Pels noms dels seus reis, segurament el culte de Baal coexistia amb el de Milcom i possiblement amb el d'El i, fins i tot, amb l'hebreu Jehovà i l'edomita Kaus.

Incorporat el seu regne al Regne d'Israel dels macabeus, els ammonites encara eren nombrosos al  al sud de Palestina, segons Justí el Màrtir, i estaven enfrontats amb els fariseus, ja que es reclamaven com a jueus, cosa que havia estat prohibida com en temps del mític Saül.

Els ammonites en la Bíblia 
Segons el Gènesi, els ammonites són els descendents de Benammí (també conegut com a Ammí o Ammon), un dels fills de Lot, nebot d'Abraham, nascut d'una relació incestuosa amb la seva pròpia filla petita. El Gènesi els considera parents propers dels israelites (descendents de Jacob), dels edomites (descendents d'Esaú) i encara més dels moabites (descendents de Moab). La tribu dels ammonites va exterminar els zamzunminis (zuzim o zamzummim) i es va establir als seus territoris, al nord de Moab i a l'est del riu Jordà.

Segons l'Èxode, els israelites van trobar a la seva arribada a Canaan el Regne de Sihon com a dominador de Galaad, el país a l'est del riu Jordà, ja que aquest havia expulsat els ammonites del seu territori. L'exèrcit hebreu, comandat per Josuè, va demanar creuar el seu territori, però no els hi fou permès; aleshores, foren exclosos de la Congregació del senyor durant deu generacions i van veure com els nouvinguts van ocupar les seves terres. Tres-cents anys després, un rei ammonita va envair les terres d'Israel fins que fou derrotat pel jutge d'Israel, Jeftè.

En temps del rei David, el rei ammonita Nahaix va pactar una aliança amb Israel. Però quan va morir, el fill i successor, Hanum, va malfiar-se dels jueus i es va trencar l'acord. Aleshores, va declarar la guerra a David i, juntament amb els siris, van atacar Israel. La guerra va durar prop d'un any, fins que l'exèrcit israelita del general Joab va arrasar Rabà, la capital ammonita.

Referències 

Bíblia
Grups semites
Grups humans històrics