alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Escut de Sant Feliu Sasserra

L'escut oficial de Sant Feliu Sasserra té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una serra d'or amb la fulla d'argent; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 24 d'octubre de 1990 i publicat al DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 632.

La serra és un senyal parlant relatiu al nom del poble. Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden la jurisdicció de la Corona sobre la sotsvegueria del Lluçanès, la capital de la qual fou Sant Feliu Sasserra.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Sant Feliu Sasserra
Sant Feliu Sasserra
Escut de Sant Mateu de Bages

L'escut oficial de Sant Mateu de Bages té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un cap de jove d'argent nimbat d'or ixent d'un vol abaixat d'argent i un llibre obert d'or carregat de les lletres L i G de sable, una a cada pàgina, ressaltant de sota del cap, acompanyat a la punta d'un card de 3 flors d'or i d'una cérvola d'argent posats en faixa: el peu d'argent, un lleó de gules coronat d'or i armat de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 14 de novembre de 1985 i publicat al DOGC el 3 de gener de l'any següent amb el número 632.

L'àngel amb el llibre simbolitza sant Mateu evangelista, patró del poble, com a autor de la Sagrada Escriptura (amb les lletres L i G, inicials de "Liber Generationis"). El castell de la localitat, del , va pertànyer des del  als Boixadors (família representada per les seves armes, una cérvola d'argent en camper de gules), i més tard als Cardona (representats pel card d'or en camper de gules tret de les seves armes parlants) i als Peguera (simbolitzats per les seves armes, un lleó coronat de gules sobre camper d'argent).

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Sant Mateu de Bages
Escut de Sant Salvador de Guardiola

L'escut oficial de Sant Salvador de Guardiola té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un món d'or cintrat de gules i creuat d'una creu grega patent d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de maig de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.

El món és l'atribut de sant Salvador, patró del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Sant Salvador de Guardiola
Sant Salvador de Guardiola
Escut de Santpedor

L'escut oficial de Santpedor té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. de sinople, 2 claus en pal amb les dents a dalt i adossades, la de la destra d'or i la de la sinistra d'argent; 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat el 22 de setembre de 1995 i publicat al DOGC el 16 d'octubre del mateix any amb el número 2115. Les claus són l'atribut de sant Pere, patró de la vila; el nom de Santpedor és una evolució de Sant Pere d'Or (per la localitat hi passa el riu d'Or). Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la població, que tenia el privilegi d'enviar un delegat al Parlament i era un "carrer de Barcelona", per concessió de Martí I l'any 1400.

Bandera 

La bandera oficial de Santpedor té la següent descripció:

Va ser aprovada el 18 de novembre de 2003 i publicada al DOGC el 3 de desembre del mateix any amb el número 4023. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Referències 

Santpedor
Santpedor
Escut de Súria

L'escut oficial de Súria té el següent blasonament: Escut caironat: d'argent, una palmera de sinople ixent del superior de 3 xebrons de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat el 8 de maig de 1990 i publicat al DOGC l'1 de juny del mateix any amb el número 1300. La palmera és l'atribut de sant Cristòfol, patró de la vila, i els tres xebrons simbolitzen l'indret anomenat el Mig-món, terreny excavat pel Cardener al nord-oest de la població, que va fer aflorar la falla de Súria i va posar al descobert el guix i la sal potàssica del subsòl, recursos encara molt importants per a l'economia del municipi.

Bandera 

La bandera oficial de Súria té el següent blasonament: :Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb tres xebrons negres mirant amunt cada un d'amplada 1/6 de l'alt del drap, i separats entre si per 1/12. El primer xebró neix del terç inferior del drapi la punta acaba a una distància d'1/9 de la part superior del drap.

Va ser aprovada el 15 de novembre de 1991 i publicada al DOGC el 29 de novembre del mateix any amb el número 1524.
Els xebrons representen el Mig Món, accident geogràfic de la zona.

Referències 

Suria
Cultura de Súria
Escut de Talamanca

L'escut oficial de Talamanca té el següent blasonament:

Escut caironat: losanjat d'argent i de sinople. Per timbre una corona de baró.

Va ser aprovat el 22 d'octubre de 1993 i publicat al DOGC el 5 de novembre del mateix any amb el número 1817. El losanjat d'argent i de sinople són les armes dels Talamanca, senyors del castell del poble (, ara en ruïnes), que va esdevenir el centre d'una baronia.

Bandera 

La bandera oficial de Talamanca té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, losanjada de blanc i de divuit peces verd fosc.

Va ser aprovada el 7 de juny de 2006 i publicada al DOGC el 27 de juny del mateix any amb el número 4663.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Referències 

Talamanca
Talamanca
Escut del Pont de Vilomara i Rocafort

L'escut oficial del Pont de Vilomara i Rocafort té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. d'argent, 3 rocs d'atzur malordenats; 2n. de gules, un pont gòtic d'or de 9 arcs movent de la punta. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 24 de maig de 1984 i publicat al DOGC l'11 de juliol del mateix any amb el número 451.

La primera partició correspon a les armes parlants dels Rocafort, senyors del poble que tradicionalment ha estat el cap del municipi, però que actualment s'ha vist àmpliament superat pel Pont de Vilomara, població industrial creada al final del  prop de l'antic pont gòtic () sobre el Llobregat. Té nou arcs i es veu representat a la segona partició de l'escut, on simbolitza la nova capital del municipi.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Pont de Vilomara i Rocafort
El Pont de Vilomara i Rocafort
Anàlisi dimensional

L'anàlisi dimensional és una eina matemàtica basada en l'àlgebra, utilitzada sovint en física, química i enginyeria, per simplificar un problema, tot reduint el nombre de variables al nombre mínim de paràmetres essencials. Dos sistemes que tinguin els mateixos paràmetres essencials es poden considerar similars, i es poden estudiar conjuntament.

La dimensió o magnitud d'una quantitat física és el tipus d'unitat necessària per expressar aquesta quantitat. Per exemple, la dimensió de la velocitat lineal és distància/temps, i la dimensió de la força és massa×distància/temps². En mecànica, qualsevol dimensió es pot expressar en termes de longitud (o distància), temps i massa, o bé en termes de força, longitud i massa. La tria d'un o altre conjunt d'unitats fonamentals dependrà del sistema que s'estudiï. En ambdós casos, qualsevol unitat és expressable en funció d'un producte de potències (que poden ser fraccionals) de les unitats fonamentals, i el conjunt d'unitats forma un grup multiplicatiu.

Vegeu també 
 Magnitud adimensional

Referències 

Matemàtica aplicada
Bruc

El gènere Erica inclou al voltant de 700 d'arbusts, anomenats brucs, pertanyents a la família de les ericàcies. Són generalment plantes resistents a la sequera i al foc. El matollar de bruc s'anomena bruguerar, brugosa, bruguer o bruguera.

Distribució 
Moltes de les espècies de bruc són exclusives de Sud-àfrica. Unes 70 espècies viuen en altres parts d'Àfrica, les Illes Canàries, regions mediterrànies i Europa. Alguns representants d'aquest gènere són espècies de distribució atlàntica, en sentit ampli, que colonitzen ambients humits, freds, molt pobres en nutrients, i arriben als Pirineus. Al nord d'Europa, formen un component típic del paisatge de les landes humides.

Descripció 
La majoria de brucs són arbusts de 0,2-1,5 m d'alçada, encara que alguns com Erica arborea o Erica scoparia poden arribar a 6-7 m d'altura. Totes les espècies són de fulla perenne, amb fulles aciculars, molt primes i en forma de petites agulles de 2–15 mm de longitud.

Es diferencien de la bruguerola (Calluna vulgaris) perquè aquesta té les fulles més petites, de 2–3 mm de longitud, i la corol·la més dividida, en pètals diferenciats.

Usos 
Els brucs secs, així com la bruguerola, són molt resistents i serveixen per a fer escombres, para-sols i tanques o barreres decoratives. També s'empren per a farcir panells aïllants. Sovint el bruc per a tanques i para-sols es comercialitza cosit amb filferro. Antigament, el bruc també es feia servir per a protegir arbres joves a les plantacions en repel·lir els conills que en rosegaven l'escorça.

Amb l'arrel, de fusta molt dura, es fan pipes de fumar. Alguns brucs tenen usos medicinals. Les flors de bruc atreuen les abelles que produeixen una mel molt valorada i és un dels tipus que pot arribar a ser considerada, si la proporció del seu pol·len és suficient, mel monofloral.

Al nord d'Europa es van crear molts híbrids com a planta de jardí.

Taxonomia 

Els brucs més comuns als Països Catalans són:
 Bruc boal (Erica arborea), comú sobre sòls silícics.
 Bruc d'hivern o xiprell (Erica multiflora), comú sobre sòls calcaris.

Menys comunament es troben:
 Bruc vermell (Erica cinerea), molt rar, Pirineus.
 Petorrera de riu (Erica erigena). Rar, València.
 Bruc d'escombres (Erica scoparia).
 Bruc valencià (Erica terminalis). Rar, València.
 Bruc d'aiguamoll (Erica tetralix). Molt rar, Pirineus.
 Bruc vagant (Erica vagans). Molt rar; aquest bruc és nou per a la flora catalana. Pirineus.

N'hi ha més de 700 altres espècies; cal esmentar:

 Erica caffra
 Erica carnea
 Erica ciliaris
 Erica mackaiana
 Erica plukenetii
 Erica umbellata

Referències 

Arbusts
Bruc
Llacuna (desambiguació)

La Llacuna, municipi de la comarca de l'Anoia.
 Llacuna, extensió natural d'aigua estancada.
 Llacuna (filologia): Espai blanc, interrupció, en un text, en una sèrie.
Triti

El triti, T o 3H és un dels isòtops de l'hidrogen. A diferència de la resta d'elements químics, els isòtops de l'hidrogen s'anomenen d'una manera específica: així es parla de proti (H), fent referència a l'isòtop més comú, compost per un sol protó; de deuteri (D), isòtop que conté un protó, i un neutró; o de triti, que té un protó i dos neutrons.

Així doncs, com que cada protó pesa aproximadament una uma (unitat de massa atòmica), el triti té una massa d'unes tres u.

Origen 
El triti es forma de manera natural, per l'efecte dels raigs còsmics sobre l'atmosfera. La reacció més important d'aquest procés natural, es dona quan un neutró ràpid interacciona amb el nitrogen atmosfèric:

Com que el triti té un període de semidesintegració relativament curt, el triti produït a l'atmosfera no s'acumula durant períodes geològics i la seva abundància natural és negligible. També se sintetitza de manera industrial, en reactors nuclears per activació neutrònica del liti-6.

També es genera triti en reactors moderats per aigua pesant, quan el deuteri captura un neutró, però és un procés minoritari que només és útil industrialment en reactors amb un gran flux de neutrons. El triti també es pot produir per captura neutrònica del bor-10.

El triti té un període de semidesintegració de 12,3 anys.

Aplicacions 
El triti, produït en reactors nuclears, s'utilitza per a construir bombes d'hidrogen. També és sovint usat com a marcador químic en laboratoris, i com a font de radiació en pintures lluminoses.

Els electrons emesos per petites quantitats de triti, provoquen que el fòsfor brilli en la foscor. Això permet la construcció de dispositius auto il·luminats (trasers) utilitzats en rellotges i senyals d'emergència. En alguns països, s'usa per a fabricar clauers que brillen en la foscor. També s'utilitza en la indústria armamentística, per a millorar la visibilitat en visors per a fusells, on abans s'utilitzava el radi, actualment prohibit per provocar càncer d'os.

La timidina amb triti, s'usa en assaigs de proliferació cel·lular. Aquest nucleòsid s'incorpora en l'ADN de les cèl·lules a mesura que es replica durant la divisió cel·lular. L'èxit de la proliferació cel·lular, es pot determinar per la radioactivitat de la mostra.

Història 
El triti, va ser predit el 1926 per Walter Russell al seu llibre The Universal One, usant una taula periòdica espiral. El 1934, Ernest Rutherford, treballant amb Mark Oliphant i Paul Harteck foren els primers a obtenir-lo a partir del deuteri, tot i que foren incapaços d'aïllar-lo. El primer a aïllar-lo fou Luis Alvarez, qui deduí també que el triti havia de ser radioactiu. W.F. Libby descobrí que el triti es podia usar per a la datació isotòpica de l'aigua, i per extensió de mostres geològiques i de vins.

Referències 

Isòtops
Hidrogen
Materials nuclears
Radioquímica
Forja

La forja és la tècnica emprada pel forjador o ferrer, consistent en donar forma als metall escalfats colpejant amb el martell. L'establiment on es forgen els metalls s'anomena farga.
Més que més una forja conté una llar (el formal, fornall o fornell), per a escalfar els metalls (normalment d'acer o de ferro), una enclusa, i un cossi (en el qual es pot refredar ràpidament les peces forjades, per tant trempar-les). Les eines inclouen tenalles per agafar el metall calent, i martells per a colpejar-lo. Normalment es realitza treballant els metalls en calent, car en calent solen ser més plàstics, és a dir més deformables.

La forja treballa el metall per deformació plàstica. Es distingeix del treball del metall retirant material (per broques, fresadores, torn, etc.), i del procés pel qual es dona forma al metall fos abocant-lo dins un motlle (fosa).

Antigament aquesta tècnica era executada a cops de martell. El metall, era escalfat en la fornal, agafat amb ajut de tenalles de fornal i posat sobre l'enclusa on era colpit pel ferrer.

Les operacions més comunes que es feien, eren:
 Adreçar o aplanar peces deformades.
 Estirar peces: A partir d'un material de certes dimensions, aquest és aprimat a cops.
 Reblar: Consisteix a fer cabotes a objectes o a unir peces per mitjà dels reblons.
 Foradar: és fer forats de mides considerables, amb ajut de punxons o motlles simples.
 Doblegar: És conformar una peça en angle.
 Corbar: Converteix una peça recta, en una corba. Per exemple una ferradura de cavall.
 Soldar: Antigament dues peces a soldar, eren escalfades juntes fins a temperatures prou altes perquè tornessin el metall pastós. S'ajuntaven sobre l'enclusa i es colpejaven suaument, i en sortien soldades.

Més modernament, el forjament lleuger es fa amb ajut de màquines. La més emprada és el martinet o martell mecànic, mogut generalment amb motor elèctric, encara que també poden ser moguts amb energia pneumàtica. Per forjar peces grossos, s'empren premses hidràuliques i les peces són mogudes amb ajut de grues de pont.

Si el forjament s'aplica a peces de sèrie, es realitza amb estampes. L'estampació es pot realitzar en fred o en calent i consisteix a deformar una peça entre dos motlles complementaris que són comprimits l'un vers l'altre amb la peça a estampar col·locada al mig. Aquesta operació, es fa sempre amb premses.

Referències

Bibliografia 
 Carlos Vila Pastor, Fernando Romero Subirón, Gracia M. Bruscas Bellido y Julio Serrano Mira, “Tecnología Mecánica: Metrología y procesos de conformado de metales sin arranque de viruta.”, Colección “Materials” de la UJI, núm. 233.

Vegeu també 
 Farga
 Ferro forjat
 Farga catalana
 Fosa (indústria)
 Martinet
 Recalcat

Enllaços externs 

 Animació que mostra el procés de forjat.  

Arts decoratives
Metal·lúrgia
Artesania
Punt de fusió

El punt de fusió d'un material és la temperatura a la qual aquest material comença a canviar el seu estat de sòlid a líquid a una determinada pressió; és a dir, és el punt en què les seves molècules adquireixen una mobilitat suficient per trencar els lligams elèctrics i s'escampen lliurement.

En química orgànica, la regla de Carnelley, establerta en 1882 per Thomas Carnelley, afirma que una simetria molecular elevada s'associa amb un alt punt de fusió, basant-se en l'examen de 15.000 compostos químics. Un alt punt de fusió resulta d'un alt calor de fusió, una baixa entropia de fusió, o una combinació de tots dos. En les molècules altament simètriques la fase cristal·lina està densament poblada amb moltes interaccions intermoleculars eficients que ocasionen un canvi d'entalpia de fusió més alt en.

Quan considerem la temperatura del canvi invers, de líquid a sòlid, ens referim al "punt de congelació". A diferència del punt d'ebullició, el punt de fusió és independent de la pressió.

Exemples 
 Aigua: 273 K (0 °C)
 Mercuri: 234,32 K (-38,83 °C)
 Grafit: 4.241 K (3.948 °C) (és el material amb el punt de fusió més alt)
 Coure: 1.357,77 K (1.084,62 °C)

Referències

Vegeu també 
 Congelació
 Estat de la matèria
 Punt triple

Canvis d'estat
Políedre regular

Un políedre regular és un políedre les cares del qual són polígons regulars iguals i que formen entre elles angles diedres iguals; així, totes les seves arestes mesuren igual. Des d'una perspectiva més tècnica, es tracta d'un políedre el grup de simetria del qual actua de manera transitiva sobre les seves cadenes de cares. Un políedre regular és altament simètric i és transitiu a les arestes, transitiu als vèrtexs i transitiu a les cares, i s'identifica pel seu símbol de Schläfli de la forma {n, m}, on n és el nombre de costats de cada cara i m el nombre de cares incidents a cada vèrtex.

Existeixen 5 políedres regulars convexos finits, coneguts com a sòlids platònics, degut al fet que el filòsof Plató en desxifrà algunes característiques. Són els següents: 

 Tetràedre (o tetraedre), amb quatre cares triangulars i quatre vèrtexs ({3, 3})
 Cub o hexàedre (o hexaedre), amb sis cares quadrades i vuit vèrtexs ({4, 3})
 Octàedre (o octaedre), amb vuit cares triangulars i sis vèrtexs ({3,4})
 Dodecàedre (o dodecaedre), amb dotze cares pentagonals i vint vèrtexs ({5,3})
 Icosàedre (o icosaedre), amb vint cares triangulars i dotze vèrtexs ({3,5})

També hi ha quatre políedres estelats regulars, la qual cosa fa que els políedres regulars siguin nou en total.

Políedres regulars 
Existeixen cinc políedres regulars convexos, coneguts com a sòlids platònics, i quatre políedres estelats regulars, anomenats políedres de Kepler-Poinsot:

Sòlids platònics

Políedres de Kepler–Poinsot

Referències
Superfície (matemàtiques)

En matemàtica, una superfície és una varietat diferenciable en dues dimensions. En l'espai tridimensional, les superfícies tenen sentit com a fronteres entre objectes tridimensionals sòlids. Alguns tipus de superfícies amb diferents propietats matemàtiques són:
 pla
 esfera
 superfície cònica
 superfície cilíndrica

Parlar de la superfície d'un objecte fluid, com una gota de pluja o una bombolla de sabó, és una idealització. Per parlar de la superfície d'un floc de neu, que té una estructura molt intricada, s'ha d'anar més enllà de la simple definició matemàtica. Per conèixer la natura de superfícies reals consulteu tensió superficial, química superficial i energia superficial.

Vegeu també 
 Llista de països per superfície

Enllaços externs 

  Galeria de superfícies matemàtiques

Superfícies
Topologia
Observació

Lobservació és una de les fases, juntament amb l'experimentació, del mètode científic o verificació empírica. Ambdues són complementàries, encara que hi ha ciències basades en una d'aquestes dues únicament. Així, l'astronomia és el paradigma de les ciències basades en l'observació, car l'objecte dels seus estudis no pot ser dut a un laboratori.

L'observació consisteix en la mesura i el registre dels fets observables, segons el mètode científic i, per tant, per mitjà d'instruments científics.

Científic 

El mètode científic inclou els següents passos:

 Observar el fenomen: Observació científica.
 Elaborar una hipòtesi teòrica com una possible explicació a aquest fenomen.
 Predir una conseqüència lògica amb això.
 Experimentar amb la predicció.
 Revisar qualsevol error de mesura o experimental.
 Arribar a una conclusió.

L'observació té un paper en el primer i quart pas de la llista anterior. En aquest recurs s'utilitzen els cinc sentits físics, juntament amb les tècniques de mesurament, test estandarditzats i els instruments de mesura.

Negocis 
Procés mitjançant el qual es determinen els paràmetres essencials per poder dissenyar i executar una idea de negoci. Els factors estudiats més determinants per a l'elaboració d'un negoci són:

 Les persones (actors d'un lloc que compleixen rols definits)
 El lloc (mitjà en el què s'estén el mercat i/o el lloc d'instal·lació)
 La història (antecedents que influeixen en la percepció del mercat per la proposta de valor del negoci pensat)

Bibliografia 
 GALINDO, Cáceres Jesús (coord). Técnicas de Investigación en Sociedad, Cultura y Comunicación. 1ª Edición. México. Addison Wesley Longman. 1998. 525p. 
 SIERRA, Bravo. R. Técnicas de investigación Social. 9ª Edición. Madrid. Editorial Paraninfo S. A. 1994. 705p.

Referències

Vegeu també 

 Observador
 Observació participant

Mètode científic
Nature

Nature és una de les revistes científiques més antigues i famoses. El seu primer número va sortir el 4 de novembre de 1869. A diferència d'altres revistes, no està especialitzada en cap camp en concret, i publica articles de temes molt diversos, encara que la seva principal àrea és la biologia. El seu principal competidor és la revista Science.

Amb una periodicitat setmanal, Nature és una publicació de la companyia Nature Publishing Group subsidiària de Macmillan Publishers, al Regne Unit. Nature té oficines a Londres, Nova York, San Francisco, Washington DC, Tòquio, París, Múnic i Basingstoke, i disposa de corresponsals propis en la majoria dels països industrialitzats. L'editorial publica també diverses revistes especialitzades sota el nom de Nature com Nature Neuroscience, Nature Methods, Nature Structural i Molecular Biology entre altres.

La revista és llegida per científics i investigadors de tot el món. La major part dels articles són exposicions de treballs d'investigació molt tècnics. No obstant això també inclou editorials i notícies científiques de caràcter general així com articles sobre política científica en diferents països, crítiques de llibres tècnics i de divulgació i articles sobre la història i el futur d'algunes disciplines científiques.

Per a la majoria dels científics publicar a Nature constituïx una marca de prestigi. Els articles publicats apareixen de vegades ressenyats per la premsa general i es considera que es troben en primera línia de la investigació científica. Alguns articles famosos publicats a Nature han estat:
 El descobriment de l'estructura de doble hèlix de l'ADN per James Watson i Francis Crick el 1953.
 El descobriment del primer planeta extrasolar 51 Pegasi per Major i Queloz el 1995.

Els articles originals que arriben a Nature se sotmeten a un rigorós sistema de revisió per experts internacionals en l'àrea de què es tracti, als quals la revista demana la seva opinió sobre els articles enviats a experts (avaluació d'experts) i fa que entorn del 95 % d'originals siguin rebutjats. En casos dubtosos alguns dels experiments són repetits per altres científics confidencialment abans de la publicació. Els editors de la revista realitzen també una important filtració determinant si l'article és o no d'interès general i si està o no entre els temes d'interès científics superior. Tot i tots aquests filtres alguns articles publicats per la revista van constituir famosos escàndols en demostrar-se la falsedat dels resultats presentats. Alguns exemples són els casos de la memòria de l'aigua o la fusió freda.

L'any 2007 ha estat guardonada amb el Premi Príncep d'Astúries de Comunicació i Humanitats juntament amb la revista Science.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de Nature  
 Nature Clinical Practice Oncology 

Revistes del Regne Unit en anglès
Revistes científiques
Premis Príncep d'Astúries de Comunicació i Humanitats
Kaguya (ratolí)

Kaguya (かぐや o també 輝夜) és un ratolí femella real que té dues progenitores del mateix sexe. El nom, que significa Llum Brillant, el va rebre en honor d'una princesa del folklore japonès.

Els investigadors encapçalats per Tomohiro Kono a la Universitat d'Agricultura de Tòquio (Japó) es van valer de cèl·lules de dos ratolins femelles distintes per a obtenir un animal nou. Mitjançant un procés anomenat haploidització, a algunes cèl·lules se'ls lleva un dels seus dos conjunts de cromosomes, deixant-les amb només un, com si fossin espermatozoides o òvuls.

No es tracta d'una clonació, atès que s'usen les cèl·lules de dos individus, sinó més aviat d'una partenogènesi.

Podrà utilitzar-se aquest procés en éssers humans? Sembla remot, ja que almenys un dels progenitors emprats és fruit ad hoc de l'enginyeria genètica.

El ratolí Kaguya ja ha parit criatures concebudes de la manera tradicional.

Enginyeria genètica
Perelló

Perelló, fruit del perelloner (Pyrus spinosa)
 Toponímia:
 El Perelló, municipi del Baix Ebre
 El Perelló (Sueca), entitat local menor del municipi de Sueca, a la Ribera Baixa
 El Perelló (Vilablareix), entitat de població del municipi de Vilablareix, al Gironès
 Cal Perelló, casa a L'Ametlla de Segarra, reconegut com a bé de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya

 Biografies:
 Carles Perelló i Valls, matemàtic i enginyer català
 Ferran Perelló Santandreu, economista i diplomàtic mallorquí.
 Francesc Perelló i Picchi, directiu esportiu català
 Joan Perelló i Masllorens, polític i industrial català
 José Perelló Torrens (Tormos, 1885-1955), polític republicà d'esquerres i alcalde de Tormos 
 Marcel·lí Perelló i Domingo, guerriller, polític i periodista català
 Marcel·lí Perelló i Valls, matemàtic i periodista catalanomexicà.
 Mercè Perelló i Valls, revolucionària i activista catalanomexicana.
Aldea

Aldea o vilatge, nucli de població menor, habitualment sense jurisdicció pròpia
 Aldea global, castellanisme i anglicisme alhora, vegeu veïnatge universal
 Toponímia:
 L'Aldea, municipi del Baix Ebre (Catalunya)
 Estació de l'Aldea - Amposta - Tortosa, estació de trens propietat d'adif al nord d'aquest municipi
 Aldea Real municipi de la província de Segòvia, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya) 
 Aldea del Cano, municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya)
 Aldea del Fresno, municipi de la Comunitat autònoma de Madrid (Espanya)
 Aldea del Obispo, municipi de la província de Salamanca, a la Comunitat Autònoma de Castella i Lleó (Espanya)
 Aldea del Rey, municipi de la província de Ciudad Real a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa (Espanya) 
 La Aldea de San Nicolás, municipi de l'illa de Gran Canària, a les illes Canàries (Espanya)
 Aldea en Cabo, municipi de la província de Toledo a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa (Espanya)
 La Aldea del Obispo, municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya)
 Aldea de San Miguel, municipi de la província i diòcesi de Valladolid, Castella i Lleó (Espanya)
 Miscel·lània:

 Maria Dolors Aldea i Cabré (Tarragona, 1942), soprano catalana

 L'aldea de l'auró, sèrie d'animació anglo-japonesa de 1986 feta per Toei Animation
Aldover

Aldover (forma oficial) o El Dover és una vila i municipi de la comarca del Baix Ebre.

Toponímia 
L'origen seria un nom germànic de persona llatinitzat en Aldovarius, segons Joan Coromines, però la referència, vinguda probablement de lOnomasticon Cataloniae, és de segona mà. Aldover sembla equivalent a un nom del municipi occità del Bordelh, Le Doyer  (< *Audoièr); curiosament, el departament del Gard, on abunda el cognom Audoyers, no forneix semblants topònims.

Hi ha una altra explica, l'àrab aldowayra, que significa «la caseta»; així i tot, la correspondència amb topònims o antropònims occitans és impossible, punt que faria donar una lleugera preferència a la interpretació de Coromines, que ho explica tot, tant occità com català.

Geografia 
 Llista de topònims d'Aldover (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Administració

Política

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012

Indrets d'interès 
 Platja fluvial del riu Ebre.
 Via Verda de l'antic ferrocarril del Val de Zafan.
 Camp de futbol municipal.
 Plaça de bous.
 Centre d'interpretació del riu Ebre
 Tronc d'olivera i poesia dedicada de l'hort de Paco del Fruto.
 Port fluvial d'Aldover.

Festes patronals 
 Festivitat de Sant Jordi (23 abril).
 Festes Majors en honor de Nostra Sra. de la Nativitat (del 4 a l'11 de setembre).

Vegeu també 
 Barranc de la Conca (Aldover).

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
L'Ampolla

L'Ampolla és un municipi de la comarca del Baix Ebre. Forma part de l'Associació de Municipis per la Independència. Es va crear el 1990 per la secessió del municipi del Perelló.

Geografia 
 Llista de topònims de l'Ampolla (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts…; edificis: cases, masies, esglésies…).

Demografia 

El primer cens és del 1991, després de la segregació del Perelló.

Nuclis de població 
 L'Ampolla. Nucli
 Cap Roig. Nucli
 El Roquer. Nucli
 Disseminat de l'Ampolla

Ampollamar és una urbanització situada al sud del poble, a la línia de mar, entre el barranc de Sant Pere, la platja de l'Arenal i la línia FFCC R-16 (Barcelona-Tortosa-Ulldecona).

Política

Llista d'alcaldes

Referències

Vegeu també 
 Escut de l'Ampolla
 Bandera de l'Ampolla
 Medjerda, vaixell francès enfonsat durant la I Guerra Mundial
 Rieres de Calafat-Golf de Sant Jordi
 Jardí botànic Ecoherbes Park

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Pàgina web de Turisme de l'Ampolla
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 http://www.ampolla.tv/
Arboç

Arboç o alborç (valencià), qualsevol dels membres del gènere Arbutus
 Arboç o arbocer (Arbutus unedo)
 l'Arboç, municipi del Baix Penedès.
Compositor

Un compositor és algú que compon música, és a dir, que crea una obra reunint o combinant diversos elements musicals.

Un compositor pot escriure una partitar en emprar una mena de notació musical perquè ell mateix o bé d'altres puguin interpretar l'obra. Això distingeix el compositor del músic que improvisa. No tos els compositors empren la notació escrita. Un interpret o un conjunt de músics poden repetir la composició de memòria després d'escoltar-la.

Al llarg de la història de la música clàssica, la funció de compondre música ha variat. Als inicis el que realment importava era l'execució musical. Escriure, o més tard imprimir partitures no rebia poca atenció, i els músics generalment solien modificar les seves obres en el moment de l'execució. Amb el temps, tanmateix, els compositors van començar a donar instruccions molt estrictes, que els intèrprets no poden obviar sense uns bons arguments. Aquest criteri, d'altra banda, podria considerar-se en alguns casos com a molt purista. Per això, el paper del compositor ha sigut cada vegada més important, sovint acompanyant al seu prestigi com a intèrpret. Si durant el classicisme va adquirir una creixent importància, en el romanticisme el compositor va esdevenir un personatge gairebé mític, com és el cas de Ludwig van Beethoven.

El terme compositor es fa servir molt específicament en música clàssica. En la música popular, al compositor molt més habitualment se l'anomena autor o bé, més específicament cantautor quan és a la vegada l'autor i l'intèrpret de les seves obres.

Vegeu també 
 Professional de la música
 Llista de compositors
 Compositores a la història de la música
 Compositor d'escacs

Referències 

 
Professions de la música
Quint Cecili Metel Baleàric

Quint Cecili Metel Baleàric (en llatí Quintus Caecilius Q. F. Q. N. Metellus Balearicus) va ser un magistrat romà, fill de Quint Cecili Metel Macedònic.

Era membre d'una de les més importants famílies romanes del final de la República, la gens Cecília. El seu mandat com a procònsol el va exercir sobre una de les dues províncies dHispania, segurament la Citerior. Aquest mandat es perllongà fins a l'any  quan va retornar a Roma on li va ser dedicat un triomf i el sobrenom Baleàric. Aquests fets se succeïren gairebé al mateix moment que les reformes dels germans Gracs contra els que es va posicionar el senat. La família dels Metels va ser una de les que s'hi van enfronta encara que el Baleàric va ser fora de Roma com a procònsol durant la major part dels aldarulls.

Va ser elegit cònsol l'any  junt amb Tit Quint Flaminí i durant el seu període i l'any següent, va fer la guerra contra els habitants de les Illes Balears acusats de pirateria. El seu sobrenom el va aconseguir durant aquesta campanya. Segons les fonts clàssiques, després de la conquesta de les illes va fundar les ciutats de Palma (l'actual Palma), i Pollentia (l'actual Alcúdia), i va portar  colons d'entre els "romans d'Ibèria" per colonitzar-les. Donades les troballes arqueològiques que denoten una minvada entitat material pels dos assentaments entre el 123 i el 70 aC, s'ha proposat que Palma i Pollentia fossin campaments romans en aquesta fase, després de la qual s'inicià una monumentalització important, com s'ha pogut documentar a l'àrea del fòrum de Pollentia. Cecili Metel va ser censor l'any  junt amb Luci Calpurni Pisó.

Referències 

Gens Cecília
Cònsols romans de la dècada del 120 aC
Procònsols
[[Romans relacionats amb les Illes Balears]]
Governants de les Illes Balears històrics
Militars balears històrics
Ea

En la mitologia babilònica, Ea és el déu de les aigües dolces. Ha estat associat al déu sumeri Enki. Fou també déu de la saviesa.

Referències 

Déus de la mitologia sumèria
Regne

Política: Regne (entitat política), territori governat per un rei
 Biologia: 
 Regne (biologia), categoria taxonòmica utilitzada en la classificació dels éssers vius
 Regne animal.
 Regne florístic.
Versalles

Versalles (en francès, Versailles) és un municipi francès situat al departament d'Yvelines i a la regió d'Illa de França. L'any 2012 tenia 85.424 habitants. És molt conegut pel fet que hi ha el famós palau de Versalles.

Està dividit entre el cantó de Versalles-1 i el cantó de Versalles-2, i forma part del districte de Versalles i de la comunitat d'aglomeració Versailles Grand Parc.

Educació 
 Institut supérieur international du parfum, de la cosmétique et de l'aromatique alimentaire
 Universitat de Versalles Saint-Quentin-en-Yvelines

Nadius il·lustres 
 Lluís XV (1710-1774), rei de França.
 Julien-Amable Mathieu (1734-1811), violinista i compositor.
 Louis-Augustin Richer (1740-1819), cantant i compositor.
 Jean-Antoine Houdon (1741-1828), escultor.
 Louis-Alexandre Berthier (1753-1815), general.
 Lluís XVI (1754-1793), rei de França.
 Lluís XVIII (1755-1824), rei de França.
 Carles X (1757-1836), rei de França.
 Étienne de Jouy (1764-1846), dramaturg.
 Isabel de França (1764-1794).
 Lazare Hoche (1768-1797), militar.
 Maria Teresa de França (1778-1851).
 Lluís XVII (1785-1795), rei titular de França.
 Alexandre Pierre François Boëly (1785-1858), organista i compositor.
 Ferdinand de Lesseps (1805-1894), diplomàtic i empresari.
 François Wartel (1806-1882), cantant i mestre de cant.
 François Achille Bazaine (1811-1888), general.
 Jules Antoine Lissajous (1821-1880), físic i matemàtic.
 Jean-François Lyotard (1924-1998), filòsof francès.
 Stéphane Audran (1932-2018), actriu.
 Michel Gondry (1963), director de cinema.
 Kévin Réza (1988), ciclista.
Primo de Rivera (desambiguació)

Fernando Primo de Rivera y Sobremonte, militar espanyol.
 Miguel Primo de Rivera Orbaneja (1870 - 1930), dictador espanyol. Era nebot de Fernando.
 José Antonio Primo de Rivera (1903 - 1936), fundador de la Falange Española. Era fill de Miguel i germà de Pilar.
 Pilar Primo de Rivera y Sáenz de Heredia (1907 - 1991), cap de la Sección Femenina. Era filla de Miguel i germana de José Antonio.
Ageu

Segons la Bíblia, Ageu (en hebreu חַגַּי) va ser un profeta jueu, que va viure al  en els anys de la dominació persa, que criticà durament el pessimisme del grup. És un dels dotze profetes menors. Sembla que hauria tornat a Terra Santa amb els repatriats de l'exili del 587 abans de Crist. Durant la dècada del 520 aC va escriure el Llibre d'Ageu, que forma part de l'Antic Testament. La seva activitat profètica coincideix amb el segon any del regnat del rei persa Darios el Gran. El llibre d'Esdres diu que profetitzava pels jueus de Judà i Jerusalem. Ageu fa una crida per la reconstrucció del Temple de Jerusalem, davant la indiferència generalitzada del poble hebreu. En un dels oracles dels que parla el seu llibre elogia Zorobabel, governador de Judà, que juntament amb el summe sacerdot Josuè va iniciar els treballs de reconstrucció del Temple. Fa una crida també a la regulació dels elements sants i impurs que hi havia depositats a l'interior del Temple, i espera que superi a l'anterior en magnificència.

Referències 

Profetes menors
Sants de l'Antic Testament
La Planeta

Geografia:
la Planeta és un barri del Pont d'Armentera, a l'Alt Camp. Situat a la riba esquerra del Gaià, es va segregar d'Aiguamúrcia el 1981, municipi en què també hi queden encara algunes de les edificacions d'aquest nucli de població. Aquell any tenia 57 habitants.
 Teatre:
La Planeta és una sala independent de teatre de Girona.
Depressió atmosfèrica

Una depressió atmosfèrica és una zona amb la pressió atmosfèrica més baixa que les zones del voltant. A l'hemisferi nord les depressions giren en sentit contrari al de les agulles d'un rellotge, en canvi a l'hemisferi sud giren en sentit horari, això ho motiva l'efecte de Coriolis. Les depressions s'originen a la Zona de convergència intertropical formant part de la circulació de la cèl·lula de Hadley.

Les depressions, s'associen normalment amb vents forts i elevació atmosfèrica. Aquesta elevació sol produir cel cobert, a causa del gradient tèrmic quan l'aire es col·lapsa. Així, les depressions solen portar cels ennuvolats o coberts, que poden minimitzar la temperatura diürna tant a l'estiu com a l'hivern. Això es produeix per l'entrada de menys radiació solar d'ona curta i temperatures més baixes, ja que els núvols reflecteixen la llum solar. De nit, l'efecte d'absorció dels núvols en la radiació d'ona llarga, com la calor de la superfície, permet que les temperatures diürnes siguin més fresques en totes les estacions de l'any.

Les depressions frontals són un fenomen de la zona temperada, i es desenvolupen al llarg de fronts polars com a resultat de la interacció entre el masses d'aire fred i calent. Les depressions tèrmiques també es formen en zones com Death Valley com a resultat de la intensa calor despresa des de la superfície; són molt més petites en extensió geogràfica que els fronts de convergència o les depressions frontals. Els sistemes de baixes pressions en superfície tendiran a ser petits en àrea i tenir vents en superfície més forts que un sistema anticiclònic, a causa de la suma de fricció en superfície per força del gradient de pressió, força centrífuga i l'efecte Coriolis que controlen la circulació.

Als deserts, l'absència d'humitat i plantes en superfície que normalment proporcionarien refrigeració per evaporació pot dur a un augment ràpid i intens de la calor solar en les capes baixes de l'aire. L'aire calent és menys dens que l'aire fred d'al voltant. Això, combinat amb l'elevació d'aire calent, resulta en una depressió aïllada, anomenada baixa termal.

Vegeu també 

 Cicló
 Temporal Gloria

Fenòmens meteorològics
Generalitat

La Generalitat és el conjunt d'institucions d'autogovern de Catalunya i del País Valencià. Ambdues tenen el seu origen en la Diputació del General, una institució emanada de les Corts per recollir els tributs aprovats per aquestes, anomenats generalitats. En el cas català va adquirir entitat jurídica pròpia amb la "restauració" de l'autogovern, el 18 d'octubre de 1931, sota el nom de Generalitat de Catalunya. El 1982 es va crear també la Generalitat Valenciana.

Històricament, el nom de generalitat també ha existit en altres països, relacionat amb els impostos generals o el govern general.

Les Generalitats franceses 
A França, sota l'antic règim reial entre el 1542 i el 1789, les généralités eren les circumscripcions tributàries a càrrec de tresorers generals que controlaven la recaptació dels impostos estatals. A partir del  es creen les figures d'intendents adscrits a les Generalitats. Amb el paper de control de finances i de policia, els intendents van adquirir un paper de control polític convertint-se en un element de la política centralitzadora dels reis de França en els Estats Generals de França.

La Generalitat neerlandesa 
Amb l'abdicació del rei, a les set Províncies Unides dels Països Baixos, els Estats Generals van adquirir la funció de govern central. Les seves actuacions eren anomenades com "de la Generalitat" (en neerlandès Generaliteit), en contrast amb els estats provincials que funcionaven com a governs regionals. Al voltant d'un 20% del territori de les Províncies Unides no era inclòs en cap estat provincial i era governat directament pels Estats Generals. Eren conegudes com les Terres de la Generalitat (Generaliteitslanden).

Vegeu també 
 Generalitat de Catalunya
 Generalitat Valenciana
 Generalitat Francesa
 Generalitat de Perpinyà
 Terres de la Generalitat
 Generalitat republicana
 Estats Generals dels Països Baixos

Administració territorial dels Països Catalans
Gòtic

Antropologia: 
 Gòtic, referent al poble got, un dels pobles germànics europeus
 Llengua gòtica, llengua germànica oriental extinta
 Arts i oficis:
 Gòtica (tipografia), tipografia usada a Europa Occidental (~1150 - ~1500)
 Arquitectura gòtica, estil arquitectònic característic de l'edat mitjana
 Art gòtic, estil que va sorgir a Europa durant l'Edat Mitjana 
 Gòtic català, art gòtic desenvolupat a Catalunya, Balears i el País Valencià
 Gòtic de maons, art gòtic desenvolupat a la gran planura europea
 Pintura gòtica
 Escultura gòtica
 Moda: Moviment gòtic, tendència que afecta a literatura, vestit i música és un estil caracteritzat per la foscor
 Música:
 Gòtic (grup)
 Rock gòtic o gothic metal, gènere musical derivat del punk
 Toponímia: El Gòtic, barri de la Ciutat Vella de Barcelona
Llista d'elements químics per períodes

Elements del període 1
 1 Hidrogen (H)
 2 Heli (He)

 Elements del període 2
 3 Liti (Li)
 4 Beril·li (Be)
 5 Bor (B)
 6 Carboni (C)
 7 Nitrogen (N)
 8 Oxigen (O)
 9 Fluor (F)
 10 Neó (Ne)

 Elements del període 3
 11 Sodi (Na)
 12 Magnesi (Mg)
 13 Alumini (Al)
 14 Silici (Si)
 15 Fòsfor (P)
 16 Sofre (S)
 17 Clor (Cl)
 18 Argó (Ar)

 Elements del període 4
 19 Potassi (K)
 20 Calci (Ca)
 21 Escandi (Sc)
 22 Titani (Ti)
 23 Vanadi (V)
 24 Crom (Cr)
 25 Manganès (Mn)
 26 Ferro (Fe)
 27 Cobalt (Co)
 28 Níquel (Ni)
 29 Coure (Cu)
 30 Zinc (Zn)
 31 Gal·li (Ga)
 32 Germani (Ge)
 33 Arsènic (As)
 34 Seleni (Se)
 35 Brom (Br)
 36 Criptó (Kr)

 Elements del període 5
 37 Rubidi (Rb)
 38 Estronci (Sr)
 39 Itri (Y)
 40 Zirconi (Zr)
 41 Niobi (Nb)
 42 Molibdè (Mo)
 43 Tecneci (Tc)
 44 Ruteni (Ru)
 45 Rodi (Rh)
 46 Pal·ladi (Pd)
 47 Argent (Ag)
 48 Cadmi (Cd)
 49 Indi (In)
 50 Estany (Sn)
 51 Antimoni (Sb)
 52 Tel·luri (Te)
 53 Iode (I)
 54 Xenó (Xe)

 Elements del període 6 (1a part)
 55 Cesi (Cs)
 56 Bari (Ba)

 Lantanoides
 57 Lantani (La)
 58 Ceri (Ce)
 59 Praseodimi (Pr)
 60 Neodimi (Nd)
 61 Prometi (Pm)
 62 Samari (Sm)
 63 Europi (Eu)
 64 Gadolini (Gd)
 65 Terbi (Tb)
 66 Disprosi (Dy)
 67 Holmi (Ho)
 68 Erbi (Er)
 69 Tuli (Tm)
 70 Iterbi (Yb)

 Elements del període 6 (continuació)
 71 Luteci (Lu)
 72 Hafni (Hf)
 73 Tàntal (Ta)
 74 Tungstè (W)
 75 Reni (Re)
 76 Osmi (Os)
 77 Iridi (Ir)
 78 Platí (Pt)
 79 Or (Au)
 80 Mercuri (element) (Hg)
 81 Tal·li (Tl)
 82 Plom (Pb)
 83 Bismut (Bi)
 84 Poloni (Po)
 85 Àstat (At)
 86 Radó (Rn)

 Elements del període 7 (1a part)
 87 Franci (Fr)
 88 Radi (Ra)

 Actinoides
 89 Actini (Ac)
 90 Tori (Th)
 91 Protoactini (Pa)
 92 Urani (U)
 93 Neptuni (Np)
 94 Plutoni (Pu)
 95 Americi (Am)
 96 Curi (Cm)
 97 Berkeli (Bk)
 98 Californi (Cf)
 99 Einsteini (Es)
 100 Fermi (Fm)
 101 Mendelevi (Md)
 102 Nobeli (No)

 Elements del període 7 (continuació)
 103 Lawrenci (Lr)
 104 Rutherfordi (Rf)
 105 Dubni (Db)
 106 Seaborgi (Sg)
 107 Bohri (Bh)
 108 Hassi (Hs)
 109 Meitneri (Mt)
 110 Darmstadti (Ds)
 111 Roentgeni (Rg)
 112 Copernici (Cn)
 113 Nihoni (Nh)
 114 Flerovi (Fl)
 115 Moscovi (Mc)
 116 Livermori (Lv)
 117 Tennes (Ts)
 118 Oganessó (Og)

Elements químics
Elements quimics periode
Andròmeda (mitologia)

Andròmeda (en grec antic Άνδρομέδη) era, segons la mitologia grega, la filla de Cefeu, rei d'Etiòpia, i de Cassiopea.

Els seus pares van ser castigats perquè Cassiopea es creia la més bella de les Nereides. Aquestes, geloses, van demanar a Posidó que les vengés d'aquell insult. El déu, per complaure-les, provocà inundacions, i envià la Balena (Cetus) a destruir les terres de Cefeu. El rei va consultar l'oracle d'Ammon, que va dir que Andròmeda havia de ser sacrificada al monstre marí per a evitar el càstig del qual era víctima el poble d'Etiòpia. Els etíops van obligar el rei a acceptar el sacrifici i la jove va ser lligada a una roca.

Quan Perseu tornava de matar la Medusa, volant gràcies a les seves sandàlies alades obsequi de les Nàiades, va veure Andròmeda i se'n va enamorar. Va baixar a la platja per parlar amb Cefeu i Cassiopea. Els va demanar de casar-se amb la seva filla si aconseguia matar el monstre. Els pares van acceptar. Perseu va lluitar amb el monstre marí i el va matar utilitzant el cap de Medusa que convertia en pedra tot aquell qui la mirava encara que estigués morta. Perseu i Andròmeda es casaren. Però Fineu, que havia estat promès a la noia, va organitzar una conjura contra Perseu. L'heroi la descobrí i va mostrar el cap de la Medusa als seus enemics, que van quedar convertits en pedra. En partir d'Etiòpia, Perseu s'endugué Andròmeda a Argos, i després a Tirint. En aquesta ciutat van tenir diversos fills i una filla, entre ells Heleu.

A la seva mort van ser col·locats dalt del cel com a les constel·lacions de Perseu i Andròmeda per Atena.

Representacions 
La figura d'Andròmeda encadenada a la roca representa un aspecte feble de la dona arquetípica que troba en l'home el seu defensor natural. Aquesta visió ha inspirat moltes obres d'art clàssiques. L'estructura del mite es repeteix també en moltes pel·lícules en les quals una dona indefensa és rescatada per l'heroi, atorgant a aquest l'oportunitat de lluir-se.

Referències

Bibliografia 
 Apollodorus, Bibliotheke II, iv, 3-5.
 Ovidi, Les Metamorfosis IV, 668-764.
 Edith Hamilton, Mythology, Part Three, 204-207

Herois de la mitologia grega