alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Indi

Indi (constel·lació), constel·lació segons la denominació llatina de la Unió Astronòmica Internacional
 Indi (colorant), colorant provinent principalment de l'anyil que serveix per tenyir teixits 
 Indi, habitant de l'Índia
 Indi, habitant de l'Amèrica precolombina i els seus descendents, vegeu amerindi
 Indi (element), element de la taula periòdica dels elements
 Indi (color), color de l'arc de Sant Martí, entre el blau i el violat
Nat Turner

Nathaniel Turner (2 d'octubre de 1800 - 11 de novembre de 1831) va ser un esclau als Estats Units que va promoure una rebel·lió de resistència a l'esclavatge que fou esclafada al comtat de Southampton, a Virgínia.

Dades de l'autor 
Nat Turner era intel·ligent: va aprendre a escriure per ell mateix i solia fer experiments amb paper i pólvora a sa casa. Era també un home religiós, de fet, fins i tot, va tenir diverses visions relacionades amb Déu. Els altres esclaus el coneixien com "El Profeta".

Rebel·lió 
La rebel·lió que va encapçalar Nat Turner va començar amb uns pocs companys d'aquest, però prompte s'hi van unir més de 50 homes. El 21 d'agost va començar la rebel·lió. Aquests homes van anar de casa en casa matant a tota persona blanca que hi veien. Van utilitzar armes blanques per tal de no cridar l'atenció.

Turner va ordenar matar a tots els blancs que els altres companys veieren. Sense excepció. Van matar un total de 55 persones blanques, entre homes, dones i xiquets. Es va salvar un xiquet que va aconseguir amagar-se a una xemeneia.

Captura i execució 
La rebel·lió va acabar només 48 hores després que començara. Nat Turner en canvi, va ser capturat uns mesos després. El 30 d'octubre va ser arrestat per un granger blanc a un pantà. Arran de la seua detenció, Thomas Ruffin Gray, un advocat d'ofici, va publicar un escrit titulat The Confessions of Nat Turner (Les confessions de Nat Turner), escrit en part a partir de recerca que va fer mentre Turner estava desaparegut i en part a partir de converses a la presó amb Turner abans del judici.

El 5 de novembre de 1831, Nat Turner va ser jutjat. La resolució no va ser favorable i el condemnaren a mort. Així, l'11 de novembre va ser penjat a Jerusalem (Virginia). Després de la seua mort, el cadàver va ser escorxat, decapitat i el van fer trossets, alguns dels quals van ser repartits entre alguns blancs com a record.

Notes 
La imatge de la seva captura es va publicar el 1882 a la pàgina 321 de A Popular History of the United States

Referències

Enllaços externs 

 Els africans a Amèrica
 Biografia de Nat Turner

Persones de Virgínia
Esclaus als Estats Units
Afroamericans estatunidencs
Morts a Virgínia
Clau (criptografia)

En criptografia, una clau és una informació, relativament curta, que permet xifrar i desxifrar informació utilitzant un determinat algorisme. En principi, sense saber la clau, hauria de ser impossible de desxifrar un document encriptat. En la pràctica, les possibilitats de desxifrar un text xifrat sense saber-ne la clau depenen de la qualitat de l'algorisme de xifratge.

La Criptografia simètrica es refereix a aquells mètodes de xifratge en què l'emissor i receptor comparteixen la mateixa clau (o, rarament, unes claus diferents però relacionades entre elles d'una forma calculable). Va ser l'únic mètode de xifratge conegut públicament fins al juny del 1976.

La criptografia asimètrica, és una forma de criptografia en la qual la clau utilitzada per xifrar un missatge difereix de la clau utilitzada per desxifrar-lo. A la criptografia de clau pública, un usuari té un parell de claus una clau pública i una clau privada. La clau privada es manté secreta, mentre que la clau pública es pot dir a tothom. Els missatges nous s'han de xifrar amb la clau pública del receptor; i només es poden desxifrar amb la seva clau privada corresponent. Les claus es relacionen matemàticament, però la clau privada a la pràctica no es pot obtenir a partir de la clau pública.

Referències

Vegeu també 
 Criptografia híbrida.

Seguretat informàtica
Criptografia
Berenguer de Tolosa

Berenguer I, conegut com a Berenguer de Tolosa, dit el Savi, (790 a Girona - 835) fou comte de Tolosa (816-835), comte de Pallars i Ribagorça (816-833), comte de Rosselló i Empúries (832-834) i comte de Barcelona, Girona i Besalú (832-835).

Fill d'Unroch de Friül i Engeltruda de París, neta del comte Guillem I de Tolosa i neboda de Bernat d Septimània, Berenguer era germà d'Eberard de Friül i oncle de l'Emperador Berenguer. La seva dinastia, iniciada pel seu pare, es coneix amb el nom dels Unròquides o Hunroquides.

Berenguer era comte i duc de Tolosa i conseller de Pipí I d'Aquitània des del 816, havent succeït a Bigó mort el 28 d'octubre del 816. El 831, quan Pipí va decidir rebel·lar-se contra l'Emperador Lluís el Pietós, Berenguer li va aconsellar no fer-ho. Però Pipí no li va fer cas i va escoltar en canvi a Bernat de Septimània que l'animava a rebel·lar-se. Berenguer, lleial a l'Emperador, va entrar als dominis de Bernat, apoderant-se dels comtats de Rosselló (amb el Vallespir), de Rasès i de Conflent.

El 2 de febrer del 832 Berenguer ja era a Elna on va tenir un placitum en el que va fer restituir a Babilas del monestir de Nostra Senyora d'Arles al Vallespir, les terres que se li havien usurpat; en aquesta assemblea s'esmenta al seu col·laborador Adefons com a vescomte. Finalment, a l'octubre del mateix any, successives victòries de les forces imperials, obligaren a Pipí i a Bernat a comparèixer davant l'Emperador. Pipí fou desposseït del seu regne i enviat presoner a Trèveris, essent concedits els seus territoris a Carles II el Calb. Bernat fou acusat d'infidelitat i destituït de totes les seves possessions a la Septimània i la Gòtia que foren entregades a Berenguer (dieta de Joac, octubre del 832).

El 833, Galí I Asnar, comte d'Urgell i Cerdanya va usurpar els comtats de Pallars i de Ribagorça del domini de Berenguer.

El 834, Pipí I es va reconciliar amb l'Emperador i va derrotar el seu germà Lotari I en la defensa de la ciutat de Chalons-sur-Saone. Bernat, que havia lluitat al costat de Pipí, va reclamar els seus antics títols com a recompensa. L'Emperador volia complaure'l però Berenguer, que sempre havia estat fidel a l'Emperador i que també havia lluitat al costat dels vencedors, ostentava els comtats legítimament.

El juny del 835, l'Emperador va convocar a Berenguer i a Bernat a una assemblea a Crémieu, prop de Lió, on es prendria una decisió sobre la distribució de terres a la Septimània i a la Gòtia. Però, durant el viatge, Berenguer va morir inesperadament i els seus comtats van ser per a Bernat.

Referències

Vegeu també 
 Llista dels comtes de Tolosa.

Comtes de Barcelona nomenats pels reis francs
Comtes de Girona
Comtes de Besalú
Comtes d'Empúries nomenats pels reis francs
Comtes de Rosselló
Comtes de Pallars
Comtes de Ribagorça
Comtes de Tolosa
Comtes de Lodeva
Comtes de Besiers
Unròquides
Comtes d'Agen
Comtes catalans històrics
Gironins històrics
Polítics gironins
Pla de Petracos

El Pla de Petracos és un antic poblat morisc, pertanyent al terme municipal de Castell de Castells (a uns 5 km) i a 6 km de Benigembla, a uns 8 km de la Vall d'Ebo i a uns 5 km de la Vall de Laguar. Aquest paratge es troba a la Vall de Pop, a la Marina Alta (País Valencià).

Història 
Hi ha diversos masos i casetes en aquest paratge, dignes de veure, a on es conserva encara l'arquitectura tradicional lligada als camperols d'aquesta zona. Cal dir que, al Pla de Petracos, va tenir lloc una de les batalles més importants entre moriscos i cristians, després del decret d'expulsió de l'any 1609.

També, en aquest paratge, es poden contemplar unes pintures rupestres, declarades Patrimoni de la Humanitat per part de la UNESCO l'any 1998, pintures rupestres que són representatives de l'art macroesquemàtic i de l'art llevantí. Aquestes pintures rupestres del Pla de Petracos tenen uns 8.000 anys d'antiguitat. Les pintures d'art rupestre del Pla de Petracos es troben a vora 500 m del nivell del mar, al marge esquerre del barranc de Malafí. Descobert el 1980 per membres del Centre d'Estudis Contestans, es compon de vuit abrics, cinc dels quals presenten motius perfectament visibles.

El Pla de Petracos és un dels millors jaciments d'art rupestre del País Valencià. L'any 2005, la Generalitat Valenciana declara el Pla de Petracos parc d'intères cultural. En el temps en què es van realitzar les pintures era un santuari: un lloc de trobada i culte de gent unides per creences profundes, entre les quals la fertilitat i la fecunditat, el cicle agrícola o els vincles familiars cobraven un protagonisme especial.

La festa de setembre 
En aquest paratge, es posa en marxa la festa gran a Petracos en el mes de setembre. La gent fa la peregrinació a l'ermita de Petracos, s'hi fan paelles, i s'organitzen altres activitats lúdiques.

Entitats de població de la Marina Alta
Art rupestre de l'arc mediterrani al País Valencià
Odiló

Odiló (? - ?) fou el segon comte de Girona (que llavors incloïa els pagi de Besalú i Empúries) d'una data posterior al 801 a una d'anterior al 817. Va ser nomenat per Lluís I el Pietós, llavors rei d'Aquitània, en nom de l'Emperador Carlemany. Va succeir al comte Rostany.

No se sap gairebé res d'aquest comte. Ni tan sols les dates d'inici i fi del seu govern es coneixen amb precisió. En qualsevol cas, va ser a partir de l'any 801, potser en una data propera al 811, ja que se'n fa esment per primer cop el 2 d'abril del 812. El seu origen també és dubtós però és probable que fos un got, ja que la majoria dels primers comtes de la regió ho eren.

L'any 812, diversos comtes de Septimània i Gòtia, entre ells el comte de Girona i Besalú (probablement Odiló), van viatjar fins a la cort de Carlemany a Aquisgrà per assistir a un judici referent a una acusació d'imposició de tributs excessius sobre la terra que un grup de terratinents hispans feia contra ells. Carlemany va donar la raó als acusadors.

Cap al 813, el pagus d'Empúries es va separar del comtat de Girona i va obtenir un comte privatiu de nom Ermenguer.

El fet més destacat que pot suposar-se en el govern d'Odiló és la participació en les lluites del 815 quan els musulmans, acabada la treva de tres anys pactada el 812, atacaren Barcelona.

El seu govern va acabar en una data no determinada entre el 812 i el 817. Després d'Odiló, el títol de comte de Girona (amb Besalú) va passar a Berà, comte de Barcelona. Un suposat comte Ragonfred, que apareix documentat el 817, era quasi amb tota certesa, un funcionari imperial i no el comte de Girona o de Besalú.

Comtes de Girona
Comtes de Besalú
Comtes d'Empúries nomenats pels reis francs
Persones godes
Comtes catalans històrics
Gironins històrics
Polítics gironins
Polítics catalans històrics
Constel·lació del Ca Major

El Ca Major (Canis Major) és una de les 88 constel·lacions, i també figurava a la llista de 48 constel·lacions de Claudi Ptolemeu. Es diu que representa uns dels cans que segueixen a Orió, el caçador, (vegeu també les constel·lacions d'Orió, Canis Minor, i Llebrers).

Canis Major conté Sírius, l'estel de major magnitud aparent del cel nocturn, que forma part del Triangle Hivernal de l'hemisferi Nord.

Mitologia 
Hi ha diverses identificacions que s'han proposat per al Ca Major:
 Laelaps, un gos que va ser regalat per Zeus a Europa, que va passar a diverses generacions posteriors fins que es va convertir en el gos de Cèfal. Durant la persecució de la guineu teumesia, va ser convertit per Zeus en pedra i després posat entre les constel·lacions.
 El gos d'Orió, que va ser col·locat en el cel alhora que el seu amo, ja que sempre havia estat al costat d'ell.
 La gossa Mera, de Icari i Erígone. Va trobar els cossos sense vida dels seus amos i amb els seus laments va atreure a gent perquè els donessin sepultura. Dionís la va posar entre les constel·lacions.

L'estel Sírius, el nom del qual significa «abrasador» i també coneguda com «l'estrella gos», és la més brillant del cel nocturn, només superada en lluentor aparent per la Lluna i els planetes Venus, Júpiter i Mart. A causa que durant l'estiu boreal és invisible, es pensava antigament que la seva energia se sumava a la del Sol per produir els dies més calorosos o «dies de gos» («dies caniculars»).
Pidgin (programa)

El Pidgin és un client multiplataforma i multiprotocol de missatgeria instantània, conegut com a Gaim fins a la versió 2.0.0, en què es va canviar el nom per motius legals amb AOL. És una aplicació de programari lliure, està traduïda íntegrament al català i és compatible amb Linux, Windows, BSD i Mac OS X.

Té l'avantatge de ser multiprotocol, és a dir, permet unificar tots els comptes de missatgeria de l'usuari en un sol programa i, per tant, agrupar tots el contactes en una sola finestra. Per exemple, es pot mantenir una conversa per la xarxa YMSG (la utilitzada per Yahoo! Messenger) i fer-ne una altra per la xarxa MSNP (la del Windows Live Messenger) al mateix temps.

A més, permet que dos usuaris que estiguin fent servir el Pidgin puguin fer servir criptografia en els seus missatges de manera transparent i senzilla.

Protocols de missatgeria compatibles 
 Bonjour (implementació d'Apple del Zeroconf)
 Gadu-Gadu
 Internet Relay Chat
 Lotus Sametime
 MySpaceIM
 .NET Messenger Service (conegut popularment com a MSN Messenger o Windows Live Messenger, sense suport multimèdia)
 Novell GroupWise
 OSCAR (AIM/ICQ/.Mac)
 SIMPLE
 SILC
 XMPP/Jabber, Google Talk
 Yahoo! (només xat bàsic i enviament de fiters)
 Zephyr

Enllaços externs 

 Pàgina del projecte 
 Part addicional per al xifratge 
 Presentació del Pidgin en versió catalana  a Softcatalà.

Clients de missatgeria instantània lliures
Programari lliure en català
Escut de Foixà

L'escut oficial de Foixà té el següent blasonament:

Escut caironat de sable, un lleó d'argent: la bordura de gules amb vuit flors de lis d'or. Per timbre, una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 7 de desembre del 2000 i publicat al DOGC el 27 del mateix mes amb el número 3292.

Foixà fou el centre d'una baronia (al ); prop del castell, el 1395, el rei Joan I va morir per accident mentre caçava. El baró va rebre el títol de comte el 1866. Les armes són les dels barons (més tard comtes) de Foixà i porten la corona comtal.

Vegeu també 
 Bandera de Foixà
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Foixa
Foixà
Escut de Forallac

L'escut de Forallac representa els tres emblemes dels tres pobles que formen el municipi, Fonteta, Peratallada i Vulpellac, més un castell central recordant que els castells de Peralta, Peratallada i Vulpellac.

Escut heràldic 
L'escut oficial de Forallac té el següent blasonament:

Va ser aprovat el 21 de maig de 1998 i publicat al DOGC el 26 de juny del mateix any amb el número 2668.

L'escut de Forallac és compost, igual com el municipi mateix: els pobles de Fonteta, Peratallada i Vulpellac es van unir en aquest nou municipi l'any 1977, i amb una part de cada nom van confegir el nom artificial de Forallac. El castell central al·ludeix als castells de Peratallada i Vulpellac, i els emblemes del voltant es refereixen a cadascun dels pobles fundadors del municipi: el lleó prové de les armes dels barons de Peratallada, la font heràldica de dalt del castell és el símbol de Fonteta (és un element parlant referit al nom del poble), i el mont floronat amb les dues rieres a dins ve de les armes parlants dels Sarriera, senyors de Vulpellac.

La corona de baró és per la baronia de Cruïlles que es va unir i traslladar a la baronia de Peratallada. Com que no existeixen antecedents de l'escut d'armes dels senyors de Peratallada i es va adoptar un dels dos escuts que hi ha en el sepulcre de Gilabert de Cruïlles en l'església de Sant Esteve de Peratallada.

L'ordre dels emblemes dels tres pobles no segueix l'ordre convencional d'importància històrica. Va ser alterat en la proposta municipal per seguir l'ordre de l'acrònim Forallac: el de Fonteta, amb menys història, ocupa el lloc més important a dalt del castell; el de Peratallada, el segon lloc a la destra; i el de Vulpellac, el tercer a la sinistra.

Bandera de Forallac 

La bandera de Forallac va ser elaborada per l'heraldista Armand de Fluvià i Escorsa incorporant els quatre colors de l'escut sense cap element heràldic, ja que l'escut té més de tres símbols.

La bandera oficial té la següent descripció:

Va ser aprovada el 28 d'octubre de 1999 i publicada en el DOGC el 26 de novembre del mateix any amb el número 3024.

Referències 

Forallac
Forallac
Forallac
Escut de Gualta

L'escut oficial de Gualta té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, un pont de cinc ulls d'or movent dels flancs, sostingut sobre la superior de 2 faixes ondades d'atzur; la inferior, sostinguda sobre un peu ondat, d'or, amb 4 pals de gules. Per timbre, una corona de poble.

Història 
Va ser aprovat el 18 de febrer del 2004 i publicat al DOGC el 15 de març del mateix any amb el número 4091.

El pont vell, de cinc arcades, sobre el Daró (dels segles XVI-XVII, declarat monument nacional el 1987) és el símbol tradicional de l'escut de Gualta. Les dues faixes ondades fan referència als rius Daró, que passa pel poble, i Ter, que marca el límit septentrional del municipi. Els quatre pals de l'escut de Catalunya al·ludeixen a la jurisdicció reial sobre la localitat, a través de la baronia de Torroella.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Gualta
Gualta
Escut de Mont-ras

L'escut oficial de Mont-ras té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un món de gules creuat i cintrat d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 d'octubre de 1991 i publicat al DOGC el 18 del mateix mes amb el número 1507.

El món és un senyal parlant referent al nom del poble. Els esmalts, gules i or, són els de les armes de Palafrugell, municipi al qual va pertànyer Mont-ras fins al 1858.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Montras
Mont-ras
Bandera de Mont-ras

La bandera oficial de Mont-ras té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb un món vermell cintrat i creuat de blanc, d'alçada 5/7 de la del drap, centrat sobre la divisòria dels primer i segon terç verticals.

Va ser aprovada el 19 de juliol de 2000 i publicada en el DOGC el 9 d'agost del mateix any amb el número 3201.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Mont-ras
Mont-ras
Palmera de dàtils

La palmera de dàtils (Phoenix dactylifera) és una planta del gènere Phoenix, de la família de les arecàcies o palmeres. També rep els noms de datiler, datilera, fasser (sobretot a Mallorca) i, simplement, palmera. Popularment també es coneix com a "palmera datilera". El seu fruit és el dàtil.

Descripció 

És una palmera de 15 a 25 m d'alçada. La corona pot produir fins a 150 fulles alhora, d'entre 3 i 5 m de llargada. La circumferència de la corona d'una palmera datilera adulta pot fer entre 6 i 10 m.

Les flors se'n pol·linitzen naturalment pel vent, però en l'horticultura moderna comercial es pol·linitzen a mà. Per a la pol·linització natural calen el mateix nombre de plantes mascles i femelles. Però si es fa a mà, un mascle pot pol·linitzar fins a 50 femelles. Com que els mascles només són útils per a la pol·linització, i no fan fruit, és millor tenir pocs arbres mascles i moltes femelles.

La distribució original de la palmera datilera és desconeguda, però hom creu que era als oasis de l'Àfrica del Nord. El seu conreu començà a la part oriental d'Aràbia vers el 6000 aC i era un dels arbres conreats a l'antic Egipte.

El dàtil 

El fruit, el dàtil, té una gran importància en certes zones del planeta. Per tal d'obtenir dàtils de bon calibre comercial es practica en les palmeres l'aclarida de fruita i d'inflorescències (es deixa la meitat del que n'hi havia en un principi).

En el comerç en origen es presenten, segons el contingut en humitat, dàtils suaus (destinats a l'exportació), semisecs (fruita fresca) i secs (aliment de la població autòctona i les varietats més bastes es donen al ramat).

En les tradicions de l'islam els dàtils amb llet són el primer àpat quan el sol es pon durant el Ramadà.

Els dàtils són un conreu tradicional important a l'Iraq, Aràbia, Àfrica del Nord i oest del Marroc, i s'esmenten en molts llocs de l'Alcorà. Els dàtils també són cultivats al sud de Califòrnia i Arizona, als Estats Units. La varietat principal n'és la Deglet Noor, seguida de les varietats Khadrawy, Saidy i altres.

Les varietats comercials es multipliquen vegetativament per empelt o in vitro per tal d'assegurar que els caràcters interessants passin sense modificacions a la descendència.

Plantacions i simbolisme 
A Elx, com que les palmeres datileres s'han multiplicat per llavor, no se'n poden definir varietats, ja que la multiplicació sexual dona característiques molt diferents de les de la palmera mare. Vegeu també: palmerar d'Elx.

La palmera és un arbre tradicionalment valorat entre les cultures de l'Orient Pròxim i apareix a l'escut d'Aràbia Saudita. Entre les cultures de la zona té també valor com a planta medicinal.

Referències

Vegeu també 
 Morrut de les palmeres.

Enllaços externs 

 INC, International Nut and Dried Fruit Council Foundation .
 Conreu  en la FAO .

Arbres arecals
Corifòidies
Palmera

Palmera o palma, nom comú de les espècies de la família de les arecàcies.
 Palmera o ulleres, un dolç de pasta de full.
 Palmera, municipi de la comarca de la Safor, al País Valencià.
 Illes de la Palmera, tres illes artificials de la ciutat de Dubai, als Emirats Àrabs Units.
Pla Delta

El Pla Delta és un conjunt d'obres de protecció contra nivells alts de l'aigua del mar a les províncies de Zelanda i Holanda Meridional, Països Baixos.

Justificació 
Bona part dels Països Baixos es troba sota el nivell del mar i és habitable gràcies a la protecció que ofereixen els dics i cadenes de dunes costaneres, a més del constant bombament d'aigua excedent cap a rius i el mar (els rius hi són sovint per sobre de les terres circumdants). Tanmateix, en cas de tempestes marítimes fortes, la protecció pot ser insuficient. Aquest fou el cas el 1953, quan molts dics es trencaren i s'inundaren àrees extenses. 1.835 persones perderen la vida, més de 70.000 foren evacuades, desenes de milers d'animals s'ofegaren i 4.500 edificis foren destruïts. Per provar d'evitar que un episodi així es tornés a repetir, es decidí la realització d'obres de protecció costanera durant un període previst de més de 25 anys, tot reduint la línia de la costa (i per tant longitud a protegir) de 700 a 25 km.

Construcció 
El Pla Delta es realitzà sota la supervisió del Rijkswaterstaat en un període de gairebé 40 anys, acabada amb la finalització de la resclosa antimarejada «Maeslantkering» el 1997. El Pla Delta consisteix en les següents obres:

 Stormvloedkering Hollandse IJssel (1958) 
 Zandkreekdam (1960) 
 Veerse Gatdam (1961) 
 Grevelingendam (1965) 
 Volkerakdam (1969) 
 Haringvlietdam (1971) 
 Brouwersdam (1971) 
 Markiezaatskade (1983) 
 Oosterscheldekering (1986) 
 Oesterdam (1987) 
 Philipsdam (1987) 
 Bathse spuisluis (1987)
 Maeslantkering (1997)

Per a la construcció d'aquestes obres s'emprà tecnologia única, especialment per a les rescloses antimarejada Oosterscheldekering i Maeslantkering, amb entre altres, construcció d'illes temporals, maquinària especial, i tancament opcional de rius.

Enllaços externs 
 DeltaWorks.Org Pàgina de DeltaWorks, en neerlandès, alemany, anglès, francès i espanyol
 http://www.neeltjejans.nl/ Pàgina de l'Oosterscheldekering, en neerlandès, alemany i anglès
Joy Division

Joy Division és un grup de música que es va formar el 1977 sota l'explosió del punk a Anglaterra. Joy Division va arribar a ser la primera banda en el moviment post-punk, al ponderar no l'energia i el coratge sinó l'estat d'ànim i l'expressió, apuntant cap a l'aparició de la música melancòlica alternativa dels 80.

Malgrat que en els seus difícils inicis es faria passar Joy Division com un grup més, poc després van incorporar sintetitzadors (un tabú al món low-tech del punk dels 70) i melodies més fosques, emfatitzades per les vocalitzacions aïllades i torturades del seu cantant, Ian Curtis.

Membres 
 Ian Curtis – Veu, melòdica, guitarra (ocasional)
 Bernard Sumner – guitarra, teclats, sintetitzador, baix (ocasional)
 Peter Hook – baix, guitarra (ocasional)
 Stephen Morris – bateria, bateria electrònica, percussió

Discografia 
Àlbums d'estudi
 Unknown Pleasures (1979)
 Closer (1980)

Enllaços externs 

 Plana no oficial del grup
 Joy Division - The Eternal 

Grups de música anglesos
Gran Manchester
Grups de Synthpop
Gerberga (filla de Guillem el Sant)

Gerberga (755?-834) fou filla de Guillem I de Tolosa i de Cunegunda d'Austràsia, per línia materna era per tant neta de Carloman I, rei dels francs. També fou germana de Bernat de Septimània, que fou duc de Septimània i de la Gòtia; de Berà, primer comte de Barcelona; de Gaucelm, comte de Rosselló i Empúries; i d'Heribert. Destinada a la vida religiosa per la seva família, va ser monja. Després d'una batalla a la guerra civil franca, l'emperador Lotari I n'ordenà la seva execució a Chalon-sur-Saône l'any 834 i fou llançada al riu Saona dins d'una bóta.

Referències 

Monges franceses
Religiosos francs
Sulayman ibn Yaqdhan al-Kalbí al-Arabí

Sulayman ibn Yaqdhan al-Kalbí al-Arabí ——, més conegut com a Sulayman ibn Yaqdhan, Sulayman al-Arabí o simplement al-Arabí (m. 780), fou valí de Barcelona (a. 777-780). La seua nissaga va governar Barcelona uns quinze anys.

El 777 es va aliar amb el valí de Saragossa Hussayn al-Ansarí per encapçalar una revolta contra l'emir i va enviar una ambaixada a Carlemany a Paderborn tot oferint-li la submissió de tots dos. Sulayman va resistir a Saragossa el setge de la ciutat i va esperar a Carlemany, que va marxar cap a Saragossa el 778; una de les columnes de l'exèrcit va creuar pels Pirineus orientals, a la qual Sulayman s'uní al seu pas per Barcelona.

Arribats a Saragossa, Hussayn va refusar de sotmetre's a Carlemany, car sembla que no estava disposat a sotmetre's i només volia l'aliança contra Còrdova, i es va excusar en el fet que ell no havia promès la submissió ni res concret personalment i que Sulayman l'havia malinterpretat. Carlemany va acusar Sulayman d'haver-lo enganyat i va posar setge a Saragossa, però al cap d'un mes, sense perspectives de succés, Carlemany es va retirar, després de prendre com a ostatges Sulayman i altres notables àrabs del seu bàndol.

Durant la retirada l'exèrcit franc va ésser atacat pels vascons a la Navarra central, potser instigats pels fills de Sulayman, Aissó i Matruh, que l'alliberaren. Com a represàlia Carlemany va atacar Pamplona i després va continuar cap al pas de Roncesvalls, on el seu exèrcit va ésser aniquilat pels bascons i per tropes d'Ayxun i Matruh, el 15 d'agost del 778. Alliberat arran d'aquesta batalla, Sulayman va romandre a Saragossa mentre enviava el seu fill Matruh a governar Barcelona (amb Girona) en nom seu.

El 780 Sulayman va ésser assassinat pel seu antic aliat, el valí Hussayn al-Ansarí.

Referències 

Sulayman ibn Yaqdhan al-Arabí
Paderborn

Paderborn [pʿɑdɐˈbɔʶn] és una ciutat d'Alemanya, que, després de conquerida als saxons per Carlemany, va ésser lloc de celebració de la dieta (Reichtstag) del Regne dels Francs el 777 i més tard seu d'un bisbat i arquebisbat amb poder temporal. L'emperador Frederic II va concedir el 1247 al bisbe Simó I de Lippe el títol de „bisbe príncep (Fürstbischof)“. Fou el primer bisbe de Paderborn en portar aquest títol. El principat episcopal va durar fins al 1802/1803, anys en què fou anexat per Prússia. Aquesta anexió fou reconeguda el 1815 com a definitiva pels participants en el Congrés de Viena. L'any 1930 el bisbat de Paderborn fou elevat a arquebisbat. D'aleshores ençà Paderborn és la seu de la província eclesiàstica de l'Alemanya central o província eclesiàstica de Paderborn (Mitteldeutsche Kirchenprovinz, Kirchenprovinz Paderborn), que engloba els bisbats de Fulda, Magdeburg i Erfurt. L'actual arquebisbe és en Hans-Josef Becker.

Fills il·lustres 
 Friedrich Marpurg (1825-1884) compositor musical.
 Heinrich Aldegrever, pintor i gravador
 George Christian Bachmann (1804-1842) clarinetista, pedagog i constructor d'instruments musicals.
 Robert Lindemann (1884-1975) clarinetista de la Simfònica de Filadèlfia.

Ciutats de Rin del Nord-Westfàlia
Lliga Hanseàtica
Hussayn ibn Yahya al-Ansarí

Hussayn ibn Yahya al-Ansarí o al-Hussayn ibn Yahya al-Ansarí (), més conegut com a Hussayn al-Ansarí o simplement al-Ansarí, fou un valí de Saragossa (a. 774- d. 781).

El 774, durant una conspiració dels iemenites entre els quals es trobava Hussayn, l'emir de Còrdova Abd-ar-Rahman I va enviar Abd al-Melek ibn Umar, qui va obtenir la seva lleialtat. El 777 Hussayn es va aliar amb Sulayman ibn Yaqdhan, valí de Barcelona, contra Abd-ar-Rahman I. Sulayman va viatjar a Paderborn en companyia d'Abu Tawr, el valí de Osca, i va oferir a Carlemany la submissió d'ambdós, però segurament es va excedir amb les promeses, perquè Hussayn no estava disposat a lliurar Saragossa als francs. Quan Carlemany va arribar davant la ciutat el 778, Hussayn es va negar a obrir les portes i va al·legar que ell, personalment, no havia promès res. Carlemany va assetjar la ciutat sense succés i al cap d'un mes es va retirar, i a l'estiu el seu exèrcit va sofrir una greu desfeta a Roncesvalls.

Hussayn es va mantenir rebel fins al 781, quan l'emir de Còrdova va atacar la ciutat amb un poderós exèrcit comandat per Thalaba ibn Ubayd-Al·lah al-Judhamí i el va obligar a sotmetre's. A canvi de prometre lleialtat, Hussayn va conservar el càrrec.

Referències 

Valís
Saragossa
Governants andalusins
Matruh ibn Sulayman ibn Yaqdhan al-Arabí

Matruh ibn Sulayman ibn Yaqdhan al-Arabí —— (m. 791 o 792) fou valí de Barcelona (778-792) i de Saragossa (790-791).

Matruh, juntament amb el seu pare Sulayman al-Arabí, valí de Barcelona, es va unir a l'exèrcit de l'emperador Carlemany que es dirigia cap a Saragossa el 778. Com que Saragossa no es va sotmetre, l'emperador va agafar com a ostatges alguns dels aliats que l'havien informat malament, entre ells Sulayman al-Arabí. Matruh i el seu germà Aissó es van aliar amb els vascons i a Roncesvalls derrotaren l'exèrcit franc (778) i alliberaren el seu pare. Sembla que Sulayman va romandre a Saragossa (el seu valí, Hussayn al-Ansarí, estava aliat amb Sulayman) i va enviar a Matruh a governar Barcelona (que incloïa Girona).

El 780, a la mort del seu pare, assassinat a Saragossa, Matruh va passar a ser valí titular de Barcelona i Girona. El 781 l'emir de Còrdova Abd-ar-Rahman I va sotmetre Saragossa i va assolar la Cerdanya. Probablement abans d'això Matruh ja s'havia sotmès a l'emir i, com havia passat amb Hussayn a Saragossa, se'l va reconèixer com a valí de Barcelona.

Se sap que després del 785, quan va perdre Girona, que va passar a mans carolíngies els dos servidors del seu germà Aissó, Amrús —més tard el famós general Amrús ibn Yússuf— i Xabrit van passar al seu servei. Poc després Matruh es va revoltar altra vegada contra l'emir de Còrdova i va apoderar-se d'Osca i Saragossa cap al 789.

El 791 o 792 va ésser assassinat pels seus servidors Amrús i Xabrit. El seu successor fou Sadun, que va ser aliat dels francs.

Referències 

Saragossa
Matruh ibn Sulayman al-Arabí
Rhedae

Rhedae era una vila romana del departament francès de l'Aude, el nom de la qual va originar el del comtat de Rasès. S'han trobat algunes restes romanes al poblet de Rènnas del Castèl al Rasès, però no és clar que corresponguin a l'antiga Rhedae.

Geografia de l'Aude
Jaciments arqueològics de l'antiga Roma
Berà II de Rasès

Berà II fou comte de Rasès, de Conflent i de Carcassona (845- ca. 849).

Va succeir al seu pare, el comte Argila, el 845 o a tot tardar al començament del 846, ja que en una carta del febrer del 846 ja se l'esmenta com a comte. Devia governar poc temps, i el succeí el seu fill Miró Eutilius.

Referències 

Comtes de Rasès
Comtes de Conflent
Miró Eutili

Miró Eutili o Eutilius va ser comte de Rasès, de Conflent i de Carcassona (ca. 849-850).

Va succeir al seu pare, el comte Berà II, en una data desconeguda, segurament el 849 o abans. Cap al 850 va perdre el comtat per haver participat en una conspiració contra el rei de França Carles II el Calb, potser aliat a Guillem de Septimània (comte intrús de Barcelona) i Pipí II d'Aquitània. Rasès i Conflent van quedar units als dominis del comte de Tolosa, que durant la revolta havia fet costat a Carles.

Posteriorment és identificat amb un jutge del mateix nom.

Referències 
 Armand de Fluvià, Genealogia dels comtes de Rasès.

Comtes de Rasès
Comtes de Conflent
Comtes de Carcassona
Unitat de compte

Una unitat de compte és una unitat de mesura que comptabilitza el valor de mercat d'un bé o servei. La moneda és una unitat de compte, però n'hi ha d'altres.

Les mercaderies en venda en un mercat són expressades fent servir aquesta unitat de compte, acceptada per tots els seus agents. És una manera de generalitzar i estandarditzar el valor dels diferents productes o serveis oferts i demanats al mercat. D'aquesta manera el valor és calculat pel venedor i expressat al comprador, qui pot acceptar o no l'operació.

Els títols de crèdit o de deute es denominen en unitats de compte. D'aquesta manera el valor convingut és mesurat i el mètode de càlcul del deute és definit.

La majoria de mercats tenen poques unitats de compte completament acceptades, per tal de facilitar les operacions financeres.

Referències 

Mètodes matemàtics i quantitatius
AMSN

L'aMSN (o Alvaro's Messenger) és un altre dels clients de missatgeria instantània, tal com el Windows Live Messenger o el Gaim.

En aquest cas té la particularitat de què la seva intenció se ser un clon el màxim de fidel possible al client de Microsoft (MSN Messenger), pel que fa a les funcions bàsiques, xat, transferència de fitxers, i més endavant so o videoconferència.

Està escrit tot fent servir TCL/TK, que és un llenguatge interpretat (estil PHP, o Perl), això fa que en tots els sistemes operatius on tinguem l'intèrpret del llenguatge puguem connectar-nos a la xarxa del MSN Messenger i parlar amb els nostres contactes.

Alguns avantatges sobre el MSN Messenger 
 Totalment en català
 Funcionament a través de proxy
 Podem detectar qui ens ha esborrat de la seva llista
 Avisa quan algú obre/tanca la finestra de conversa
 Podem personalitzar els nostres alies segons amb qui parlem
 Possibilitat de captar els avatars dels teus contactes
 Seguretat millorada
 Més extensions disponibles
 Moltes altres...

Sistemes operatius suportats 
 Linux
 Windows
 BSD
 Mac OS X

Enllaços externs 

  http://www.amsn-project.net/  Pàgina del projecte
  http://www.amsn-project.net/download.php  Descàrrega de l'última versió (multisistema)

Clients de missatgeria instantània lliures
Grup 7 de la taula periòdica

El grup 7 de la taula periòdica el comprenen els elements següents;
 Manganès (Mn)
 Tecneci (Tc)
 Reni (Re)
 Bohri (Bh)

Encara que el Bohri no se sol considerar al referir-se al grup 6. «Grup 6» és el nom recomanat per la IUPAC; l'antic nom europeu és «grup VIIA», mentre que el nom antic nord-americà és «grup VIIB». El nom de la IUPAC no ha de confondre's amb els antics, expressats amb nombres romans.

El manganès és un metall molt comú en la naturalesa, mentre els altres elements són molt rars. El tecneci no té isòtops estables i durant molt de temps es va creure que no es trobava en la naturalesa. El reni es troba tan sols en traces.

Grup 7
Teorema de Rouché-Frobenius

En matemàtiques, es coneix com a Teorema de Rouché-Frobenius (pels matemàtics Eugène Rouché i Ferdinand Georg Frobenius), un teorema que estableix la condició d'existència de solucions en els sistemes d'equacions lineals. També rep els noms de teorema de Kronecker-Capelli, de Rouché-Capelli o de Rouché-Fontené.

Definició 
Sigui el sistema lineal d'equacions

amb, respectivament, matriu del sistema i matriu ampliada

i sistema homogeni associat

Es coneix com a teorema de Rouché-Frobenius el conjunt de les següents proposicions sobre sistemes d'equacions lineals:

 El sistema  és compatible, és a dir, té solució, si, i només si, la matriu del sistema i la matriu ampliada tenen el mateix rang, això és,

{| style="width:100%" border="0" cellpadding=2
|-
|align=center|

|-
|}

 Si el sistema  és compatible, aleshores la solució general del sistema s'obté tot sumant a una solució particular la solució general del sistema homogeni associat .

Precisions complementàries 
Com que, si  (el nombre d'incògnites), el sistema homogeni associat només té la solució trivial

resulta que el sistema , en cas de ser compatible, és determinat, és a dir, amb solució única, si, i només si, . Si , aleshores la solució de  no és única i el sistema es diu indeterminat.

Si el cos al qual pertanyen tant coeficients com incògnites és infinit, el cas dels nombres racionals, , i les seves extensions algebraiques, dels nombres reals, , o dels nombres complexos, , aleshores els nombre de solucions d'un sistema lineal indeterminat és infinit.

Justificació

Quant a la primera afirmació 
La primera de les afirmacions del teorema resulta òbvia si tenim en compte que, si en afegir la columna

dels termes independents a la matriu  del sistema, el rang no varia, això és perquè el vector columna de termes independents, , no és linealment independent dels vectors columna de coeficients,

i, per tant, hi ha  que fan

i el sistema  té solució. En canvi  implica la independència lineal del vector  i, per tant, la no existència dels escalars , és a dir, la no existència de solucions.

Quant a la segona afirmació 
La segona de les afirmacions del teorema també resulta immediata després de considerar que, si

és una solució del sistema  i

també ho és, aleshores

és una solució del sistema homogeni .

Vegeu també 
 Sistema lineal d'equacions

Enllaços externs 
  

Rouche-Frobenius
Sadun ar-Ruayní

Sadun ar-Ruayní —— va ésser valí de Barcelona del 792 fins al 800. Les fonts llatines l'esmenten com a Zade o Zada.

Fou nomenat el 792 per l'emir de Còrdova. El 796 es va enfrontar a l'emir i va demanar ajuda als francs. El curs dels esdeveniments és poc clar. En aquest any Lluís el Pietós fou enviat pel seu pare, junt amb el seu germà Carles, a la frontera amb els sarraïns per venjar la derrota del 793. Els dos prínceps haurien devastat la zona fronterera. Hixam I havia mort el 16 d'abril del 796 i al seu fill i successor al-Hàkam I li va disputar el poder el seu oncle Abd-Al·lah ibn Abd-ar-Rahman que va arribar a Hispània des del Marroc, i es va dirigir a la Marca Superior, però les condicions no eren favorables a la revolta, i junt amb els seus fills Ubayd-Al·lah i Abd-al-Màlik es va retirar a territori de Carlemany acompanyant a Lluís i Carles i amb aquests es van presentar-se a la cort franca a Aquisgrà; els prínceps musulmans van oferir al rei franc la seva cooperació per a la conquesta de Barcelona fins al riu Ebre. Sadun hauria donat suport a la revolta d'Abd-Al-lah o almenys estava enfrontat a al-Hàkam, i aconsellat aparentment per Lluís i Carles, l'abril del 797 va viatjar a Aquisgrà on va oferir a Carlemany la lleialtat de la ciutat a canvi de l'ajuda contra l'emir. Després de l'entrevista Carlemany va despatxar al seu fill Lluís contra Osca, on el valí li refusava la lleialtat que anteriorment li havia mantingut quasi sempre Abu Taur. No se sap com va transcórrer la campanya i si Osca fou assetjada; al final dels combats va tornar a Germània per reunir-se amb el seu pare al nou palau d'Héristal al Weser. El 798 Carlemany va enviar a Lluís cap a la frontera amb Abd-Al·lah i els seus fills amb orde d'afavorir la seva lluita; el príncep només arribar va iniciar la lluita i es va apoderar de València però no va tenir cap cooperació efectiva dels carolingis.

Quan els francs van fer l'expedició cap a Barcelona el 800 Sadun ja s'havia reconciliat amb l'emir i no va voler lliurar la ciutat als francs. Assetjat a Barcelona a la tardor del 800, veient que el setge de Barshiluna s'allargava i que arribaria fins a l'hivern, va fugir per demanar ajut a Còrdova, però va ser descobert i capturat a Narbona, sent dut a Aquisgrà on va ser executat. o condemnat a exili. El seu lloc el va ocupar el capitost musulmà Harun, parent de Sadun, emparentat també amb la noblesa goda local.

Segons un epitafi de l'abat de Castres, Sadun tenia un nebot anomenat Beru que fou convertit al cristianisme per la predicació d'Elisachar, prior de l'abadia, on fou enterrat l'any 800.

Notes

Bibliografia 

 
 L'Astronom, Vita Hludovici
 Levi-Provençal, Història de la España Musulmana

Valís de Barcelona
Harun

Harun al-Barxaluní —— va ser l'últim valí musulmà de Barcelona, del 800 al 801.

A la tardor del 800, assetjada Barcelona, el valí Sadun ar-Ruayní en va fugir per demanar ajuda, però va ser capturat. El capitost musulmà Harun, emparentat amb alguns nobles gots de la ciutat, va assumir el govern interinament.

Harun era partidari de la resistència fins a la mort i no volia rendir-se als francs que assetjaven la ciutat, però els seus mateixos parents i aliats gots, davant la gana i les penalitats per les que estaven passant, el van fer presoner i van lliurar el valí i Barcelona als francs el 3 d'abril del 801.

De Harun no se'n sap res més després de la seva captura i lliurament als francs. Berà, un noble franc, fill del comte de Tolosa, va ésser nomenat primer comte de la ciutat.

Valís de Barcelona
Ingobert

Ingobert era un enviat personal de Carlemany encarregat d'ajudar al seu fill Lluís el Pietós a conquerir Turtuixa.

La segona expedició a Tortosa que els francs van fer entre el 804 i el 809 es pot datar cap al 808. En aquest any Carlemany va enviar al seu llegat Ingobert a Tolosa perquè fos oficialment enviat pel seu fill Lluís el Pietós (que seguia a l'Aquitània) en expedició al sud de Barcelona. Ingobert va dividir l'exèrcit; el cos que ell manava va marxar contra Tortosa i l'altre cos, manat per Berà de Barcelona i Ademar de Narbona, l'havia de rodejar i atacar-la pel sud.

Segons l'Astrònom, cronista oficial del regne dels Francs, a la seva «Vita Hludovici», en travessar les forces de Berà el riu d'amagat amb unes barques preparades, els cavalls ho van fer nadant i les seves defecacions arrossegades pel corrent van ésser detectades a Tortosa. El valí d'aquesta ciutat va atacar a Berà i Ademar que van aconseguir escapolir-se i reunir-se amb l'exèrcit d'Ingobert, però ambdós es van haver de retirar.

Imperi Carolingi
Militars europeus
Al-Maqqarí

Al-Maqqarí, de nom complet Xihab-ad-Din Abu-l-Abbàs Àhmad ibn Muhàmmad ibn Àhmad ibn Yahya al-Khuraixí va ésser un historiador àrab nascut a Tlemcen cap al 1577 i mort al Caire el 1632.

El 1600 va anar al Marroc on va trobar a diversos savis i fou deixeble d'Ahmad Baba. Anys després fou imam i mufti a Fes on va escriure l'Azhar al-riyad, una monografia del cadi Iyad (1083-1149). El 1617 o 1618 va abandonar Fes i va fer el pelegrinatge i el 1618 era al Caire on es va casar. El 1629 va visitar Jerusalem, visita que va repetir algunes vegades, retornant després al Caire. Va estar a la Meca, Medina i Damasc. Va retornar finalment al Caire on va caure malalt i va morir.

La seva documentació sobre l'Àndalus la va recollir a Marraqueix a la biblioteca dels sultans sadites (avui dia en gran part al Monestir de l'Escorial) però l'obra mestre sobre el tema la va escriure al Caire el 1629. El títol és Nafh al-tib min ghusn al-Andalus al-ratib wa-dhikr waziriha Lisan al-Din ibn al-Khatib (abreujadament Nafh al-tib) compilació geogràfica, històrica, arquitectònica, biogràfica, literària i poètica sobre l'Àndalus.

Va escriure altres obres, algunes de les quals es conserven.

Bibliografia 
 Enciclopèdia de l'islam, VI, 170-172

Historiadors algerians
Alumnes de la Universitat Al Quaraouyine
Morts al Caire
Guillemó

Guillemó fou comte de Rasès i de Conflent (814-827).

També se'l coneix amb el nom de Guillemundus. El seu nom li va ser donat en honor del seu avi Guillem I el Sant, comte de Tolosa, però amb la terminació "mundus", probablement per influència de Khunegunda, una dama d'origen got, esposa de Guillem.

Fill de Berà I, comte de Barcelona i Romil·la. Cap al 814 el seu pare li va confiar el govern del comtat de Rasès, que llavors també incloïa el comtat de Conflent. En ser Berà desituït dels seus càrrecs, el 820, Guillemó va esdevenir comte per dret propi fins almenys el 827.

El 826 es va unir a la Revolta d'Aissó contra el nou comte Bernat de Septimània. Derrotada la revolta, Guillemó probablement va marxar a l'exili a Còrdova potser després d'un breu intent (un any i uns mesos) de resistir a les muntanyes de Rasès. Els seus comtats van anar a parar a les mans de Gaucelm, comte de Rosselló i Empúries i germà de Bernat.

S'afirma que podria haver mort a Còrdova, però les circumstàncies són incertes.

Referències 

Comtes de Rasès
Comtes de Conflent
Sanila

Sanila fou lloctinent del comte Gaucelm del Rosselló i d'Empúries (germà de Bernat de Septimània). Era d'origen got. El 820 va formular l'acusació contra el comte de Barcelona, Berà, al palau imperial, i el va desafiar a resoldre la qüestió en un duel judicial al qual l'Emperador Lluís I el Pietós, després d'intentar arreglar-ho pacíficament, va haver d'accedir. Sanila, que era més jove que Berà, va triar com a sistema de lluita un de típicament got, a cavall i amb armes lleugeres i javelina, al qual els francs no estaven acostumats (aquest va ser el primer precedent dels duels de l'Edat mitjana) va guanyar el combat i va provocar la deposició de Berà. Tornà a aparèixer el 832 o 833 quan marxà amb Gaucelm dels comtats de Rasès i Conflent, on intentava resistir-se a la pèrdua dels seus territoris. El 834 va morir al costat de Gaucelm lluitant a la guerra civil franca a Chalon-sur-Saône. Allí mateix van morir Gaucelm i la seva germana monja Gerberga.

Referències 

Persones godes
Morts a Borgonya-Franc Comtat
Decapitats
Ademar de Narbona

Ademar era un noble franc, comte de Narbona ja l'any 800, probablement nomenat poc abans per Guillem I el Sant de Tolosa. El 808 encara participava en l'expedició dels francs cap a Tortosa, al costat de Berà de Barcelona. Probablement va regir el comtat des d'abans del 800 (quan va passar a dependre del comtat de Tolosa i es van nomenar comtes en alguns llocs) fins almenys el 809. És el primer comte franc de Narbona que s'esmenta; anteriorment foren comtes Gilbert de Narbona (fins vers 751) i Miló de Narbona (vers 751-785?), que eren visigots; Magnari (785?-792) i Estormió (792-799) no són considerats segurs.

Ademar està documentat per la confirmació de Joan segons consta al diploma del 834. També apareix als diplomes de 812 i 816 relatius als refugiats hispanii, i en el primer es diu que serà enviat un exemplar a vuit comtes entre els quals figura un Adhemar (sense indicar d'on era comte), mentre al segon diu els comtats on serien enviades les còpies sense anomenar els comtes, i hi figura Narbona. El document del 834 també assenyales que Liebulf fou el successor d'Ademar.

Vegeu també 
 Batalla d'Ad Pontes.
 Setge de Barcelona (801).

Referències 

Comtes carolingis
Comtes de Narbona
Aquitania

Aquitània, regió administrativa al sud-oest de França, dins de part de Gascunya, el Bearn i l'Iparralde i que comprèn els departaments de Dordonya, Gironda, Landes, Olt i Garona i Pirineus Atlàntics 
 Aquitània - Llemosí - Poitou-Charentes o Nova Aquitània, regió administrativa del Migdia francès creada el 2014, que compren 12 departaments, i resulta de la fusió de les antigues regions del Aquitània, Llemosí i Poitou-Charentes 
 Aquitania Tertia, província romana creada al segle II que va tenir com a capital Elusa o Eause
 Ducat d'Aquitània, jurisdicció feudal de França
 Regne d'Aquitània, regne franc establert a la regió d'Aquitània en l'edat mitjana en dos períodes diferents no successius compostos per un breu període en època merovíngia (628-632) i posteriorment en època carolíngia (781 - 884)
 Gàl·lia Aquitània o Aquitània Primera, província romana creada el 27 aC amb capital a Burdigala (Bordeus)