alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Llista de batlles de Barcelona

El batlle o alcalde de Barcelona és la màxima autoritat política de l'Ajuntament de Barcelona. D'acord amb la Llei Orgànica 5/1985, de 19 de juny, del Règim Electoral General (actualment en vigor) el batlle és elegit per la corporació municipal de regidors, que al seu torn són elegits per sufragi universal pels ciutadans de Barcelona amb dret a vot, mitjançant eleccions municipals celebrades cada quatre anys. En la mateixa sessió de constitució de la corporació es procedeix a l'elecció del batlle, podent ésser candidats tots els regidors que encapçalen les corresponents llistes. És proclamat electe el candidat que obté la majoria absoluta dels vots. Si cap obté aquesta majoria, és proclamat batlle el regidor que encapçala la llista més votada pels ciutadans.

L'ajuntament de Barcelona ha tingut un total de 119 batlles des de la seva refundació moderna el 1835, incloent-hi l'actual batlle, Jaume Collboni. El primer batlle de la ciutat va ser Josep Maria de Cabanes, que va ocupar el càrrec durant sis mesos, entre novembre de 1835 i abril de 1836. L'any 2015, amb la 199a elecció, Barcelona va comptar amb la primera batllessa que ha tingut la ciutat, en la persona d'Ada Colau Ballano.

El tractament protocol·lari per a qualsevol batlle de Catalunya és el d'Il·lustríssim/a Senyor/a. El de Barcelona és, però, una excepció, ja que se l'ha d'anomenar Excel·lentíssim/a Senyor/a.

Llista de batlles de Barcelona 
Relació històrica de batlles de Barcelona:

Segle XX - XXI

Referències

Vegeu també 
 Llista de Consellers en Cap
 Llista d'Alcaldes majors de Barcelona 1719-1834

 
Barcelona
Alcaldes
Montmeló

Montmeló és un municipi de la comarca del Vallès Oriental, estès a la vall baixa del riu Congost, a la seva confluència amb el riu Mogent. Aquests dos cursos d'aigua formen, en unir-se, el Besòs, riu que constitueix el límit meridional del terme.

Geografia 
 Llista de topònims de Montmeló (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Economia 
És a la zona més industrialitzada de la comarca.

La superfície forestal ocupa només 8 ha.

L'agricultura és en regressió davant la indústria. Els principals conreus són els cereals, el farratge i la vinya.

El 1991 fou inaugurat el Circuit de Catalunya, per a curses de fórmula 1, Motos,.. construït dins dels termes de Montmeló, Granollers i Parets.

Història 
La més antiga referència a Montmeló és d'una acta del 945 en què s'esmenta l'església de Santa Maria de Montmeló, que encara conserva algunes restes romàniques (sobretot un absis).

El 28 de març de 1642, durant la guerra dels Segadors fou escenari de la batalla de Montmeló, en la que les tropes catalano-franceses van derrotar la columna castellana de 4.500 homes que es dirigia a Perpinyà, que havia quedat aïllada.

Demografia

Cultura 
Biblioteca La Grua

Festa Major 
Es divideix en dues colles, els melons, que són representats pel color verd i porten el nom del poble (MontMeló), i els creuats, que són representats pel color vermell i porten el nom de les Tres Creus. Els dos grups s'enfronten en un conjunt de proves, i el que en guanya més te l'honor que la plaça de la Vila del poble sigui decorada amb els seus colors. Actualment cada any hi ha innovacions en les proves, però algunes encara són actives des del començament, com el Freakball, el qual consisteix a empènyer una pilota de grans dimensions arreu d'un camp regular de futbol fins a la portería del rival.

Vegeu també 
 Llista d'alcaldes de Montmeló
 Escut de Montmeló
 Batalla de Montmeló
 Estació de Montmeló
 Museu Municipal de Montmeló

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Tagamanent

Tagamanent és un municipi de la comarca del Vallès Oriental, (Catalunya). Limita amb els termes d'Aiguafreda (N), Montseny (E), Cànoves i Samalús (SE), el Figueró i Montmany (S), i els municipis osonencs de Sant Martí de Centelles (W) i el Brull (N).

Geografia 
 Llista de topònims de Tagamanent (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

La població i l'economia 

La població del terme (tagamanentins) en gran part disseminada, sempre ha estat escassa. Els primers registres de població li adjudicaren 329 habitants l'any 1719, que augmentaren a 518 el 1857, màxima fita demogràfica. A partir del , la tendència al despoblament del municipi, allunyat dels principals pols industrials de la comarca, fou contínua: 303 h el 1920, 231 el 1950, 182 el 1970 i 132 el 1981. Durant l'última dècada del , l'auge del fenomen turístic i la construcció d'urbanitzacions comportà una lleu recuperació del cens (151 h el 1991 i 215 el 2001). El 2005 hi havia 265 h. El caràcter muntanyós i trencat del terme el fa poc apte per a les activitats del camp, que es limiten al conreu d'unes poques hectàrees i la cria d'alguns caps de bestiar boví. En contraposició, la superfície forestal del terme, poblat de pins, alzines i també alguns roures i faigs, és molt extensa. El pasturatge hi havia estat molt estès gràcies a les amples planures de la part alta del terme. Ja al  els senyors de Tagamanent, els Rocabertí, establiren en uns plans sota Vallforners una fira del bestiar que baixava dels pasturatges del pla de la Calma. L'única activitat industrial és la producció de materials de pedra destinats al sector de la construcció. Diverses empreses exploten unes pedreres de gres vermell i llicorella, situades al mateix terme. Hi ha antics meners de ferro a la vall de Picamena, antigament explotats, i altres de coure al bosc de Can Vila de la Riba, als sots de l'Afrau d'en Coll i de l'Afrau de Roca de Corbs; igualment s'extreia plom prop de la Figuera, a la Roca de Caçà i al sot de l'Afrau. Les petites explotacions mineres de fluorita i baritina foren tancades. Al terme s'hi ha desenvolupat força el comerç i els serveis, que han esdevingut la principal font d'ingressos gràcies a l'auge del turisme i a la instal·lació de segones residències, que produeixen un augment considerable de la població durant les vacances estivals.

Referències

Vegeu també 
 Turó de Tagamanent
 Turó del Socarrat
 Turó de la Primavera
 Turó del Pla dels Emprius
 Pla de la Calma
 Santa Eugènia del Congost
 Les Casetes del Congost
 Casa Museu de L'Agustí (Tagamanent)
 Parc etnològic del Tagamanent

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Vallgorguina

Vallgorguina és un municipi de la comarca del Vallès Oriental. Forma part de la subcomarca del Baix Montseny.

És coneguda l'estructura megalítica de la Pedra Gentil.

Geografia 
 Llista de topònims de Vallgorguina (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Equipaments 
 Museu del Bosc i de la Pagesia
 Bibliobús Montnegre

Vegeu també 
 Llista d'alcaldes de Vallgorguina

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Pàgina web de Turisme de Vallagorguina
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Escut de Canejan

L'escut oficial de Canejan té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una església d'argent tancada de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 7 de març de 1996 i publicat en el DOGC el 29 de març del mateix any amb el número 2188.

L'església és l'emblema tradicional de l'escut de Canejan; l'església d'aquest poble aranès, d'origen romànic, està dedicada a sant Sadurní.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Vall d'Aran

Canejan
Canejan
Pavelló Barris Nord

El Pavelló Barris Nord és la instal·lació esportiva on es disputen els partits de bàsquet del Força Lleida Club Esportiu. La seva construcció es va iniciar l'1 de juny de 2001 i es va finalitzar el 4 d'octubre d'aquell mateix any. La seva capacitat és de 6.100 espectadors.

El pavelló se situa en els anomenats Barris Nord, una zona delimitada pels barris de Pardinyes, Secà de Sant Pere i de Balàfia.

Quan el Lleida Basquetbol assolí l'ascens a la Lliga ACB, l'equip va haver d'abandonar l'antic Pavelló Onze de Setembre perquè aquest no complia els requisits mínims de capacitat que marcava la lliga. S'encarregà la construcció d'un nou pavelló a un equip de 40 empreses de Lleida, que aconseguiren tota una fita: finalitzar-lo abans de la primera jornada de la lliga, és a dir, 125 dies després.

L'abril del 2012 (del 26 al 29) va acollir la final four de la "UEFA Futsal Cup". Els equips participants van ser: FC Barcelona Alusport, Dinamo de Moscou de Rusia, Sporting Club de Portugal i Marca Futsal d'Itàlia; el guanyador va ser el FC Barcelona.

Referències

Enllaços externs 
 El Pavelló Barris Nord (lloc web oficial del Lleida Basquetbol) 

Esport a Lleida
Pavellons esportius de Catalunya
Pavellons de bàsquet a Espanya
Edificis de Lleida
Autobusos de Lleida

Autobusos de Lleida és l'empresa encarregada de gestionar les línies urbanes d'autobusos a Lleida. La xarxa compta amb 10 línies regulars i arriba a tots els barris urbans i part de l'Horta, connectant-los amb el centre de la ciutat.

Les línies d'Autobusos de Lleida transportaren 7.303.580 passatgers l'any 2008.

Història 
L'actual empresa Autobusos de Lleida neix l'any 1985, quan l'ajuntament de la ciutat va anul·lar la concessió a Automóviles y Transportes, SA (ATSA) l'empresa privada que gestionava el servei des de 1943. L'empresa tornaria a ser privatitzada l'any 2002, quan l'ajuntament convocà un concurs públic que guanyà el grup vallesà Sarbus (actual Moventis). La Paeria es va reservar la capacitat de modificar el recorregut de les línies.

Sarbus va començar a gestionar el servei l'1 de juliol de 2002 i durant els anys següents va executar un pla de millora general de l'empresa adquirint nous autobusos, modificant el recorregut d'algunes línies, introduint un sistema de pagament amb targetes sense contacte recarregables i un sistema GPS que permet equipar algunes parades amb pantalles per conèixer la situació dels autobusos en temps real i un sistema de megafonia i panells visuals dins dels autobusos. A principis de 2013 s'inicia la gran reforma integral de les línies urbanes de la capital del Segrià, que suposà passar de les 20 línies existents a 10, així com la modificació d'una cinquantena de parades.

Xarxa

Referències

Enllaços externs 
 Web oficial d'Autobusos de Lleida.
 Web dedicada als autobusos de Barcelona i Catalunya 

Entitats de Lleida
Transport al Segrià
Empreses de transport catalanes
Escut de Vilamòs

L'escut oficial de Vilamòs té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r d'argent; 2n de sinople. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat pel ple de l'Ajuntament el 20 de maig de 1992 i publicat al DOGC número 1645 del 16 de setembre del mateix any.

Vilamòs era la capital del terçó aranès de Lairissa, i les armes de la vila porten els colors al·lusius a la Vall d'Aran: argent per l'aigua de la Garona i els estanys de Vilamòs (Estanh Long i Estanh Redon), i també per la neu, que cobreix les muntanyes una bona part de l'any; el sinople hi és pels boscos, els prats i els camps.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Vall d'Aran

Vilamòs
Vilamòs
Escut de Terrassa

L'escut oficial de Terrassa té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r de gules, un castell d'argent tancat de sable; 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre, una corona mural de ciutat.

Història 
Va ser aprovat el 27 de juliol de 1988 i publicat al DOGC el 10 d'agost del mateix any amb el número 1029.

El castell de Terrassa (), del qual avui només en queda l'anomenada Torre del Palau, es trobava prop de la frontera amb els territoris musulmans i fou el centre d'una vila agrícola i comercial que hi va créixer al voltant. El 1110, el comte Ramon Berenguer III va facilitar la construcció d'una altra fortalesa a la vila, que el 1344 va passar a ser la cartoixa de Vallparadís. Les muralles es van fer per privilegi de Pere III el 1366, i la vila les va sobrepassar ja a partir de 1560. A partir del  hi va tenir lloc la revolució industrial i Terrassa, ja amb el títol de ciutat, va esdevenir un dels principals centres tèxtils del país.

El castell local és el senyal tradicional dels escuts i segells de la ciutat des de temps medievals; l'escut d'armes també mostra el senyal reial dels quatre pals, en record de la jurisdicció dels comtes reis sobre la vila.

Antigament era costum representar l'escut truncat i amb els quatre pals en primer lloc, com es pot observar a la il·lustració de la dreta.

A diferència de l'escut, la bandera de Terrassa no ha estat oficialitzada fins al 2019.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Terrassa
Terrassa
Escut d'Alella

Lescut d'Alella és un símbol oficial d'aquest municipi del Maresme i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:
«Escut caironat: d'atzur, mig vol abaixat contornat d'argent; la filiera d'argent. Per timbre una corona mural de poble.»

Disseny 
La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. de color blau (atzur). Com a càrrega principal apareix una representació heràldica d'un mig vol abaixat, que és un dibuix d'una ala amb les puntes cap avall i dibuixat mirant al costat contrari de l'habitual (contornat) de color blanc o gris clar (argent). L'escut també porta dibuixat una filiera, que és una bordura disminuïda entre un terç i la meitat del seu ample, també de color blanc o gris clar (argent).

L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de vila, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb quatre torres merletades, de les quals se'n veuen tres.

Història 
L'Ajuntament va acordar de fer l'adopció de l'escut oficial el 30 de juny de 1981 i així ho fan comunicar tot seguit al Departament de Governació d'Administracions Locals (DGAL) la intenció d'adoptar un escut amb el següent blasonament: D'atzur, un mig vol abaixat contornat d'argent; la filiera de gules. Per timbre, una corona de marquès.. Després de l'estudi per part de l'assessor d'heràldica del DGAL, es va canviar el color de la filiera a un metall i la corona per una corona mural de poble, ja que el marquesat d'Alella va ser concedit el 1889, després de l'abolició del règim senyorial. L'escut va ser aprovat finalment el 21 de maig del 2001 i publicat al DOGC número 3.400 del 31 del mateix mes.

El mig vol abaixat, una ala, és el senyal tradicional, ja fet servir a escuts datats de l'any 1591 com una ala normal i com una abaixada i contornada a escuts a partir de 1611. Aleshores, es tracta d'armes parlants, fent referència al nom del municipi. Des de l'any 1975 l'Ajuntament ja feia servir un escut d'atzur (blau), amb un mig vol abaixat i contornat d'argent (blanc), en forma ovalada i timbrat amb una corona de marquès.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme

Referències 

Alella
Alella
Ebenisteria

L'ebenisteria és una especialitat del treball de la fusta en la qual, per mitjà de diverses operacions es construeixen mobles de luxe. Els dos models tradicionals més comuns d'ebenisteria són el xinès i l'europeu. Els xinesos, en particular, han desenvolupat cents de tipus de juntes, i els seus mobles sovint s'aguanten sense cola ni claus.

Les eines típiques d'aquest ofici són, principalment, de tall, marqueteria, tornejat i poliment: xerracs, serres de bastidor, garlopes, ribots, etc.

Els productes característics cobreixen tota la gamma de mobles fins, com són les calaixeres, prestatges, passamans d'escales o biblioteques.

Als treballadors d'aquesta especialitat se'ls anomena ebenistes.

Història 
Com la pedra, el fang i determinades parts d'animals, la fusta va ser un dels primers materials treballats pels homes primitius. El desenvolupament d'una civilització sol anar lligat a l'augment del grau de destresa en el treball dels materials.

Dues civilitzacions antigues hàbils en l'ús de la fusta van ser els egipcis i els xinesos. El treball de la fusta és descrit en molts dibuixos de l'antic Egipte. També hi ha còpies del treball dels antics egipcis, com cadires, que encara existeixen. El metall usat pels egipcis era, probablement, el bronze o el coure, perquè l'acer encara no s'havia inventat.
acoblament i encolat, s'elaboren mobles en fustes fines, especialment en eben (també anomenat banús), del qual pren el nom.

Lu Ban i la seva esposa, Yun, són considerats els precursors dels treballs de fusta a la Xina. Es diu que Lu Ban va introduir la garlopa i altres instruments a la Xina. Els seus ensenyaments estan continguts en el Lu Ban Jing (manuscrit de Lu Ban), encara que probablement va ser escrit 1.500 anys abans. Aquest llibre descriu com es construeixen diferents objectes. També conté instruccions molt extenses sobre el Feng Shui. Gairebé no s'hi fa cap esment de la complicada ebenisteria xinesa sense cola ni claus, per la qual els mobles xinesos són tan famosos.

Operacions pròpies de l'ebenisteria 
 Embogar
 Entatxar
 Embotir
 Enclavillar
 Engarrotar
 Emmotllurar
 Fonar

Oficis i activitats de l'ebenisteria 
 Cadirer o cadiraire
 Ebenista o fuster primater
 Dissenyadors de mobles
 Bagulaire
 Llitaire

Ebenistes: dissenyadors de mobles dels Països Catalans 
 Eusebi Busquets i Conill
 Francesc Vidal i Jevellí i el seu fill Frederic Vidal i Puig
 Gaspar Homar i Mezquida
 Joan Busquets i Jané
 Joan Pallarols i Colomer
 Josep Mainar i Pons
 Lluís Reig i Bonet
 Ramon Marinel·lo i Capdevila

Referències 

Fusteria
Arts decoratives
Díode Zener

Un díode Zener, és un díode semiconductor dissenyat especialment per a treballar en inversa. En aquests díodes, molt dopats, quan la tensió en polarització inversa aconseguix el valor de la tensió de ruptura (o zener), el mateix camp elèctric de la unió p-n és capaç d'arrencar electrons de la banda de valència permetent la conducció, sense gairebé variar la tensió. D'aquesta manera la tensió del díode, que sofrirà tan sols petites variacions amb l'increment del corrent elèctric degudes a la resistència interna (de l'orde d'una dècima de volt), pot usar-se com a tensió de referència, típicament en circuits estabilitzadors o reguladors de tensió.

La tensió de ruptura, que segons el model oscil·la entre 2,4 i més de 100 V, pot controlar-se per mitjà del procés de dopatge, i s'aconseguixen toleràncies del 0,05% del valor nominal o inferiors, encara que els dispositius que s'empren normalment tenen toleràncies del 5 o 10% de la tensió zener.

L'efecte Zener fou descobert pel físic americà Clarence Melvin Zener.

Referències 

Zener
Díode d'allau

Un díode d'allau, és un díode semiconductor dissenyat especialment per a treballar en inversa. En estos díodes, poc dopats, quan la tensió en polarització inversa abasta el valor de la tensió de ruptura, els electrons que han botat a la banda de conducció per efecte de la temperatura s'acceleren a causa del camp elèctric incrementant la seua energia cinètica, de forma que al col·lidir amb electrons de valència els alliberen; estos al seu torn, s'acceleren i col·lidixen amb altres electrons de valència alliberant-los també, produint-se una allau d'electrons l'efecte del qual és incrementar el corrent conduït pel díode sense a penes increment de la tensió.

L'aplicació típica d'estos díodes és la protecció de circuits electrònics contra sobretensions. El díode es connecta en inversa a terra, de manera que mentre la tensió es mantinga per davall de la tensió de ruptura només serà travessat pel corrent invers de saturació, molt menut, per la qual cosa la interferència amb la resta del circuit serà mínima; a efectes pràctics, és com si el díode no existira. En incrementar-se la tensió del circuit per damunt del valor de ruptura, el díode comença a conduir desviant l'excés de corrent a terra evitant danys en els components del circuit.

Vegeu també 
 Espurneig
 Tensió de ruptura

Allau
Floresta

Toponímia
 Floresta (Sicília), municipi italià.
 Floresta (Buenos Aires), barri de Buenos Aires.
 Floresta (Pernambuco), ciutat de Pernambuco (Brasil)
 Floresta (Colòmbia), municipi de Boyacá.
Albi

L'Albi, municipi català de la comarca de les Garrigues
 Albi (Llenguadoc), vila capital de l'Albigès i que administrativament conforma una comuna francesa del departament del Tarn
 Vescomtat d'Albi, jurisdicció feudal d'Occitània centrada a la ciutat d'Albi 
 Bisbat d'Albi, divisió eclesiàstica de França que té com a capçalera la ciutat d'Albi i comprèn el departament del Tarn
 Districte d'Albi, districte del departament francès del Tarn, a la regió de Migdia-Pirineus
Díode làser

Un díode làser és un dispositiu semiconductor semblant als díodes LED però que sota les condicions adequades emet llum làser. A vegades es denomina díodes làser d'injecció, o per les seues sigles angleses LD o ILD.

Principi de funcionament 
Quan un díode convencional o LED es polaritza en directa, els buits de la zona p es mouen cap a la zona n i els electrons de la zona n cap a la zona p; estos dos desplaçaments de càrregues constituïxen el corrent que circula pel díode. Si els electrons i buits estan en la mateixa regió, poden recombinar-se caient l'electró al buit i emetent un fotó amb l'energia corresponent a la banda prohibida (vegeu semiconductor). Esta emissió espontània es produïx en tots els díodes, però només és visible en els díodes LED que tenen una disposició constructiva especial amb el propòsit d'evitar que la radiació siga reabsorbida pel material circumdant, i una energia de la banda prohibida coincident amb l'espectre visible; en la resta de díodes, l'energia es dissipa en forma de radiació infraroja.

En condicions apropiades, l'electró i el buit poden coexistir un breu temps, de l'orde de mil·lisegons, abans de recombinar-se, de forma que si un fotó amb l'energia apropiada passa per casualitat per allí durant eixe període, es produirà l'emissió estimulada (vegeu làser), és a dir, al produir-se la recombinació el fotó emès tindrà igual freqüència, polarització i fase que el primer fotó.

En els díodes làser, el cristall semiconductor té la forma d'una làmina prima aconseguint-se així una unió p-n de grans dimensions, amb les cares exteriors perfectament paral·leles. Els fotons emesos en la direcció adequada es reflectiran repetidament en dites cares estimulant al seu torn l'emissió de més fotons, fins que el díode comença a emetre llum làser.

Vegeu també 
 Dispositiu semiconductor
 Electrònica impresa
 Electrònica d'estat sòlid
 Semiconductor
 Unió PN

Díodes emissors de llum
Làsers
Fotodíode

El fotodíode és un component electrònic i un tipus de fotodetector. És una unió p-n dissenyada per ser sensible a una entrada òptica. Els fotodíodes duen incorporada una finestreta o un connector de fibra òptica per tal de permetre el pas de la llum a la part sensible del dispositiu.

Els fotodíodes poden ser usats en connexió directa a massa o en polarització inversa. En connexió a massa la llum que incideix en el díode produeix un voltatge que genera corrent en direcció a la polarització directa. Açò s'anomena fenomen fotovoltaic i n'és la base de les cèl·lules solars (de fet les cèl·lules solars tan sols són un gran nombre de fotodíodes grans i barats).

Els díodes normalment tenen una elevada resistència quan es polaritzen en inversa. Aquesta resistència es redueix quan la llum de la freqüència apropiada incideix sobre la unió. D'ací que un fotodíode polaritzat en inversa puga ser usat com a detector de llum observant el corrent que el recorre. Els circuits basats en aquest efecte són més sensibles a la llum que els basats en l'efecte fotovoltaic.

En essència un fototransistor no és més que un transistor bipolar que té un encapsulat transparent perquè la llum arriba al díode format per la unió base-col·lector. El fototransistor funciona com un fotodíode, però amb una sensibilitat a la llum molt més gran, ja que els electrons que s'obrin pas pel díode base-col·lector són amplificats per la funció del transistor.

Aplicacions 
Els fotodíode P-N són emprats en aplicacions similars a les dels fotoconductors.

En productes de consum com mesuradors de llum per a càmeres, ràdio-despertadors (els que baixen la intensitat lumínica quan està fosc) i llums del carrer normalment s'usen fotoconductors en compte de fotodíodes, encara que també podrien usar-se.

Els receptors de control remot de vídeos i televisions sovint usen fotodíodes.

Els fotodíodes s'usen per a obtenir mesures precises de la intensitat lumínica, ja que tenen una millor resposta linear que els fotoconductors.

Els fotodíodes P-N no s'usen per a mesurar intensitats de llum extremadament baixes. En compte, si cal una alta sensitivitat, s'usen díodes d'allau, CCDs intensificats (ICCD) o tubs fotomultiplicadors en aplicacions com astronomia, espectroscòpia, equipament de visió nocturna i mesuradors làser

Els díodes PIN són molt més ràpids i més sensibles que els díodes amb una unió p-n ordinària, d'ací que s'usen per a comunicacions

 pіn - photodiodes, X - ray detectors

Vegeu també 
sensors d'infraroig

Díodes
Fotodetectors
Díode supressor de voltatge transitori

Un díode supressor de voltatges transitoris (TVS) és un dispositiu electrònic usat per a protegir els circuits de les puntes de voltatge o sobretensions conduïdes o bé induïdes en els cables connectats. El dispositiu pot representar-se com un sol díode Zener (unidireccional) o dos díodes en sèrie (bidireccional: un d'ells a l'inrevés) i connectats en paral·lel amb el circuit a protegir. Encara que aquesta descripció esquemàtica és prou acurada, físicament aquests dispositius es venen com un sol component encara que es tracti del model bidireccional. Funciona dissipant l'excés de corrent en forma de calor quan el voltatge conduït o induït supera el potencial de ruptura Zener.

Altres mètodes per eliminar els transitoris són els varistors i les descàrregues de gas.

Referències

Vegeu també 

 Concepte de sobretensió
 Resistència de baix valor
 Fusible rearmable PTC
 TVS

Supressor
Varactor

Un varactor, díode varicap, VVC (de l'anglès Voltage-Variable Capacitance, capacitància variable amb el voltatge) o de sintonia, és un tipus de díode usat en alguns circuits electrònics. Normalment s'usa com a condensador controlat per voltatge i la seua funció de díode és secundària. Es polaritza en inversa perquè no passi corrent per ell, però donat que l'ample de la regió de deflexió varia amb el voltatge aplicat, la capacitat del díode pot variar. Generalment, l'ample de la regió de deflexió és proporcional a l'arrel quadrada del voltatge i la capacitat inversament proporcional a l'ample de la regió de deflexió. Per això podem dir que la capacitància és inversament proporcional a l'arrel quadrada del voltatge aplicat.

Tots els díodes exhibeixen este fenomen en cert grau, però els díodes varicaps estan especialment dissenyats per a aprofitar l'efecte i elevar la capacitància i el rang de variabilitat (en la majoria dels díodes s'intenta precisament el contrari).

Vegeu també 
 Díode
 Junció PN

Enllaços externs 

  Explicació interactiva del díode semiconductor, Universitat de Cambridge
  Animació flash que mostra el funcionament del díode Schottky 

Varicap
Arts dinàmiques

Les arts dinàmiques o del temps són les arts que no es plasmen en objectes físics estàtics i permanents o, encara que es puguin plasmar (com el cas de d'una partitura de música o una coreografia en dansa), no adquireixen el seu estat d'art fins que no s'interpreten. Les arts escèniques en general són arts dinàmiques.

Dinamiques
Escut d'Argentona

L'escut d'Argentona representa una palma com a símbol del màrtir sant Julià d'Antinoe, patró d'Argentona i a qui està dedicada l'església parroquial, i els Quatre Pals representant la jurisdicció del comte rei.

Escut heràldic 

L'escut oficial d'Argentona té el següent blasonament:
«Escut caironat truncat: 1r. d'argent, una palma de sinople posada en pal; i al 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.»

Està oficialitzat per la Generalitat de Catalunya, aprovat el 25 de setembre del 1992 i publicat al DOGC número 1654 de 7 d'octubre del mateix any.

Tradicionalment l'escut incorporava un bàcul, ja que sant Julià va ser abat del monestir que va fundar. Aquest bàcul es va perdre amb l'aprovació de l'escut oficial el 1992, ja que es relacionava amb un bàcul de bisbe. Tot i així, algunes entitats locals el conserven.

Bandera d'Argentona 

La bandera d'Argentona reprodueix els símbols heràldics. Té la següent descripció oficial:
«Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en nou faixes iguals, cinc de grogues i quatre de vermelles alternades. A l'asta un pal d'amplada d'1/4 de la bandera de color blanc i carregat amb la palma de l'escut posada en pal, d'altura de 7/9 parts de la bandera, de color verd.»

Va ser aprovada el 31 de març de 1994 i publicada en el DOGC número 1886 de 20 d'abril del mateix any.

Referències

Enllaços externs 
 Ajuntament d'Argentona: Símbols oficials, a Municat

Argentona
Cultura d'Argentona
Argentona
Senyal de la Generalitat de Catalunya

El senyal actual de la Generalitat de Catalunya és el símbol que representa les institucions de la Generalitat de Catalunya i els organismes que en depenen.

Està format per un oval que porta inscrits pals vermells sobre fons groc o or, emmarcat per rams de fulles de llorer.

L'escut de la Diputació del General havia estat la creu de Sant Jordi. El Senyal de la Generalitat correspon al dibuix que l'arquitecte Bartomeu Llongueras va fer amb motiu del concurs convocat a aquest efecte l'any 1931. Tot i no ser l'obra guanyadora, va tenir una gran acceptació i sembla que era el senyal preferit del 1932, el qual ha tingut la màxima divulgació fins als nostres dies. El premi oficial va ésser atribuït a Joaquim Navàs, però la veritat és que fou poc usat.

Es va tornar a oficialitzar el 2 d'abril del 1981 amb algunes simplificacions que estalviaven les confusions per posar el símbol cap per avall. A més, excepte algunes situacions molt concretes, se sol fer servir una varietat del símbol bicolor (gules i plata) enlloc de la tricolor.

Cal no confondre'l amb l'escut de Catalunya.

Referències

Enllaços externs 
 Acord del Consell de la Generalitat de 4 de gener de 1932. Butlletí de la Generalitat de Catalunya  (arxivat)
 Programa d'identificació visual de la Generalitat de Catalunya, amb la normativa i la descripció dels elements bàsics d'identitat

Generalitat de Catalunya
Símbols de Catalunya
Atenció sociosanitària

L'atenció sociosanitària va adreçada a aquells pacients que per les seves característiques comporten un problema social sobreafegit al de la seva patologia. Inclouen bàsicament els grups següents: persones grans, malalts crònics amb dependència i pacients en situació terminal.
 	 
L'atenció sociosanitària, s'adreça també als malalts amb demència, les cures pal·liatives i l'atenció a les persones amb malaltia crònica evolutiva i tendent a la discapacitat. En definitiva, és un tipus d'assistència adreçat a les persones dependents, no autosuficients a nivell funcional i que requereixen un ajut, vigilància o cura especial.

A Catalunya, el Servei Català de la Salut garanteix l'atenció sociosanitària pública a través dels centres sociosanitaris que inclouen diversos recursos d'internament destinats a persones que necessiten una atenció de tipus geriàtrica o psicogeriàtrica.
A la vegada, promou el desenvolupament de programes d'atenció sanitària a la gent gran que siguin flexibles, que s'adaptin a les necessitats de la persona i del seu entorn. L'objectiu és la permanència de les persones grans al seu domicili amb la millor qualitat de vida i autonomia possible.

Enllaços externs 
 Servei Català de la Salut
 «Atenció sociosanitària», al web de la Generalitat de Catalunya

Referències 

Societat
Salut i benestar social
Centre sociosanitari

Els centres sociosanitaris són els recursos d'internament dotats de les característiques estructurals i del personal necessari per atendre pacients sociosanitaris.

Estructura 
Des del punt de vista de la seva estructura de serveis, estan integrats per una o més de les unitats següents:

Unitat de llarga estada 
És la unitat d'hospitalització que té com a funció el tractament rehabilitador, de cures de manteniment, de profilaxi de complicacions, com també de suport per a persones grans amb malalties cròniques de llarga evolució que han generat incapacitats funcionals de major o menor grau, a fi d'aconseguir la màxima autonomia que permeti la situació del malalt.

Dins d'aquestes unitats s'inclou l'atenció a persones amb demència avançada o amb algun altre trastorn cognitiu de tipus crònic. Quan el nombre de persones hospitalitzades amb aquestes patologies és prou nombrós, cal ubicar aquests pacients en unitats diferenciades de psicogeriatria.

Unitat de mitjana estada-convalescència 
És la unitat d'hospitalització que té com a objectiu restablir aquelles funcions o activitats que hagin estat afectades, parcialment o totalment, per diferents patologies. Es tracta de persones grans amb malalties de base que necessiten una recuperació funcional després de patir un procés quirúrgic, traumatològic o mèdic, prèviament tractat en una fase aguda.

Unitat de mitjana estada-cures pal·liatives 
És la unitat d'hospitalització que té com a funció oferir tractament pal·liatiu i de confort a pacients amb càncer avançat o amb altres malalties inguaribles en fase terminal. El control de símptomes i el suport emocional al malalt i a la seva família són els objectius que presenta la unitat.

Unitat de mitjana estada polivalent 
És una unitat en la que es poden atendre indistintament pacients convalescents o tributaris de cures pal·liatives.

Unitat de tractament de la sida 
És la unitat d'hospitalització creada per atendre pacients en fase terminal específicament per sida.

Unitat d'avaluació integral ambulatòria en geriatria, cures pal·liatives i trastorns cognitius 
L'avaluació integral ambulatòria en geriatria, cures pal·liatives i trastorns cognitius és l'activitat per la qual s'arriba a un diagnòstic clínic que, a més, valora les capacitats i necessitats de determinats pacients, mitjançant un procediment de diagnòstic unidisciplinari o multidisciplinari, segons escaigui, per tal de dissenyar un pla d'intervenció global. Aquesta avaluació és una eina de suport especialitzada per a l'atenció primària i altres xarxes sanitàries i sociosanitàries.

Salut i benestar social
Hospital Universitari Arnau de Vilanova

LHospital Universitari Arnau de Vilanova és el centre hospitalari de referència de la sanitat pública a les terres de Lleida i a algunes comarques de la Franja de Ponent. La seva gestió correspon a l'Institut Català de la Salut (ICS).

Compta en l'actualitat amb una dotació de 462 llits.

Història 
L'hospital fou inaugurat el juny de 1956 sota el nom de Residencia Sanitaria General Moscardó.

Des de la seua construcció, l'Hospital ha viscut successives ampliacions i remodelacions. El 1987 s'inaugurà una nova ala annexa a l'antiga residència, que avui dia és l'entrada principal al complex.

Va pertànyer a la xarxa d'hospitals de l'INP i després a l'INSALUD, fins a l'any 1981 que va ser traspassat a la Generalitat de Catalunya.

El 2021 es va construir l'Edifici Hospitalari Polivalent a l'Hospital Universitari Arnau de Vilanova, realitzat per l'empresa PMMT Arquitectura i promogut pel Servei Català de la Salut com a resposta de la crisi sanitària provocada per la COVID-19. L'edifici va ser premiat pels Premis Catalunya Construcció 2021 del CAATEEB 

L'any 1995 l'hospital es consolida dins la categoria d'Hospital Universitari.

Actualment l'Institut de Recerca Biomèdica de Lleida disposa d'un edifici annex a l'hospital i a partir el 2015 es configura el nou Consorci Sistema Integral de Salut Lleida.

Referències

Enllaços externs 
 Web de l'Hospital Universitari Arnau de Vilanova

Edificis de Lleida
Arnau de Vilanova
Elements del bloc d

Els elements del bloc d (per difús) són aquells situats en els grups 3 a 12 de la taula periòdica dels elements. En aquests elements el nivell energètic més extern correspon a orbitals d (vegeu també la configuració electrònica).

En el diagrama es mostra la taula periòdica dividida en blocs. En el bloc d hi ha trenta elements (realment n'hi ha més, però no es troben a la natura, i no se solen tenir en compte). Aquests es divideixen en deu grups de tres (les columnes), on els tres elements tenen propietats físiques i químiques semblants entre si, encara que els dos que es troben més avall s'assemblen més entre si i mostren més diferències amb què està en la primera fila (anomenat normalment "element capçalera de grup").

També es poden dividir en tres sèries (files) de deu elements, anomenades a vegades "sèries de transició" (vegeu metall de transició).

Referències 

Grups d'elements químics
Elements del bloc f

Els elements del bloc f (de fonamental) són dues sèries, una començant a partir de l'element lantà i l'altra a partir de l'actini, i per això als elements d'aquestes sèries se'ls anomena lantànids i actínids. Encara que a la taula periòdica dels elements haurien d'anar després d'aquests dos elements, se solen representar separats de la resta.

Tenen dos electrons s en el seu nivells energètics més externs (n) i electrons f en nivells més interiors (n-2). Alguns també tenen electrons d en nivells intermedis (n-1). Vegeu configuració electrònica.

Referències 

Grups d'elements químics
Elements del bloc g

Els elements del bloc g representen un grup hipotètic, no observat, d'elements que estarien més enllà dels transurànids actualment descoberts, i on s'ocuparia un nou orbital de tipus g. Vegeu configuració electrònica.

No se sap ben on començaria aquest bloc g dins de la taula periòdica dels elements. En principi, seria a partir de l'element de nombre atòmic 121 o 122.

Referències 

Grups d'elements químics
Simca

Simca (Société Industrielle de Mécanique et de Carrosserie Automobile) fou una marca d'automòbils francesa fundada per Henri Théodore Pigozzi el 1934.

Inicialment Simca es dedicà exclusivament a comercialitzar a França models de la marca italiana Fiat. Els primers models foren els Simca 6 CV i 11 CV que adaptaven els Fiat Balilla i Ardita respectivament.

El 1937 Pigozzi arribà a un acord amb Agnelli, el magnat de la Fiat, per tal d'adaptar el conegudísssim Fiat Topolino que sortí al mercat francès amb el nom de Simca 5 CV i ja lluint el logotip de l'oreneta que distingia la marca francesa. Posteriorment el Fiat 1100 va ser comercialitzat a França com a Simca 8 després de ser presentat amb gran èxit al Saló de l'Automòbil de París de l'any 1948.

Però el veritable primer model d'èxit de la marca fou l'Aronde (sinònim d'oreneta en francès arcaic) un cop l'empresa quedà ja desvinculada de la Fiat italiana. Aquest model va començar a comercialitzar-se el 1951 aconseguint una producció rècord de 300 unitats diàries. Per tal d'introduir el nou model en el mercat Pigozzi havia decidit de fer una impactant prova davant l'opinió pública. Va sol·licitar d'un notari l'elecció a l'atzar d'una unitat de la factoria i el portà al circuit de Montlhéy. Allà va afrontar el desafiament de fer 100.000 quilòmetres continuats sense aturar-se. Després de 40 dies amb les seves nits girant sense cap problema, va cobrir la distància establerta a una velocitat mitjana de 86,4 quilòmetres/hora. L'any següent va repetir la prova pels carrers de París sense patir tampoc cap avaria. Aquestes proves encumbraren el model Aronde que tingué una gran acollida i un notable èxit comercial a la dècada dels cinquanta.

Posteriorment l'empresa s'associà amb la nord-americana Ford Motor Company i va produir el model Ariane. Anys després Ford va vendre la seva participació a Chrysler amb qui ja als anys seixanta s'impulsà el projecte del Simca 1000 (llençat al mercat el 1961) i els models 1300 i 1500. El Simca 1000 va ser construït a Espanya a mitjans dels seixanta per la factoria d'Eduardo Barreiros i llençat al mercat amb el lema El cinco plazas con nervio.

L'any 1963 Pigozzi abandonà definitivament la companyia i moria poc després als 66 anys. Chrysler assumí tot el control sobre la marca i llençà al mercat el model 1100 que a Espanya va ser conegut com a Simca 1200.

A l'estiu de 1970 la companyia passava a denominar-se Chrysler-France, tot i que encara es fabricaren automòbils amb la marca Simca fins al 1979 en què passaren a ser comercialitzats sota la marca Talbot i el nom de Simca desaparegué definitivament com a marca d'automòbils.

Enllaços externs 

 Club Simca France 
 Simca 1000 rallye de légende  

Empreses de França
Fabricants d'automòbils desapareguts
Llista de municipis de la província de Lleida

En aquesta taula figuren tots els municipis de la província de Lleida i el nombre d'habitants que tenen. Les capitals de comarca estan marcades en negreta.

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|}

Referències 

Lleida
Antonín Panenka

Antonin Panenka (Praga, 2 de desembre de 1948) fou un futbolista txecoslovac. La major part de la seva carrera va jugar al FC Bohemians Praha. Forma part de la història del futbol gràcies a la seva hàbil i sorprenent forma de convertir el penal que donà la victòria a la selecció de Txecoslovàquia a la final de l'Eurocopa de Futbol de 1976.

El penal de Panenka 
La final de l'Eurocopa de futbol que enfrontava la selecció de Txecoslovàquia i la d'Alemanya Occidental va acabar en empat (2-2) després de la pròrroga. Els set primers penals van acabar en gol fins que Uli Hoeneß va fallar el seu. Amb un 4-3 a favor, Panenka tenia la possibilitat de convertir el llançament decisiu.

Sota els pals hi havia Sepp Maier, llegendari porter del Bayern de Múnic. Panenka es va aproximar a la pilota i, just abans de xutar-la, va fingir xutar cap a un costat. Maier va estirar-se cap a la seva esquerra i Panenka va xutar per la part inferior de la pilota, que s'aixecà un parell de metres iniciant una vaselina. La pilota acabà entrant lentament pel bell mig de la porteria sense que el porter alemany, que ja era a terra, pogués fer res per a evitar-ho. De fet, Panenka, molt segur de si mateix, va començar a aixecar els braços en senyal de victòria instants abans que la pilota entrés a la porteria.

Aquest gol, ha passat a la història del futbol fins al punt que a una pena màxima convertida d'aquesta forma se l'anomena popularment 'penal estil Panenka'.

Curiositats 
El juny de 2011 es va crear una revista sobre cultura futbolística amb el seu nom.

Referències

Enllaços externs 

 Vídeo del penal de Panenka

Futbolistes internacionals amb Txecoslovàquia de la dècada de 1970
Futbolistes internacionals amb Txecoslovàquia de la dècada de 1980
Campions de l'Eurocopa de futbol
Futbolistes de Praga
Dirigents esportius
Futbolistes del Rapid Viena
Escala

Escala (proporció), proporció entre les dimensions reals d'un objecte i la seva representació en un mapa, una maqueta, un plànol
 Escala (element constructiu), element que serveix per pujar una distància vertical i horitzontal
 Escala de mà, aparell portàtil que consisteix en dues peces paral·leles o lleugerament convergents unides a intervals per escalons, que serveix per pujar o baixar una persona d'un nivell a un altre
 Toponímia: 
 L'Escala, municipi de l'Alt Empordà
 Escala (Alts Pirineus), municipi francès del departament dels Alts Pirineus
 Anatomia:
 Escala mitjana de Löwenberg o conducte coclear, a orella interna: entre la membrana de Reissner i la basilar, que conté l'òrgan de Corti
 Escala del timpà o rampa timpànica, a orella interna: porció del conducte espiral que acaba a la finestra rodona de la caixa timpànica
 Escala del vestíbul o rampa vestibular, a orella interna: porció del conducte espiral que, per l'orifici vestibular del cargol, s'obre al vestíbul
 Música: Escala musical successió de notes ordenades per altures en l'àmbit d'una octava
Escut de Cabrera de Mar

L'escut oficial de Cabrera de Mar té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una cabra de sable dextrada d'un arbre de sinople les fulles del qual està menjant; ambdós sostinguts d'un peu d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 6 de setembre de 1994 i publicat al DOGC el 19 del mateix mes amb el número 1949. Armes parlants que tradicionalment al·ludeixen al nom del poble: la cabra menjant de l'arbre col·locada sobre el peu d'atzur que fa referència al mar.

Referències

Vegeu també 
 Escut de Pineda de Mar
 Escuts i banderes del Maresme

Cabrera de Mar
Cabrera de Mar
Escut de Caldes d'Estrac

L'escut oficial de Caldes d'Estrac té el següent blasonament:

Escut caironat: en camper d'atzur, una caldera d'or. A la punta de 3 cintes ondades d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 30 de desembre de 1981 i publicat al DOGC el 5 de febrer de l'any següent amb el número 197. Com tots els pobles i viles anomenats "caldes", Caldes d'Estrac (també conegut com a Caldetes) té relació amb les aigües termals. La caldera és un símbol parlant que fa referència al nom de la vila, pel doble sentit del llatí caldarium com «banys calents» i «caldera», i les ones al·ludeixen al mar vora el qual s'aixeca aquesta turística vila termal.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme

Caldes d'Estrac
Caldes d'Estrac
Escut de Calella

L'escut oficial de Calella té el següent blasonament:

Escut caironat truncat i semipartit: 1r. d'or, un gos de sable passant; al 2n. d'atzur, un mig vol abaixat d'argent i al 3r. de gules, 3 estrelles d'or de 6 puntes. Per timbre una corona mural de ciutat.

Va ser aprovat el 24 d'abril de 1989 i publicat al DOGC el 8 de maig del mateix any amb el número 1140. Armes parlants: un gos, o ca, i l'ala tradicionalment fan referència al nom de la ciutat. Els tres estels són un atribut de Santa Maria, patrona de Calella.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme

Calella
Calella
Escut de Dosrius

L'escut oficial de Dosrius té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una perla ondada d'atzur acompanyada al cap d'un castell de gules obert. Per timbre una corona de marquès.

Història 
L'escut va ser aprovat el 17 de juliol de 2000 i publicat al DOGC el 9 d'agost del mateix any amb el número 3201.

Armes parlants que simbolitzen la situació del poble (representat pel seu castell del ) a la confluència de les rieres del Far i de Canyamars, que formen la riera de Dosrius. La corona és una al·lusió als marquesos de Castelldosrius, títol atorgat als barons de Dosrius el 1690.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme
 Bandera de Dosrius

Dosrius
Dosrius