alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Tenora

La tenora és un instrument de llengüeta doble, considerat un descendent de la xeremia, que es va tocar a tot d'Europa des de l'edat mitjana fins al . D'aleshores ençà, ha sofert una evolució isolada a Catalunya, on ha esdevingut un dels instruments més representatius de la música autòctona i veritable protagonista en les sardanes. Sembla que deu el nom a l'instrument del qual va evolucionar, la xeremia tenor.

Descripció 
Fa uns vuitanta-cinc centímetres de llargada i és formada per tres cossos: la peça superior, la central i la campana, feta de metall. Sona gràcies a la vibració d'una inxa doble, de canya, fixada a un suport. Com molts altres instruments de fusta de la cobla, és feta amb ginjoler, un arbust autòcton de la Mediterrània força escàs. Dins la formació de la cobla hi ha dues tenores i se situen a la primera fila amb la resta d'instruments de vent-fusta. Com que és l'instrument més greu de la seva família, les dues tenores es col·loquen a la banda dreta.

La versió que en coneixem avui va ser inventada a mitjan  pel músic i constructor d'instruments rossellonès Andreu Toron i Vaquer. Com que era intèrpret d'oboè, va aprofitar les millores introduïdes poc abans en clarinets i oboès per aplicar-les a la tenora. D'aquesta manera es va fer més llarga, s'hi afegí el sistema de claus i la característica campana de metall.

La tenora és un instrument transpositor. Està en si bemoll i sona una segona major més baixa de la nota escrita.

Història 
Va ser presentada públicament el 1849 a Perpinyà. No se sap del cert si les millores de l'instrument van ser un encàrrec de Pep Ventura, però sí que va tenir un paper molt destacat en la reforma de la cobla durant aquells anys. Això va fer que l'ús de la tenora s'estengués per la resta del Principat al mateix ritme que s'introduí la nova cobla. A més, el fet que Ventura fos un gran intèrpret de tenora podria explicar el paper de solista que li va reservar dins la formació.

El 2007, l'Institut d'Estudis Catalans va presentar un redisseny de la tenora en un concert al pati del claustre, i en un altre concert el 19 de setembre del 2013 tornà a presentar la tenora redissenyada junt amb la barítona, nou instrument de la família de les xeremies dissenyat també per l'IEC.

Segons el compositor de sardanes Juli Garreta:
Només hi ha un instrument al món que pugui donar un crit de joia, o de dolor, amb veu humana, i aquest és la tenora.

Vegeu també 
 Músics que toquen la tenora: :Categoria:Tenores

Referències

Bibliografia 
 Lluís Subirana. La tenora, 150 anys. Sabadell: 2000. Quadern de les idees, les arts i les lletres, número 125, pàgines 16-17.

Enllaços externs 
 Un apunt sobre la tenora 
 Reportatge "Generació Tenora" del programa Tria 33 del Canal 33 (Televisió de Catalunya), emès el 10 d'octubre del 2015.

Instruments de llengüeta doble
Instruments musicals catalans
Instruments de cobla
Instruments tradicionals
Conductivitat tèrmica

La conductivitat tèrmica (simbolitzada λ o k) és la mesura de la facilitat amb la qual la calor passa a través d'un material i depèn únicament de la natura del material i no de la seva forma. Tècnicament, és la quantitat d'energia que passa per unitat de temps a través d'una secció de material d'una unitat d'àrea, sotmesa a un gradient de temperatura entre les dues cares.

La conductivitat tèrmica es pot definir com la constant de proporcionalitat entre el flux de calor a observar i el gradient de temperatura que el provoca: 

 Conductivitat tèrmica = flux de calor / (gradient de temperatura) 

o en fórmules, en el supòsit que una barra llarga d amb secció S, i que té els seus dos extrems en contacte amb dues fonts de calor a diferents temperatures: 

On: 
 Qtaxa és la taxa de transferència de calor o flux de calor (mesurat en watts), és a dir, la quantitat de calor que passa per unitat de temps a través de la secció S de la barra; 
 D és la longitud de la barra (és a dir, la distància entre els punts a temperatura  i ), que se suposa uniforme; 
 S és l'àrea de la secció transversal de la barra, perpendicular respecte a la direcció del gradient de temperatura, és a dir, la direcció en la qual es mesura la longitud d; 
 T1 e T₂ són les temperatures en els extrems de la barra.

Una conductivitat tèrmica d'1 watt per metre i kelvin indica que una quantitat de calor d'un joule (J) es propaga a través d'un material per conducció tèrmica:
 en 1 segon
 per una superfície de 1m²
 per un espessor de 1m que és la separació entre les dues capes.
 quan la diferència de temperatures entre les dues cares és de 1K.

Com més gran sigui la seva conductivitat tèrmica, un material serà millor conductor de la calor. Com més baix sigui, el material serà més aïllant. Per exemple, el coure té una conductivitat de 385 watts per kelvin i metre, i és més de 10000 vegades millor conductor de la calor que el poliuretà (0,035 watts per kelvin i metre).

Unitats 
En el SI d'unitats la conductivitat tèrmica es mesura en watts per metre kelvin, W/(m·K) 

 el watt és una unitat de potència
 el metre és una unitat de distància
 el kelvin és una unitat de temperatura

Conductivitat tèrmica d'alguns materials 
Normalment, la conductivitat tèrmica va aparellada a la conductivitat elèctrica, com per exemple, en el cas dels metalls, que presenten un valor elevat d'amdues. Una excepció notable és la del diamant, que presenta una alta conductivitat tèrmica però una baixa conductivitat elèctrica. El nou nanomaterial grafè, té una conductivitat tèrmica de 5000 W·m-1·K-1 aproximadament, situant-lo com un material molt més conductor que el diamant.

Referències

Vegeu també 
 Resistència tèrmica és la inversa de la conductància tèrmica.
 Conductància tèrmica, aplicable quan parlem d'una quantitat concreta de material.
 Capacitat calorífica
 Emmagatzematge calorífic
 Transmitància
 Coeficient de conductivitat tèrmica

Propietats termodinàmiques
UTC (desambiguació)

UTC o temps universal coordinat, zona horària de referència respecte de la qual es calculen totes les hores corresponents a les altres zones horàries del món
 UTC o Universidad Técnica de Cajamarca, club peruà de futbol de la ciutat de Cajamarca
Abundància natural

L'abundància natural (AN) és la quantitat present en la natura de cada isòtop d'un element químic expressada en percentatge. La massa atòmica dels elements és una mitjana ponderada de la massa atòmica de cada isòtop, segons la seva abundància natural. L'abundància de cada isòtop varia per a cada planeta, però es manté relativament constant durant el temps.

Cal no confondre l'abundància natural d'un isòtop, amb l'abundància d'un element químic a l'escorça terrestre.

Per exemple, es pot calcular la massa atòmica del liti a partir de les següents dades;
El liti consta de dos isòtops estables;
 El Li-6 (7,59% d'abundància natural) i massa atòmica 6,015 uma
 El Li-7 (92,41% d'abundància natural) i massa atòmica 7,016 uma 
Així doncs el càlcul serà el següent:

El valor resultant, 6,94 uma és la massa atòmica del Liti i s'acosta més al valor del Li-7, ja que és el més abundant (aproximadament 92 de cada 100 àtoms de liti que es troben a la terra són de Li-7).

Dades d'exemple 

Propietats químiques
Radioisòtop sintètic

Els radioisòtops sintètics són isòtops radioactius que no es troben de manera natural a la Terra, però que es poden crear per mitjà de reaccions nuclears.

Un exemple és l'isòtop tecneci 99 metaestable, 99mTc, que s'obté per desintegració beta de 99Mo. S'empra en medicina nuclear.

Referències

Enllaços externs 
 Radioisotope Production a Brookhaven National Laboratory 

Radioactivitat
Maruga

Segons la mitologia catalana, una maruga era una mena d'ésser minúscul que vivia a l'aigua dolça tant de rius com de llacs, que entrava a dins dels cossos de les fadrines que tenien la desventura de beure'n l'aigua, mossegant-les i picant-les des de dins, i per art de màgia deixant-les embarassades.

A l'Alt Empordà hi ha una corranda que diu:

Referències 

Éssers de la mitologia catalana
Grups de la mitologia catalana
Millet

En la mitologia catalana, un millet o molet era una mena de follet minúscul de forma poc determinada que es deixava endur pel vent per volar, sobretot en la mena de remolins que es formen en la tardor.

El millet tenia la capacitat d'embarassar les fadrines que rebessin una ventada amb el follet de cara. Llavors la dona desgraciada infantava un ésser deforme amb molt de caps, cames i braços, anomenat mola, que així que naixia fugia tan ràpid com podia o fins i tot hi havia vegades en què tornava a entrar al cos del qual havia sortit. A més, amb la mola naixia un nadó escanyolit i malaltís amb totes les probabilitats de morir.

Les moles eren considerades éssers portadors de mala sort i calia no veure'ls. Provocaven destrosses i desgràcies allà on apareixien. L'única manera que existia per deslliurar-se'n era tancar-los dins d'un forn de forner i cremar-lo a altes temperatures. Després d'això calia destruir el forn i tirar-lo a terra, ja que el forn quedava absolutament inservible per a cuinar-hi aliments. Es podria fer servir per altres usos com per coure terrissa, però mai per cuinar.

Referències

Enllaços externs 
 Unitat 3. Mites i llegendes a xtec.cat

Grups de la mitologia catalana
Mola

Biografies: Emilio Mola Vidal, el General Mola, líder del cop d'estat a Espanya del 1936
 Biologia: Mola (gènere), gènere de peixos al qual pertany el peix lluna
 Etologia: Mola de peixos, conjunt dens i agrupat de peixos
 Mitologia: Mola o millet, ésser mitològic
 Tecnologia:
 Mola de molí, pedra rodona amb un forat al mig que forma part del mecanisme de moldre d'un molí 
 Mola o esmoladora, màquina eina per polir materials
 Toponímia: 
 Mola del Boix, diversos indrets.
 El Pilar de la Mola, poble de Formentera al mig de l'altiplà de la Mola, a l'est de l'illa 
 Mola de la Vila (Forcall), paratge natural del municipi de Forcall (Els Ports) 
 Bosc de la Mola, bosc del municipi de Sarroca de Bellera, dins de l'antic terme de Benés, Alta Ribagorça 
 Castell de la Mola, castell de Novelda
 Túnel de la Mola, túnel que uneix Sóller amb el Port de Sóller a Mallorca
 Fortalesa de la Mola, al Port de Maó i construïda entre els anys 1848 i 1875 per ordre d'Isabel II
 Far de la Mola, far del poble del Pilar de la Mola de l'illa de Formentera construït l'any 1861
 Alcocero de Mola, municipi de la província de Burgos (Castella i Lleó, Espanya)
 Mola di Bari, ciutat de la Pulla
 Mola de Castell, molí de l'antic terme de Mont-ros, actualment pertanyent al municipi de la Torre de Cabdella
 La Mola d'Amunt, casal ribagorçà del municipi de Sarroca de Bellera (Pallars Jussà) 
 La Mola del Sastre, mola hidràulica que aprofitava les aigües del riu del Cantó
 Muntanyes:
 La Mola (Bonastre), entre els municipis de Bonastre, Creixell i la Pobla de Montornès
 La Mola (Gallifa), al municipi de Gallifa (Vallès Occidental) 
 La Mola (Sant Llorenç del Munt), al massís de Sant Llorenç del Munt (Vallès Occidental)
 Mola de Son Pacs, al municipi de Valldemossa (Mallorca)
 Mola d'Avall, al municipi de Colldejou (Baix Camp)
 Mola del Guirro, al municipi de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant
 Mola dels Quatre Termes o Mola d'Estat, tossal de les muntanyes de Prades (Conca de Barberà)
 Mola d'Estat, entre municipis de Prades i de Vimbodí
 Mola de l'Esclop, al municipi d'Andratx (Mallorca)
 Mola d'Ares (1323 m), al municipi d'Ares del Maestrat (Alt Maestrat)
 Mola de Planícia, al municipi de Banyalbufar (Mallorca)
 Mola de Colldejou, a la Serralada Prelitoral al municipi de Colldejou
 Mola del Guerxet, entre els municipis de Montblanc, Vimbodí i Poblet
 Mola del Valencià, a Ulldecona a la comarca del Montsià
 Mola Cima, al massís del Montsià (Montsià) al límit entre Alcanar i Ulldecona 
 Mola Extremera, muntanya de 1002 metres de Mas de Barberans (Montsià) 
 Mola de Godall, a la Serra de Godall, dins del municipi de Godall (Montsià)
 Mola de les Bruixes, a la Serra de Godall, dins del municipi d'Ulldecona (Montsià)
 Puig de la Mola al massís del Garraf
 Roca de la Mola (Tremp), a Gurp de la Conca (Pallars)
 Pic de la Mola (Baix Maestrat)
 Miscel·lània:
 Mola (art), forma d'art tèxtil
Pare Esmè

En la mitologia catalana el Pare Esmè és un gegant senyor del Montseny, que de tant gros que és pot tenir un peu a les Agudes i l'altre al Turó de l'Home.

Enllaços externs 
 Compendi mitològic dels gegants catalans 
 Compendi de llegendes del Montseny 

Gegants de la mitologia catalana
Fort Farell

En Fort Farell, conegut també amb el nom del Gegant del Pi, és el més popular gegant de la mitologia catalana. Això es deu principalment a la fama que va assolir, puix que va anar absorbint llegendes que originàriament pertanyien a altres gegants.

S'explica que era nascut a Caldes de Montbui, a una masia que es deia Can Farell però de tan fort que era tothom li deia Fort Farell. Era tan alt i gros que de vegades feia servir un pi com a bastó per caminar, d'aquí li vingueren els sobrenoms.

Llegendes 
És sabut que quan estava assedegat, s'acostava al riu Mogent i s'empassava tota l'aigua que duia d'un sol glop, de manera que riu avall feia l'efecte que s'havia assecat de sobte.

Era pagès i un dia, mentre sembrava, un viatger li demanà per un camí i, de tan gros i fort com era, va aixecar els bous i l'arada per assenyalar-li'l.

S'explica que quan en Colom va anar a Barcelona de tornada del seu viatge de les Amèriques ho va fer acompanyat d'uns indis negres enormes que van deixar meravellats els Reis Catòlics. Els catalans, però, van dir que no estaven pas tan impressionats, ja que ben a la vora hi havia un home que era més gros que tots aquells indis. Com que els presents no s'ho creien, el van avisar i en arribar volien que pagués la taxa de llenya, atès que no hi havia deixat el pi, però ell se'n va desempallegar llençant-lo per sobre de la muralla sense cap esforç. Per demostrar com n'era de superior al negre portat per en Colom, el va agafar tot cridant: "Aparteu-vos, gent d'Amèrica, que allí on caurà tot ho aixafarà!", i a força de músculs el va llançar amb tanta força que el negre va arribar fins a les Amèriques.

Una altra llegenda explica que en assabentar-se que Barcelona, la ciutat Pubilla de Catalunya, havia caigut sota el poder dels moros es va enrabiar tant que va arrencar un pi de soca-rel i amb unes poques passes es va plantar davant de la ciutat. Tot seguit va demanar al moro que governava la ciutat, popularment conegut com el Gegant de la Ciutat, de lluitar-hi, i ho varen fer. El va guanyar d'un cop de pi ben clavat, i així va quedar alliberada la ciutat.

Hi ha una cançó molt popular que ho narra. La primera estrofa explica com s'acosta el Gegant del Pi a la ciutat i la segona com el Gegant de la Ciutat se n'escapa corrents per les teulades de Barcelona:

També diuen que abans de tornar a casa en Fort Farell va parar a descansar a Collserola i durant la nit, mentre dormia, va fer tant de fred que es va quedar petrificat. Si hom s'hi fixa, encara és possible veure-hi el seu perfil.

Referències

Bibliografia 
 

Símbols de Barcelona
Gegants de la mitologia catalana
Cadena de desintegració

La cadena de desintegració, sèrie radioactiva o mode de decaïment és el camí que segueix un radioisòtop inestable fins que acaba convertint-se en un isòtop estable. En cada pas de la cadena, un radioisòtop es converteix espontàniament en un altre, seguint algun dels processos de desintegració radioactiva.

Cadenes radioactives naturals 
Existeixen quatre cadenes principals observades a la natura de la Terra. Les quatre acaben convertint-se en isòtops estables del plom, que és molt estable.
 La sèrie de l'urani
 La sèrie del tori
 La sèrie de l'actini
 La sèrie del radó

També existeixen altres cadenes, com per exemple la del sofre 38.

Cadena de desintegració de l'urani 
Es tracta d'una de les reaccions en cadena més emprades actualment en la desintegració dels àtoms radiactius. Un clar exemple d'això és l'urani 238. Es desintegra emetent una partícula alfa, i es transforma en tori 234. Aquest també es desintegra emetent una partícula beta i radiació gamma, formant el protoactini 234. La cadena continua fins a arribar al plom 206 que és estable i no es desintegra. Es tracta d'una reacció en cadena perquè es va desintegrant poc a poc fins que es converteix en un isòtop estable.

 Només es mostren les principals emissions, a més totes les desintegracions emeten radiació gamma

Vegeu també 
 Estabilitat del nucli atòmic
 Activitat d'una substància radioactiva
 Radioactivitat natural i radioactivitat artificial

Física nuclear
Radioquímica
Granada (desambiguació)

Granada de mà, arma antipersones que explota un curt temps després del seu alliberament
 Batalla de la Granada (1642), episodi de la Guerra dels Segadors 
 Norma Granada, mètode de valoració d'arbres i arbustos ornamentals
 Universitat de Granada
 ITV Granada, canal de televisió britànic
 Toponímia:
 La Granada de Río-Tinto, poble de la província de Huelva (Andalusia)
 Castell de la Granada, edifici al poble de la Granada 
 Estació de la Granada, estació de ferrocarril propietat d'ADIF a la població de la Granada (Alt Penedès)
 Divisions administratives:
 La Granada de Río-Tinto, poble de la província de Huelva (Andalusia)
 Granada (Andalusia) ciutat d'Andalusia, capital de la província homònima
 Província de Granada, província d'Andalusia, Espanya
 Granada (Nicaragua) ciutat de Nicaragua, a l'Amèrica Central.
 Departament de Granada, divisió territorial de Nicaragua.
 Granada (Alta Garona), municipi francès de a l'Alta Garona, a la regió de Migdia-Pirineus
 La Granada, municipi de l'Alt Penedès
 Regne de Granada fou una estat a la península Ibèrica durant l'edat mitjana
 Nova Granada, antiga colònia espanyola de l'Amèrica del Sud
 Font Granada, nucli de població de Bigues i Riells (Vallès Oriental).
 Orografia:
 Sa Granada, a Puigpunyent (Mallorca, Illes Balears)
 Camp de la Granada, camp situat a la part baixa de Gràcia
 Barranc de la Granada, curs fluvial de la Ribera d'Ebre
 Fondo de Mas Granada, curs fluvial de l'Alt Penedès
 Pedró de la Granada, cim de la Granada
 Tossalet de la Granada, cim del Perelló, Baix Ebre
Captura electrònica

La captura electrònica (símbol ε) és un tipus de radioactivitat beta que es dona en elements químics inestables per tenir massa protons en el nucli atòmic quan aquest no té energia suficient per a emetre un positró (emissió de positrons).

El fenomen observat és que un dels electrons presents en els orbitals del mateix àtom és capturat per un dels protons del nucli, formant un neutró i un neutrí, que s'allibera del nucli.

 

El nombre de neutrons en el nucli s'incrementa en 1, el nombre de protons es redueix en 1 i la massa atòmica es manté gairebé inalterada. En canviar el nombre de protons, la captura electrònica converteix l'element en un nou element, amb una reducció d'1 en el nombre atòmic.

Radioactivitat
Elies

Segons la Bíblia, Elies o Elias ( —forma plena—,  —forma reduïda—; en llatí Ēlīās; en grec Ἠλίας) va ser un dels profetes de l'Antic Testament. Era originari de Galaad. S'oposà al culte a Baal en temps del Rei del Regne d'Israel, Acab, i de Jezabel.

Va predir una sequera molt forta a Israel i ell se'n va anar al torrent de Querit, prop del riu Jordà. En el Primer Llibre dels Reis conta que els corbs li duien pa i carn al matí i a la tarda, i bevia aigua del torrent fins que aquest s'assecà i hagué de marxar del lloc. Aleshores emigrà cap a Sarepta, prop de Sidó.

Allà es va hostatjar a casa d'una dona viuda i del seu fill. Al cap d'un temps, l'infant es posà malalt i morí. Elies va endur-se'l a la seva cambra i llavors va ressuscitar el nen.

Al cap de tres anys, Elies es va presentar al rei Acab i va reptar el seu déu, Baal. Al mont Carmel es van reunir 450 profetes pagans i Elies i cada grup va aclamar el seu déu. L'única ofrena que va cremar fou la d'Elies, d'aquesta manera va guanyar milers d'adeptes entre les tribus d'Israel, que van assassinar tots els falsos profetes d'Israel.

En assabentar-se'n la reina Jezabel va ordenar la mort d'Elies però aquest va poder fugir al desert de Judà. Va travessar el desert i va iniciar un camí que el dugué a Damasc, on va coronar rei d'Assíria a Hazael, després va coronar rei del Regne d'Israel a Jehú i finalment va proclamar nou profeta i successor seu a Eliseu.

Elies va assabentar-se que el rei Acab d'Israel havia mort un home just anomenat Nabot i va recriminar-li davant el poble aquell fet.

El successor d'Acab, el rei Ahazià d'Israel va enviar cent homes a detenir-lo però una columna de foc vinguda del cel els va fulminar. Posteriorment van arribar cinquanta soldats més però el comandant de l'escamot es va agenollar davant seu i li va suplicar que l'acompanyés al palau reial. Elies es presentà davant d'Ahazià d'Israel i va recriminar els seus actes.

Va viatjar amb el seu deixeble Eliseu per Betel, Jericó i fins al riu Jordà, on Elies prengué el seu mantell, el va plegar i amb ell va colpejar les aigües, que es van dividir a banda i banda, i tots dos van travessar-lo a peu eixut.

Per la seva lleialtat a Déu fou ascendit directament al cel. Mentre caminava amb Eliseu, va descendir del cel un carro amb cavalls de foc que els separà i s'endugué Elies cap al cel.

Bibliografia 

 Primer dels Reis
 Segon dels Reis
 Evangeli segons Mateu,

Referències 

Profetes de la Tanakh
Profetes de l'islam
Sants de l'Antic Testament
Cors (joc)

Els Cors és un joc de cartes l'objectiu del qual és acabar la partida amb el mínim de punts possible. És una evolució de l'original "Dame de Piques" francès. El joc estàndard es fa amb una baralla francesa i quatre jugadors. S'ha popularitzat molt a partir de la seva inclusió al sistema Windows.

Descripció del joc 
Es donen 13 cartes a cadascun i se'n passen 3 a l'adversari. Això es fa 3 vegades, ja que la quarta es comença sense passar-la a ningú. El jugador que en la seva mà tingui el 2 de trèvol comença el joc el qual es desenvoluparà en el sentit de les agulles del rellotge.

El que comença la ronda tira una carta enmig de la taula. Els altres han de seguir el pal. Guanya la mà (i comença la següent) qui ha tret la carta més alta. Si no es tenen cartes del pal escollit es pot tirar qualsevol altra, tenint en compte les cartes negatives o que valen punts. Algunes variants normatives diuen que no es pot tirar un cor fins que algú estigui "brut", és a dir, que tingui ja punts negatius. Les 4 cartes d'una mà es van apilant boca avall en un piló. Només es pot consultar l'última mà per comptar i planificar l'estratègia. Les cartes negatives es posen davant del jugador que se les ha emportat i a la vista.

Les cartes negatives són totes les de cors (valen cadascuna segons el valor numèric) i la carta de la Q de piques (la dama negra), que val 13 punts negatius. Cada carta negativa és dolenta, però si se sumen els 26 punts (tots els cors més la dama negra), es guanya automàticament el joc. És el que s'anomena bola, tocar el cel, o ple de dama.

Referències

Vegeu també 

 Trumfo
 Rummy

Jocs de cartes
Elohim

Elohim (en hebreu אלוהים, plural dEloah) és un terme del judaisme que significa 'Déu', però és també la paraula per referir-se als altres déus, com ara els de Canaan. En la Bíblia hi apareix més de 2.500 vegades, la qual cosa el converteix en un dels més usats. Elohim és nom plural, però segons alguns no s'ha d'interpretar en un sentit politeista, sinó més aviat majestàtic quan es referix a Jehovà.

Etimologia 
Elohim (אֱלׂהִים) seria el plural majestàtic, o el superlatiu de Déu (en hebreu El, אֵל, o Eloha, אֱלׂהַּ). El seria literalment "Déu", i com el plural derivat de El, Elohim comportaria el concepte de "déus" o de "àngels de déu".

Bíblia 
En la Bíblia s'utilitzen diversos termes per a referir-se a Déu: El, Eloah i Elohim, a més usaven el nom propi Senyor. En l'Antic Testament es troba escrit:
 Elohim, 2570 vegades;
 Eloah, 57 vegades;.
 El, 226 vegades i
 Elim, 9 vegades.
 YHWH, més de sis mil vegades.

Elohim, és traduït a la Bíblia en alguns textos en sentit plural (déus) quan fa referència als déus de les nacions, però amb sentit singular quan designa al Déu del poble d'Israel.

Religió cananea 
La paraula El és també el terme per "déu" en altres llengües semítiques relacionades incloent-hi l'ugarític. En el text ugarític anomenat Cicle de Baal, Elohim, fa referència als "setanta fills d'Ashera" Al panteó cananeu, els Elohim són els 70 fills del déu El, l'Ancià de dies (Olam) muntat en el lloc sant diví, o Muntanya Sefon (Jebel Aqra). Aquesta muntanya, que es troba a Síria, va ser considerada com una porta al cel. Els Elohim van ser governats originalment per El Elyon (Déu Altíssim), però més tard el seu imperi passar en mans del déu anomenat Hadad, que era conegut entre la gent comuna com "el mestre" ("Baal"). Reunits a la muntanya santa dels cels, el panteó (Elohim) actua com una sola persona. L'enemic dels Elohim és nyam ("el mar"), un monstre del caos mort per Baal. Cada fill va ser assignat a un poble específic, per exemple, Jahvè a Israel i Milcom a Moab.

Referències

Bibliografia 
 Walter Beltz: Gott und die Götter – Biblische Mythologie. Aufbau-Verlag, Berlin und Weimar 1990, .

Enllaços externs 
 Pronunciació (Àudio) d'Elohim 
 Diferents significats de Elohim en la Bíblia  
 Enciclopèdia Ciencia  

Personatges bíblics
Déus de la creació
Escudella

Escudella (recipient), recipient culinari
 Escudella (eina) 
 Escudella i carn d'olla
Energia de desintegració

L'energia de desintegració és la diferència d'energia existent entre les partícules inicials i les finals d'un procés de desintegració radioactiva. S'aplica la relació entre la massa i l'energia:

Q = (massa dels partícules inicials - massa de les partícules finals) · c²
(on c és la velocitat de la llum)

Si l'energia, Q, és positiva, la reacció és exotèrmica, si és negativa la reacció és endotèrmica.

Escrit segons la famosa fórmula d'Albert Einstein
 E = m · c ²

Se sol mesurar en electró volts (eV) o Megaelectró volts (MeV)

Física nuclear
Gog

Ezequiel va profetitzar que Gog, un governant de la terra o del poble del nord (Magog) lluitaria contra Israel en els dies previs a la restauració. La literatura rabínica, l'escatologia islàmica i l'Apocalipsi presenten Gog i Magog com a figures emparellades que representen Satanàs en el conflicte final contra el poble de Déu.

Referències 

Bíblia
Goliat

Goliat és descrit a la Bíblia com un gegant de la ciutat filistea de Gat, amb una alçada de sis colzes i un pam (uns dos metres i mig) amb sis dits a cada mà i a cada peu (hexadactília), que va desafiar els israelites, va entrar en combat singular amb David, que havia anat al camp de batalla a veure els seus germans més grans. David li va tirar una pedra amb la fona, que li va restar clavada al front, Goliat va caure a terra. David va anar corrents cap a Goliat, va desembainar-li l'espasa i li va tallar el cap.

Referències 

Personatges de l'Antic Testament
Morts en combat
Serrania

La Serrania (), anteriorment anomenada els Serrans (), també coneguda com la Serrania de Xelva, és una comarca de l'interior del País Valencià, que té Xelva com a capital. Segons les darreres dades (2019), la població és de 16.159 persones. La llengua pròpia dels seus habitants és el castellà aragonès igual que altres comarques, com l'Alt Palància, l'Alt Millars o el Racó d'Ademús. Pertany al grup de comarques de repoblació aragonesa. Des del 2019 pertany a la Xarxa Mundial de Reserves de la Biosfera.

Limita pel nord amb l'Aragó, a l'est amb l'Alt Palància i el Camp de Túria, al sud amb la Foia de Bunyol, al sud-oest amb la Plana d'Utiel i a l'oest amb Castella-la Manxa.

Segons la proposta de comarcalització de Joan Soler i Riber (1970), els municipis d'aquesta comarca són:

Comarca històrica 
La Serrania (o els Serrans) és una comarca històrica que ja apareixia com la Serrania de Xelva al mapa de comarques d'Emili Beüt «Comarques naturals del Regne de València», publicat l'any 1934. L'única diferència és que ençà s'hi incloïen els municipis de Xera i Sinarques, que actualment es troben a l'actual comarca de la Plana d'Utiel per relacions econòmiques modernes (encara que històricament no hi pertanyen a aquesta comarca), el de les antigues localitats de Loriguilla i Domenyo, que es troben inundades per presses i actualment s'ubiquen al Camp de Túria, i les colònies de Sant Isidre de Benaixeve a Montcada i Sant Antoni de Benaixeve. Per raons geogràfiques, algunes obres importants inclouen els municipis de Pedralba, Bugarra i Xestalgar a la comarca del Camp de Túria.

Geografia 
La Serrania té una extensió de 1.358 quilòmetres quadrats. Fita al nord amb Javalambre, ja a l'Aragó, i al nord-oest amb la Serra de Mira, a Castella. Al sud, la Serra del Negrete separa la Serrania de la veïna Plana d'Utiel.

A causa de la influència del Túria a la comarca, que hi passa en direcció NO-SE, així com la dels seus afluents (p. ex., el Toixa o el Reatillo), el paisatge de la Serrania està caracteritzat per congosts, pendents i valls molt pronunciats.

Demografia 
Al 2019, dels 16.159 habitants de la comarca, un 11% tenia menys de 16 anys, un 13% en tenia entre 16 i 29, un 48% en tenia entre 30 i 64 i un 28% en tenia més de 64. La densitat de població es d'11,5 habitants per quilòmetre quadrat, mentres que la mitjana del País Valencià és de 215.

Referències

Vegeu també 
 Llista de monuments de la Serrania

Bibliografia
Producte de desintegració

En física nuclear, el producte de desintegració radioactiva o descendent radioactiu, és el núclid que resulta d'un procés de desintegració radioactiva.

La major part dels productes de desintegració són al seu torn radioactius (radiòisotops), per la qual cosa generalment es produïxen processos de desintegració successius, seguint una cadena de desintegració, fins que s'obté un isòtop estable. Per elements de nombre atòmic superior al del plom, gairebé sempre s'obtenen com a productes de desintegració finals isòtops estables del plom.

Conèixer amb exactitud, les cadenes de desintegració, és molt important per a la gestió adequada dels residus nuclears.

Referències 

Física nuclear
Química nuclear
ATM

Atm abreviació d'Atmosfera (unitat), en física una unitat de pressió 
 ATM, articulació temporomandibular, en odontologia, 
 ATM, sigles del Mode de transferència asíncrona (Asynchronous Transfer Mode en anglès), en telecomunicacions un protocol de xarxa
 Entitats: 
 Autoritat del Transport Metropolità de Barcelona 
 Autoritat de Transport Metropolità de València
 Autoritat Territorial de la Mobilitat de l'Àrea de Girona
 Autoritat Territorial de la Mobilitat de l'Àrea de Lleida
 Autoritat Territorial de la Mobilitat del Camp de Tarragona
 Autoritat Territorial de la Mobilitat de les Comarques Centrals
 ATM, Gestió del trànsit aeri (Air Traffic Management)
Condicions normals de pressió i temperatura

En química, el terme condicions normals de pressió i temperatura (abreviat CNPT) implica que la temperatura referenciada és de 0 °C (273,15 K) i la pressió d'1 atm (definida com a 101.325 Pa). El terme equivalent en anglès és standard temperature and pressure (STP).

A partir del 1982 la IUPAC va recomanar emprar un valor per a la pressió estàndard de 10⁵ Pa (equivalents a 1 bar).

Vegeu també 
 Condicions estàndard de pressió i temperatura
Hi ha certa confusió internacional entre els termes normal i estàndard.
A Europa les condicions estàndard fan referència a una temperatura de 25 °C (298,15 K) i a una pressió d'1 atm. El terme equivalent en anglès és standard ambient temperature and pressure (SATP).

Termodinàmica
Bull

Groupe Bull, empresa francesa d'informàtica
 Bull o paltruc, botifarra cuita gruixuda
 Bull (pel·lícula)
 Biografies:
 Fredrik Rosing Bull, inventor noruec
 John Bull (Somerset, Regne Unit, 1563 - Anvers, Països Baixos, 1628), compositor, organista i virginalista 
 Lucien Bull, fotògraf i inventor francès
 Ole Bull (Bergen, 1810 - 1880), violinista noruec
Albalat

Albalat de la Ribera, municipi de la Ribera Baixa 
 Albalat dels Sorells, municipi de l'Horta Nord 
 Albalat dels Tarongers, municipi del Camp de Morvedre 
 Albalat dels Ànecs, antic assentament, avui en dia abandonat, en el municipi de Cabanes, la Plana Alta
 Albalat d'Altea
 Albalat de Cinca, municipi aragonès a la província d'Osca i enquadrat a la comarca del Cinca Mitjà
 Albalat de l'Arzebispe, població d'Aragó, de la província de Terol, situat a l'esquerra del riu Martín, a la comarca del Baix Martín
Paramagnetisme

El paramagnetisme és la tendència dels moments magnètics lliures (espín o orbitals) a alinear-se paral·lelament a un camp magnètic. Si aquests moments magnètics estan fortament adaptats entre si, el fenomen serà ferromagnetisme o ferrimagnetisme.

Aquest alineament dels dipols magnètics atòmics amb un camp extern tendeix a enfortir-lo. Això s'explica per una permeabilitat magnètica superior a la unitat o, cosa que és el mateix, una susceptibilitat magnètica positiva (i petita). En el paramagnetisme pur, el camp actua de manera independent sobre cada moment magnètic, i no hi ha interacció entre si. En els materials ferromagnètics, aquest comportament també pot observar-se, però només quan estan sotmesos a temperatures superiors a la seva temperatura de Curie. Els materials paramagnètics pateixen el mateix tipus d'atracció i repulsió que els imants normals, quan estan sotmesos a un camp magnètic. Tanmateix, en retirar el camp magnètic, l'entropia destrueix l'alineament magnètic, que ja no està afavorit energèticament.

Com a elements paramagnètics podem trobar: l'alumini, el bari, el calci, l'oxigen, el platí, el sodi, l'estronci, l'urani, el magnesi, el tecneci i el disprosi. També podem parlar de compostos amb propietats paramagnètiques com el sulfat de coure, el clorur de ferro(III) i el clorur mangànic.

Llei de Curie 
En camps magnètics baixos, els materials paramagnètics exhibeixen una magnetització en la mateixa direcció del camp extern, i la magnitud de la qual es descriu per la llei de Curie:

En aquesta equació, M és la magnetització resultant, B és la densitat de flux magnètic del camp aplicat, T és la temperatura absoluta (en kèlvins), i C és una constant específica de cada material (la seva constant de Curie). Aquesta llei indica que els materials paramagnètics tendeixen a tornar-se cada vegada més magnètics en augmentar el camp aplicat, i cada vegada menys magnètics en elevar-se la temperatura.

La llei de Curie només és aplicable a camps baixos o temperatures elevades, ja que falla en la descripció del fenomen quan la majoria dels moments magnètics es troben alineats (quan ens acostem a la saturació magnètica). En aquest punt, la resposta del camp magnètic al camp aplicat deixa de ser lineal. Arribat al punt de saturació, la magnetització és la màxima possible, i no creix més, independentment que s'augmenti el camp magnètic o es redueixi la temperatura.

Referències 

Electromagnetisme
Magnetoquímica
Nivell d'energia

Un nivell d'energia o nivell energètic és una quantitat estable d'energia, que un sistema físic pot tenir; el terme s'utilitza més comunament fent referència a la configuració electrònica d'electrons, en àtoms o molècules. Segons la teoria quàntica, només certs nivells d'energia són possibles; com més alt és el nivell energètic on l'electró està situat, més gran és la seva energia potencial.

Hem de pensar amb els nivells energètics com a graons d'una escala, separats per distàncies desiguals. Una pilota (a la realitat seria un electró), situada al graó més baix tindrà una energia potencial petita, per tant serà un estat poc energètic. La pilota no és estable entremig de dos graons, no hi han estats intermedis, ha d'estar forçosament situada en un graó. Podem fer pujar la pilota un o més graons, subministrant-l'hi energia, i quan fem baixar la pilota un o més graons, allibera energia.

El conjunt de tots els nivells energètics d'un sistema s'anomena espectre energètic

Un estat energètic o estat energètic molecular és la suma dels components electrònic, vibrational, i rotacional, de manera que:

Les energies específiques d'aquests components depenen de l'estat energètic on estigui l'electró i de la substància.

Descripció 
 Cada capa d'electrons pot contenir un nombre màxim d'electrons.
 Aquest nombre màxim és  : el primer nivell 2 electrons, el segon nivell 8 electrons, el tercer nivell 18 electrons...
 L'energia potencial és zero a distància infinita del nucli o molècula, per tant els estats energètics dels electrons tenen energia potencial negativa.

Vegeu també 
 Principi d'exclusió de Pauli.
 Norma de Born.
 Principi d'Aufbau.
 Normes de Hund.

Referències 

Propietats químiques
Mecànica quàntica
Lupus

Lupus (constel·lació) petita constel·lació de l'hemisferi sud, situada sota la constel·lació de Lliura a l'oest de Scorpius i a l'est de Centaurus
 Lupus  o llop, mamífer de l'ordre dels carnívors
 Lupus eritematós sistèmic, una malaltia.
 Lupus (cognomen), cognomen romà.
 Lupus  o Llop, prenom masculí derivat de l'anterior.
 Lupus (Missouri), municipi dels Estats Units
 Lupus Hellinck (Axel, Zelanda, 1493 o 1494 – Gant?, 1541), compositor neerlandès del Renaixement
 Lupus Racing Team, equip ciclista estatunidenc de categoria continental
Homo rudolfensis

Homo rudolfensis es va descobrir el 1972, quan Richard Leakey trobà un crani fòssil d'homínid a Koobi Fora (Kenya) prop del llac Turkana (conegut com a llac Rudolf en l'època colonial, d'on pren el nom), una zona que ha estat una important font de fòssils d'homínids. Aquest crani es coneix com a espècimen KNM-ER 1470 i n'és l'espècimen tipus (holotip).

Originàriament es va classificar com a pertanyent a l'espècie Homo habilis i, de fet, encara existeix certa polèmica sobre si H. rudolfensis és una espècie separada o no (alguns autors consideren rudolfensis com a lhabilis primerenc, d'altres com a les formes masculines de lhabilis). El nom Homo rudolfensis no fou emprat fins al 1993, quan es va decidir escindir els fòssils de H. habilis en les dues espècies actuals.

H. rudolfensis va existir ara fa entre 2,4 i 1,9 milions d'anys a l'est d'Àfrica. Sembla, per tant, que fou contemporani dHomo habilis, així com d'altres homínids com ara Paranthropus boisei. La seva distribució sembla exclusivament africana (Àfrica de l'Est).

Anatòmicament, H. rudolfensis té, respecte a Homo habilis, una cara més plana i ampla, unes dents postcanines més amples i amb arrels i corones més complexes i esmalt més gruixut.

A partir del descobriment del Kenyanthropus platyops el 1999 per Meave Leakey (esposa de Richard Leakey), s'ha suggerit que H. rudolfensis podria haver evolucionat a partir de Kenyanthropus, en lloc d'Australopithecus afarensis, la hipòtesi més comunament acceptada.

Referències 

Rudolfensis
Homínids del Pliocè
Homo ergaster

Homo ergaster és una espècie extinta d'homínid que visqué fa entre 1,8 i 1,4 milions d'anys (les dates varien segons els autors, mètodes de datació, etc.). Per a algunes autoritats, és considerat com a variant dHomo erectus. H. erectus, com a espècie diferenciada de H. ergaster, hauria viscut fa entre 1,7 milions d'anys i 300.000 anys.

El nom de l'espècie prové del grec ergaster, que significa 'treballador'. Aquest nom fou elegit després del descobriment de diverses eines com una destral de mà i un tallant a la vora de l'esquelet de H. ergaster.

Les diferències entre Homo ergaster i H. erectus serien:
 H. ergaster apareix a l'Àfrica, des d'on s'estengué fins a l'Orient Pròxim, mentre que H. erectus es troba a l'est d'Àsia (sempre limitat a la franja tropical). H. ergaster és la primera espècie del gènere Homo que es troba fora del continent africà.

 Anatòmicament, H. ergaster presenta una cúpula cranial més alta i una estructura facial i corporal més fina que H. erectus.

 H. ergaster se sol associar amb dates anteriors.

L'opinió més generalitzada és que H. ergaster, i no pas H. erectus, és l'avantpassat de l'ésser humà actual, mitjançant Homo antecessor (l'home d'Atapuerca), que seria l'avantpassat comú de l'home de Neanderthal (Homo neanderthalensis) i de l'ésser humà actual (Homo sapiens).

S'ha documentat la seva presència al Garraf en els últims 1.500.000 anys.

Referències

Vegeu també 
 Evolució humana

Ergaster
Homo habilis

Homo habilis és una espècie extinta d'homínid que visqué a l'Àfrica de l'Est i del Sud, ara fa entre 1,9 i 1,6 milions d'anys. La denominació habilis va ser suggerida per Raymond Dart, per la seva associació a conceptes com hàbil, vigorós i mentalment capacitat i pel fet que s'han trobat eines de pedra a la vora de les restes fòssils. El primer fòssil fou descobert per Louis Seymour Bazett Leakey el 1960. Aquest espècimen (OH 7) va esdevenir l'espècimen tipus per la definició de la nova espècie.

Se'ls va batejar al començament com a Teantrops o Prezinjantrops. H. habilis és considerat com a forma gràcil avançada dels australopitecs per part d'alguns autors, raó per la qual es pot trobar la denominació Australopithecus habilis. Per d'altres, H. habilis representa el punt d'inflexió en l'evolució dels homínids, el pas dels australopitecs als Homo. Com a punt important, es troba l'increment progressiu de la capacitat encefàlica; la seva capacitat craniana era d'entre 600 i 700 cc, una mica superior a la de l'australopitec.

Donat el gran dimorfisme sexual entre els australopitecs, alguns autors consideraren que Homo habilis i H. rudolfensis no eren més que les formes femenines i masculines -respectivament- d'una mateixa espècie. La tendència actual és la de considerar H. rudolfensis com a espècie separada -probablement d'aparició anterior- i contemporània de H. habilis.

Els jaciments més importants són el de Koobi Fora (Kenya) i el de la Gola d'Olduvai (Tanzània). Mesuraven entre 1,3 m i 1,5 m, i la grandària del seu cervell era de 620 cm³.

Posseïa consciència de família i de grup, que els seus individus s'ajudaven entre ells. Roberto Sáez qüestiona l'exclusivitat dels habilis com a fabricants d'eines havent-se trobat una altra espècie contemporània (Paranthropus boisei) en associació amb els dipòsits on es van trobar els útils.

Els Homo habilis mai van sortir d'Àfrica, simplement perquè no van desenvolupar una tecnologia més evolucionada i encara utilitzaven eines rudimentàries. A més, eren molt pocs i estaven en equilibri amb el seu entorn per tant tampoc veien la necessitat d'evolucionar i marxar d'on estaven.

Com Eudald Carbonell diu: «quan una espècie està en equilibri amb l'entorn, l'evolució no funciona».

Referències 

Habilis
Homínids del Pliocè
Homo heidelbergensis

Homo heidelbergensis és una espècie extingida del gènere Homo que va viure entre 500.000 i 300.000 anys enrere (Chibanià, mitjans del Plistocè). Eren individus alts, d'1,80 metres, i molt forts; el seu crani tenia 1.350 cm³, molt aplanats en relació amb l'ésser humà actual, amb mandíbules sortints i una gran obertura nasal. Pren el nom del fet que les primeres troballes n'aparegueren a Mauer, prop de la ciutat d'Heidelberg (Alemanya). L'espècimen tipus n'és la mandíbula de Mauer, que es trobà l'any 1907. La seva distribució és europea, igual que Homo antecessor; on se n'han trobat més fòssils és al jaciment arqueològic d'Atapuerca. També se n'han trobat fòssils al Marroc, Zàmbia (Kabwe) i Etiòpia (vall de l'Awash). En termes mitjans presenten una alçada d'1,80 m, un pes de fins a 100 kg i una capacitat cranial de 1.350 cm³.

Alguns autors utilitzen el terme Homo rhodesiensis (humà de Rhodèsia) per a designar les restes fòssils africanes semblants a heidelbergensis. La idea és que Homo antecessor s'hauria dividit en dues poblacions, una d'europea que originà Heidelbergensis (espècie mare del neandertal) i una altra d'africana, que originà rhodesiensis, que seria l'espècie mare dHomo sapiens idaltu (l'ésser humà modern antic), de la qual deriva alhora Homo sapiens sapiens, l'ésser humà modern actual.

A la Sima de los Huesos, a la serra d'Atapuerca (Castella i Lleó), s'han trobat cinc mil fòssils d'una trentena individus, que daten de fa 400.000 anys. Aquestes restes estan molt ben conservades; en destaca el crani número 5 (conegut popularment com a Miguelón), que està complet, i del qual s'han fet estudis que mostren que tenia lateralitat al cervell (era dretà) i una pelvis molt ben conservada d'un individu conegut popularment com a Elvis.

Les llances de Schöningen suggereixen que Homo heidelbergensis podria haver desenvolupat la tecnologia de la llança fa 500.000 anys i del seu estudi es desprèn que tenia sofisticades tècniques de caça, una estructura social complexa i formes de comunicació desenvolupades, habilitats intel·lectuals que li permetien planificació i actuació a la manera de l'humà modern.

Referències

Vegeu també 
 Home de Talteüll.

Heidelbergensis
Pongins

Els pongins (Ponginae) són una subfamília d'homínids que només conserva els exemplars vius dels orangutans. També s'hi engloba per semblances morfològiques encara que no genètiques els gèneres extints dels ankarapitecs, khoratpitecs, lufengpitecs, sivapitecs i gigantopitecs. A vegades també s'hi inclou els driopitecs.
Emissió de neutrons

L'emissió de neutrons és un tipus de desintegració radioactiva, durant la qual un neutró és simplement expulsat del nucli atòmic. Un exemple, el tenim en l'hidrogen 4, que perd un neutró i es transforma en hidrogen 3.

Per exemple; 

Altres isòtops que emeten neutrons són l'heli 5 i el beril·li 13. Això no obstant, la desintegració de l'heli 5 és alhora, per definició, un cas de desintegració alfa.

Molts isòtops pesants, sobretot el californi 252, emeten neutrons entre els productes de diferents processos de desintegració radioactiva, fissió espontània.

Els neutrons s'absorbeixen i s'emeten en el procés de fissió nuclear, una reacció en cadena nuclear propagada per neutrons. Els neutrons retardats emesos pels productes de fissió de neutrons rics ajuden a controlar els reactors nuclears marcant el canvi de reactivitat molt més a poc a poc que si només fos per neutrons immediats (prompt neutrons).

Efectes de l'emissió de neutrons 
Els neutrons ràpids són una forma de radiació ionitzant. Solen ser el producte de la fissió. Només es troben en reactors nuclears de fissió. Per això no és gaire comú ser afectat per neutrons ràpids, ja que fins i tot en un accident la reacció de fissió s’atura. Però en el cas de ser afectat poden ser molt perillosos sobretot perquè poden transformar àtoms estables en isòtops radioactius. Resultant altament destructius pels teixits.

Enllaços externs 
  Taula de núclids interactiva - IAEA  amb filtre en desintegració per emissió de neutrons retardats, en Java  o HTML 
  Dades sobre estructura i desintegració nuclear- IAEA  amb consulta en l'energia de separació de neutrons

Radioactivitat
Neutró
Nomenclatura trinomial

La nomenclatura trinomial és un sistema nominal taxonòmic que sobrepassa el sistema estàndard de la nomenclatura binomial afegint-hi un tercer epítet. Es fa servir en biologia quan diferents organismes que són part d'una espècie formen grups separats que han de ser distingits per alguna característica.

La jerarquia del tàxon per sota del nivell d'espècie és:
 subespècie
 varietat
 subvarietat
 forma

No tots es fan servir per a una espècie en particular. En molts de casos els grups específics són regionals. A causa de l'aïllament geogràfic i l'adaptació a circumstàncies diferents, els llinatges regional evolucionen independentment adaptant-se als canvis de l'entorn i amb el temps pot esdevenir espècies diferents.

La forma més simple de nomenclatura trinomial ocorre quan només s'està especificant la subespècie. En aquest cas, el nom de la subespècie és afegit després del nom d'espècie, sense majúscules i en cursiva, talment com en el mot anterior. Si el gènere i l'espècie ja han estat anomenats en el mateix paràgraf, sovint s'abreuja a les lletres de l'inici: per exemple, es pot escriure: «El Corb marí (Phalacrocorax carbo) té diferents subespècies a Australàsia, p. ex. la negra P. c. novaehollandiae.»

Si es fan servir els taxons per sota del nivell de subespècie, això passa més sovint en les plantes que en altres clades, llavors caldrà sempre una abreviació identificadora. En grups on les divisions més petites són comunes és assenyat que també s'indiqui quan es fa servir un nom de subespècie.

Des d'un punt de vista científic, un nom és incomplet sense una etiqueta d'autor i detalls de publicació. Cal especificar qui va publicar el nom, en quina publicació i donar-ne la data.

Referències 

Taxonomia
Molar

Dents molars
 Molar relatiu al mol, unitat de mesura, i a la molaritat.
 El Molar, poble del Priorat