alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Joran

Joran [ʒɔ.ʁɑ̃], popřípadě juran [ʒy.ʁɑ̃], je jméno horského studeného větru vanoucího ze severozápadu přes pohoří Jury. Je chladný a nárazovitý. Působení joranu postihuje oblast od Ženevy po Grenchen, ta zahrnuje i oblast Ženevského, Neuchâtelského a Bielského jezera.
 
Bouët rozlišuje dva rozdílné typy joranů vznikajících z různých příčin:
 joran dynamický (též joran studené fronty, francouzsky ‹Le Joran de front froid›) vzniká, když se oblast nízkého tlaku vzduchu přesouvá od severu z Francie přes region Franche-Comté a musí stoupat přes pohoří Jury. Tato povětrnostní situace nastává většinou, když nad severním Španělskem leží oblast vysokého tlaku vzduchu, nebo z oblasti Skotska zasahuje do jižní Evropy brázda nízkého tlaku vzduchu.
 joran statický (též francouzsky ‹Le Joran d'orage›) je katabatický padavý vítr, který je pozorován většinou v podvečer mezi květnem a červencem. Podmínky vedoucí ke statickému joranu jsou zatím jen málo prozkoumány. Patrně jsou způsobeny v rozdílných hodnotách teploty a tlaku vzduchu mezi severním a jižním úpatím Jury. Zejména rozdíl teploty vzduchu mezi hřbetem a úpatím má vliv na rychlost nárazů větru a na rychlost větru vůbec. Na rozdíl teplot má vliv zastínění svahů Jury při západu slunce, ale též oblaky a oblačnost.

Reference

Literatura 
 BOUËT, Max. Climat et météorologie de la Suisse romande. Lausanne : Payot, 1985. S. 76–88.

Větry
Troposféra

Troposféra je nejspodnější část atmosféry sahající od zemského povrchu k tropopauze, jež odděluje troposféru od výše ležící stratosféry. Tato hranice je dána změnou teplotního gradientu. Na rovníku je troposféra vertikálně mohutná kolem 16–18 km, v mírných šířkách dosahuje v průměru přibližně k 11 km a u pólů má vertikální rozsah 7–9 km. Vertikální mohutnost troposféry však závisí nejen na zeměpisné šířce, ale také na teplotě vzduchové hmoty a roční době.

Tlak vzduchu v nadmořské výšce 0 m je v průměru 1013 hPa, ve výšce 5500 m (polovina vertikálního rozsahu troposféry) je 500 hPa, na horní hranici troposféry kolem 250 hPa. Hustota vzduchu v nadmořské výšce 0 m je v průměru 1,225 kg.m−3, teplota vzduchu průměrně 15 °C. Viz Mezinárodní standardní atmosféra.

Pro troposféru je charakteristický obecný pokles teploty vzduchu s rostoucí výškou. Průměrný vertikální teplotní gradient (stratifikace, zvrstvení) je 0,65 °C na 100 m, nicméně průměrná hodnota ve spodní troposféře je nižší díky častým výskytům inverze teploty vzduchu – okolo 0,30 až 0,50 °C na 100 m. Nad tropopauzou je teplota vzduchu konstantní, případně nepatrně roste, a ve větší výšce pak roste výrazněji vlivem vyšší koncentrace ozónu.

Podmnožinou troposféry je mezní vrstva, zasahující od zemského povrchu do výšky zhruba 1–3 km. Nad horní hranicí mezní vrstvy je tzv. volná atmosféra. Těsně u zemského povrchu se vyskytuje přízemní vrstva, jejíž obvyklá mohutnost je několik desítek metrů, má výrazný denní chod a probíhá v ní nejintenzivnější tok tepla, vlhkosti či turbulence.

Na každé polokouli jsou situovány velkoprostorové cirkulační buňky se stálou polohou, které jsou základními prvky globální cirkulace atmosféry. Nad rovníkem vzduch vystupuje do výšky do oblasti tropopauzy, odtud proudí do vyšších zeměpisných šířek a přibližně kolem 20. až 30. šířkového stupně sestupuje k zemskému povrchu. U něj proudí zpět k rovníku, toto proudění se obvykle označuje jako pasát. Tato cirkulační buňka se nazývá Hadleyho. Druhá cirkulační buňka je mezi 20. až 30. stupněm a přibližně 60. stupněm zeměpisné šířky, nazývá se Ferrelova. Od 60. stupně zeměpisné šířky do oblasti zemského pólu je polární buňka.

Slovo troposféra pochází z řečtiny (τρόπος = „otáčet“, popřípadě „míchat“; σφαῖρα = „koule“). V troposféře probíhá intenzivní turbulentní promíchávání, takže vzduch má víceméně konstantní zastoupení plynů, ale s ohledem na proměnlivý obsah vodní páry nebo různých příměsí, jako oxidy uhlíku či dusíku. Troposféra je nejnižší část atmosféry, kde se vyskytují nejvýznamnější povětrnostní jevy, přičemž zahrnuje 75 % hmotnosti atmosféry. Zejména v troposféře probíhají procesy, které nazýváme počasí.

Reference

Související články 
 Troposférický ozón

Externí odkazy 
 
 

Meteorologie
Členění atmosféry
Theodore Dreiser

Theodore Dreiser [Drajzr] (27. srpen 1871 – 28. prosinec 1945) byl americký prozaik a novinář, představitel naturalismu.

Dílo 
Byl ovlivněn svými novinářskými počátky a studiem sociologie. Pro jeho díla je typická kritika americké společnosti a lidí toužící po kariéře a penězích. Jeho kritika je založena na tvrzení, že peníze a kariéra vedou ke ztrátě lidskosti a citů. Zároveň o něm lze říct, že ho „lepší“ vrstvy fascinovaly. Ve svých dílech se pokoušel najít moderního amerického hrdinu. Člen komunistické strany se zájmem o sociální politiku.
 
 Sestřička Carrie (1900) – hlavní postava Carrie odjede do Chicaga za bohatstvím. Kniha končí tím, že je Carrie sice dosáhla svých cílů, ale není šťastná.
 Americká tragédie (1925) – příběh muže jménem Clyde Griffith toužícího po bohatství. Při práci v továrně naváže vztah s Robertou, ale zjistí, že mu láska stojí v cestě k bohatství (nabídka sňatku s dcerou milionáře). Nakonec těhotnou Robertu utopí a je za to odsouzen k smrti.
 Jennie Gerhardtová
 Trilogie touhy
 Finančník
 Titán
 Stoik

Související články 
 Americká literatura
 Seznam amerických spisovatelů
 Naturalismus

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 

Američtí romanopisci
Američtí novináři
Naturalističtí spisovatelé
Narození v roce 1871
Úmrtí v roce 1945
Narození 27. srpna
Narození v Indianě
Úmrtí 28. prosince
Muži
Autoři autobiografií
Moderátor

Moderátor má více významů:

 Moderátor (profese) – (z ital. moderato = mírně) – ten, kdo řídí (mírní) diskusi nebo soutěž, aby neopustila rámec tématu, pravidel či slušnosti; dnes často zaměňován za konferenciéra nebo hlasatele
 Moderátor (církev) – kněz koordinující duchovní správu pro více farností
 Moderátor neutronů – zpomaluje při jaderných reakcích neutrony
 Moderátor (klavír) – zvukové tlumící zařízení uvnitř klavíru (mechanický tlumič kmitů)

Externí odkazy
Stanley B. Prusiner

Stanley B. Prusiner (* 28. května 1942 Des Moines, Iowa) je americký lékař, profesor neurologie a biochemie na Kalifornské univerzitě v San Franciscu. V roce 1997 obdržel Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu za formulaci prionové teorie.

Narodil se v Des Moines v Iowě. Své dětství prožil jednak tam, jednak v Cincinnati v Ohiu, kde studoval na Walnut Hills High School. Poté následovala studia na Pensylvánské univerzitě a Kalifornské univerzitě (San Francisco). Po získání doktorátu studoval Prusiner glutamináty u Escherichie coli v laboratoři Earla Stadtmana v NIH (National institutes of Health). Strávil zde tři roky a poté se vrátil na Kalifornskou univerzitu (SF), kde pokračoval ve studiu, bádání a přednášení v oblasti neurologie. V roce 1982 formuloval prionovou teorii. V současné době přednáší neurologii a biochemii na Kalifornské univerzitě v San Franciscu a v Berkeley.

Externí odkazy 
 
 Oficiální životopis nositele Nobelovy ceny (anglicky)

Američtí lékaři
Židovští lékaři
Židovští chemici
Američtí biochemici
Američtí neurologové
Američtí Židé
Absolventi Pensylvánské univerzity
Nositelé Nobelovy ceny za fyziologii nebo lékařství
Američtí nositelé Nobelovy ceny
Židovští nositelé Nobelovy ceny
Nositelé Wolfovy ceny za lékařství
Nositelé Národního vyznamenání za vědu
Členové Národní akademie věd USA
Zahraniční členové Královské společnosti
Narození v roce 1942
Narození 28. května
Narození v Des Moines
Muži
Žijící lidé
Držitelé čestných doktorátů Boloňské univerzity
Pochajské moře

Pochajské moře (, doslova „moře Po“), neboli Pochajský záliv, je okrajová část Žlutého moře při severovýchodním pobřeží Číny. Do počátku 20. století (1929) se též užívalo označení Č’-li (starý název přilehlé provincie Che-pej).

Geografická charakteristika 
Mělké moře, či záliv, (hloubka se pohybuje kolem 10 až 30 m; průměr je 18 m) zaujímá plochu přibližně 77 000 km² a je ohraničeno dvěma výrazně vybíhajícími poloostrovy: Liaotungským na severovýchodě a Šantungským na jihu. Mezi nimi se nachází Pochajský průliv. Ze zálivu vybíhají tři zátoky (Liaotungská na severu, Pochajská na západě a Lajčouská na jihu). Do Pochajského moře ústí druhý největší čínský tok, Žlutá řeka (Chuang-che). V dávnější minulosti zasahovalo moře podstatně dále na západ; například v období Čchin (Qin) probíhala pobřežní čára v oblasti dnešního města Pao-ting (Baoding), které nyní leží 180 km ve vnitrozemí. Tento posun způsobilo zanášení moře naplaveninami Žluté řeky. Dalším velkým přítokem je řeka Chaj-che.

V nedávné době byla v oblasti moře (jak pode dnem, tak na Šantungském poloostrově) objevena naleziště ropy a zemního plynu.

Při pobřeží Pochajského moře leží provincie Šan-tung, Liao-ning, Che-pej a přímo spravované město Tiencin.

Externí odkazy 
 
 

 
Žluté moře
Moře Tichého oceánu
Moře Asie
Vodstvo Číny
Geografie Šan-tungu
Geografie Liao-ningu
Geografie Che-peje
Geografie Tchien-ťinu
August Ferdinand Möbius

August Ferdinand Möbius (17. listopadu 1790 Schulpforta, Sasko – 26. září 1868 Lipsko) byl německý matematik a teoretický astronom.

Život a dílo 
Möbius byl vzdáleným potomkem Martina Luthera.

Položil základy topologie (vědy která se zabývá matematickými vlastnostmi prostoru). Nejčastěji se o něm mluví v souvislosti s tzv. Möbiovou páskou, což je trojrozměrný útvar, který má pouze jednu stranu, z čehož vyplývají i další zajímavé topologické vlastnosti, např. neorientovatelnost.

Möbius v projektivní geometrii zavedl homogenní souřadnice. Zkoumal kruhové křivky a kruhové transformace v (komplexní) rovině v tzv. Möbiově geometrii. Také byl aktivní v teorii čísel.

Odraz v literatuře aj. 
Po Möbiovi je pojmenována postava Johanna Wilhelma Möbia z Dürrenmattova dramatu Fyzikové.

Möbiova páska byla vyobrazena v logu německého předsednictví Rady EU v druhé polovině roku 2020. Symbolizuje Evropu jako solidární a inovativní, jako jednotící prvek, který spojuje rozdílné zájmy.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Životopis - anglicky 
 Fotografie 

Němečtí matematici
Matematici 19. století
Teoretici čísel
Geometři
Němečtí astronomové
Absolventi Univerzity v Göttingenu
Členové Saské akademie věd
Narození v roce 1790
Úmrtí v roce 1868
Muži
Narození 17. listopadu
Úmrtí 26. září
Narození v Naumburgu
Úmrtí v Lipsku
Absolventi Univerzity Martina Luthera
Izrael (rozcestník)

Izrael (hebrejsky ישראל – zápasí Bůh) může v různých kontextech označovat následující:
 novodobý stát Izrael (מדינת ישראל Medinat Jisrael)
 izraelský národ
 jednotné Izraelské království
 severní izraelské království
 jméno patriarchy Jákoba
 Země izraelská, biblický název
Telefonní předvolba

Telefonní předvolba neboli směrové telefonní číslo je číslo, které se přidává před místní telefonní číslo stanice v telefonní síti, má-li být voláno z jiného uzlu či země, a nejnověji i od jiného operátora. V mezinárodním styku se předvolba skládá z přestupného znaku a směrového čísla.

Tento postup umožňuje automatické spojování meziměstských a mezinárodních hovorů i přepojování hovorů mezi různými operátory.

Telefonní předvolba se od běžného telefonního čísla liší tím, že začíná číslicemi či znaky, které se pro místní čísla na první pozici nepoužívají – obvykle nulou a pro mezinárodní hovory dvěma nulami. 

Znak "+" se celosvětově používá v mezinárodním formátu čísla a vždy se při volání musí nahradit takzvaným IDD prefixem, který závisí na zemi, z níž se volá. Například v Česku je to "00", stejně tak na Slovensku, ale například v USA je IDD prefix "011", což znamená, že při volání českému účastníkovi s číslem 602 123 123 se musí volat (v USA) "011420 602 123 123", zatímco ze Slovenska by to bylo "00420 602 123 123".

V současnosti již ve většině zemí není nutné nahrazovat znak "+" prefixem IDD, ale stačí zadat z klávesnice přímo znak "+", který se při volbě čísla automaticky nahradí IDD prefixem.

Telefonní číslovací plán 
Číslovací plán je schéma používané v telekomunikacích pro přidělování telefonních čísel účastnickým telefonům nebo jiným koncovým bodům telefonní sítě.

Číslovací plány různých zemí shromažďuje např. nizozemská firma International Numbering Plans B.V. V ČR vycházel  nejprve jako součást Telekomunikačního věstníku.
V roce 2007 Ministerstvo informatiky vydalo nové číslovací plány vyhláškou č. 117/2007 Sb.

České lokální předvolby 
V České republice byl k 22. 9. 2002 zaveden nový, jednotný systém devíticiferných telefonních čísel, kterým bylo nahrazeno lokální číslování v rámci uzlů a lokální směrovací předvolby. Zároveň byla zrušena počáteční nula při meziměstském volání nebo volání do mobilní sítě nebo z ní.   

České meziměstské předvolby do roku 2002: 
 02 Praha
 017 Karlovy Vary
 019 Plzeň
 038 České Budějovice
 047 Ústí nad Labem
 040 Pardubice
 048 Liberec
 049 Hradec Králové
 05 Brno
 069 Ostrava
 066 Jihlava
 067 Zlín
 068 Olomouc

Slovenské lokální předvolby 
Na Slovensku první číslice telefonního čísla definuje sekundární geografickou oblast nebo funkčně určenou oblast (síť či službu), v případě geografické oblasti pak druhá číslice určuje primární oblast. Vlastní účastnické telefonní číslo pak má 7 číslic s výjimkou Bratislavy, kde má lokální předvolba pouze jednu číslici a účastnická čísla mají 8 číslic. 

Číslování platné od 1. července 2002:

Reference

Související články 
 Telefonní předvolby mobilních operátorů v Česku
 Seznam mezinárodních směrových čísel
 Mezinárodní přestupný znak

Telefonní čísla
Raz, dva, tři

Raz, dva, tři (v originále One, Two, Three) je slavná filmová komedie Billy Wildera – produkce, scénář (spolu I. A. L. Diamondem, podle divadelní hry Egy, kettö, három od Ference Molnára) a režie – z roku 1961 odehrávající se v poválečném Berlíně, těsně před jeho rozdělením berlínskou zdí, jejíž stavba postihla i konec natáčení.

Wilderova, a Molnárova, ostrá a turbulentní satira si bere na mušku všechny strany studené války střetávající se v Berlíně – kapitalisty, komunisty, (bývalé) nacisty, Američany, Němce a Sověty. Tím se výrazně liší od jednostranné kulturní propagandy postihující i filmy tehdejší doby.

Obsazení 
 James Cagney - C.R. MacNamara, šéf Coca-Coly v západním Berlíně, s velmi poslušným místním personálem. Byla to na dlouhou dobu jeho poslední filmová role, až v roce 1981 hrál svou další, a poslední, filmovou roli komisaře Rheinlander Waldo ve filmu Ragtime Miloše Formana
 Horst Buchholz - Otto Ludwig Piffl, nadšený komunista, z nějž se během děje stane nadšený hrabě
 Pamela Tiffin - Scarlett Hazeltine, Ottova nadšená, zpočátku tajná, novomanželka, dcerka šéfa Coca-Coly, na kterou mají MacNamarovi dohlížet
 Arlene Francis - Phyllis MacNamara, MacNmarova žena, chápající Scarlet a přející ji
 Liselotte "Lilo" Pulver - Ingeborg, mladá Němka sledující svou kariéru sekretářky „pro všechny úkoly“, dobře ale znající hranice, které nikdy nepřekročí; má brilantní scénu tance s pochodněmi na stole ve východoberlínském hotelu za obdivu agentů KGB a Stasi
 Hanns Lothar - brilantní Schlemmer, MacNamarův německý asistent

Hudba 
André Previn použil ve filmu známou poslední větu Šavlového tance od Aram Chačaturjana jakožto centrálního hudebního tématu.
Horst Buchholz, v roli mladého komunisty Otta L. Piffla byl východoberlínskou lidovou policií mučen neustále opakujícím přehrávání písničky: Itsy Bitsy Teenie Weenie Yellow Polka Dot Bikini od Brian Hyland „přiznat“ (Ten pop-song byl 1960 na prvním místě v US-americké Hitparade a i ten prodej bikin v Americe běžel potom tenkát velice).

Nominace 
Film byl v roce 1962 čtyřikrát nominován na různé ceny, včetně na Oscara za nejlepší černobílou kameru a na Laurelovu cenu (Laurel Award) za Špičkovou komedii (Top Comedy).

Externí odkazy 
 
 

  
 
 
 Heslo na New York Times - Movies 
 Goodbye to Billy Wilder - článek na Bright Lights Film Journal s fotografií z natáčení
 Heslo v MGM Movie Database

Americké filmové komedie
Filmy Billyho Wildera
Filmy z roku 1961
Filmy natočené podle divadelních her
Filmy odehrávající se v Berlíně
Patnáctka

Patnáctka (známa též jako Loydova patnáctka podle jejího popularizátora Sama Loyda) je hlavolam, ve kterém musí hráč přesouváním kamenů uvnitř malé čtvercové krabičky tyto kameny seřadit.

Hlavolam sestává z krabičky, do které se vejde 4×4 čtvercových kamenů, místo jednoho kamene je však volné místo, které umožňuje kameny v krabičce posouvat. Na začátku jsou kameny zamíchány, cílem hry je seřadit je podle na nich napsaných čísel či jiného označení.

Kromě základní verze 4×4 existují také verze o jiné velikosti, např. jednodušší verze 3×3 (někdy označovaná jako Lišák).

Existence řešení 

V hlavolamu existují pozice, ze kterých není možné se dovolenými tahy (tzn. bez vyjmutí kamenů z krabičky) dostat do cílové pozice.
Sam Loyd nabídnul odměnu $1000 tomu, kdo jako první nabídne řešení jedné z těchto pozic (viz obrázek vlevo), což vyvolalo ohromný zájem o tuto hru (na čemž Loyd vydělal jmění). Tato odměna samozřejmě nikdy nemohla být vyplacena (což Loyd věděl).

Při podrobnější analýze hry se dá snadno prokázat, že existují právě dvě skupiny pozic, které na sebe nelze vzájemně převést povolenými tahy (jedna skupina obsahuje cílovou pozici, druhá skupina obsahuje např. výše uvedenou neřešitelnou pozici, která se od cílové liší výměnou právě dvou kamenů). K důkazu stačí uvědomit si, že parita součtu počtu inverzí v permutaci kamenů s číslem řádku, na kterém je volné místo, je invariantem úlohy, při platných tazích se nemění (při posuvu vodorovně se počet inverzí ani číslo řádku volného místa nemění vůbec, při svislých tazích se číslo řádku změní o jedna a počet inverzí se změní o liché číslo). To znamená, že stavový prostor úlohy obsahuje dvě třídy ekvivalence, které v grafu tvoří dvě oddělené komponenty. V požadovaném cílovém stavu je počet inverzí nula a prázdné pole je na čtvrtém řádku, 0 + 4 = 4, což je sudé číslo, takže řešitelné jsou jen ty pozice, které mají počet inverzí plus číslo řádku prázdného místa sudé (zatímco v uvedeném rozestavení je počet inverzí jedna a prázdné pole je stále na čtvrtém řádku, což dává lichý součet a pozice proto není řešitelná).

Hledání řešení 
Patnáctka je typickou ukázkou úlohy řešitelné heuristickým algoritmem. Nejběžnější heuristická ohodnocení používaná pro tuto úlohou jsou počet špatně umístěných kamenů či součet manhattanských vzdáleností kamenů od svých cílových pozic. Obě metriky jsou přípustné (nikdy nepodceňují kvalitu pozice), což pro některé algoritmy (např. A*) zaručuje nalezení nejlepšího řešení.

Při zobecnění úlohy na hlavolam N×N je hledání nějakého řešení snadné, hledání nejlepšího řešení je však NP-těžká úloha.

Externí odkazy 
 
 Patnáctka na encyklopedii MathWorld (anglicky)
 Sam Loyd's fifteen – vysvětlení a Java applet (anglicky)

Hlavolamy
NP-úplné problémy
Semeník

Semeník (ovarium) je část samičího květu rostlin. Je to zduřelá část pestíku, kde je na semenici umístěno jedno nebo více vajíček. Na semeník navazuje čnělka zakončena bliznou. Někdy přisedá semeník přímo na bliznu např. u máku. Semeník mají pouze rostliny krytosemenné.

Funkce 
Po oplození vaječné buňky a jejím vyklíčení na blizně proroste pylová láčka čnělkou do semeníku a vtáhne za sebou generativní buňku, která se tam dále vyvíjí. Ze semeníku vznikne postupně plod, který přebírá stejný úkol jako měl semeník - chránit semena. Semeník se postupně přemění na plod a jeho stěna v oplodí – třívrstvý perikap (exokarp, mezokarp a endokarp), např. jablko nebo meloun jsou přeměněný spodní semeník.

Rozdělení 
Z morfologického hlediska jsou tři možné typy semeníku:
 semeník svrchní (ovarium superum) – je vývojově původní, květní obaly i tyčinky vyrůstají pod semeníkem, vyskytuje se např. u čeledi brukvovitých,
 semeník spodní (ovarium inferum) – je vývojově odvozený, k jeho vzniku došlo bočním i radiálním srůstem dolních květních obalů, nitek tyčinek a částečně květního lůžka. Květní obaly a tyčinky vyrůstají nad semeníkem. Vzniklý miskový až pohárový útvar se nazývá češule (hypanthium) a vyskytuje se např. u čeledi rostlin růžovitých nebo amarylkovitých.
 semeník polospodní (ovarium semiinferum) – v dolní polovině je srostlý se spodinami ostatních květních orgánů a v horní polovině je volný, tj. květní obaly a tyčinky vyrůstají přibližně uprostřed semeníku např. u lomikamene.

Související články 
 Pestík
 Plodolist
 Čnělka
 Blizna

Externí odkazy 
 

Květ
Trubky

Trubky jsou tahová hra pro dva hráče na čtverečkovaném papíře. Hrací plochou je čtverec 10x10, nebo 16x16 čtverečků. V každém tahu umístí hráč trubku – spojnici průsečíku čar na čtverečkovaném papíře. Pokud dvě trubky stejné barvy svírají úhel přímý, nebo pravý, je jejich společný bod zablokovaný. Ten se obvykle označí iniciálou hráče a nebo čtverečkem jeho barvy.

Trubky je možné pokládat jakkoli – nemusí na sebe navazovat, jen stěn hrací plochy se musí dotýkat kolmo a nové trubky nesmí začínat ani končit v obsazených vrcholech. Hra končí v okamžiku, kdy jeden hráč propojí protější strany hrací plochy svou navazující řadou trubek, z nichž ani jedna nezačíná ani nekončí na zablokovaném průsečíku. Proto hra na obrázku ještě není dohrána.

Hry s tužkou a papírem
Manáma

Manáma (, al-Manāma) je hlavním městem Bahrajnu a nachází se v Perském zálivu na severovýchodě ostrova Bahrajn. Populace tohoto největšího bahrajnského města dosahuje přibližně 150 000 osob, což tvoří zhruba čtvrtinu celé populace Bahrajnu.

Manáma byla jednou z dvanácti obcí Bahrajnu; po reformě správního členění v roce 2002 nyní patří do Hlavního guvernorátu.

Historie 
V islámských kronikách je první zmínka o Manámě datována rokem 1345. V roce 1521 byla obsazena Portugalci a v roce 1602 Peršany. Od roku 1783 dodnes ji s krátkými přestávkami drží dynastie Al Chalífa. Manáma byla v roce 1958 vyhlášena svobodným přístavem a v roce 1971 se stala hlavním městem nezávislého Bahrajnu.

Hospodářství 
Ekonomická základna Manámy je stejná jako u celého Bahrajnu — těžba a zpracování ropy, finančnictví (např. Bahrajn World Trade Center), loďařství (včetně výroby tradičních arabských plachetnic dhau), rybářství a lov perel. Městu slouží Bahrajnské mezinárodní letiště na ostrově Muhárrak, s nímž je spojeno hrází. V Manámě též sídlí Bahrajnská univerzita založená roku 1986.

Partnerská města

Související články 
 Mešita Al-Fatih

Externí odkazy 
 
 
 

Hlavní města v Asii
Portugalské kolonie
Sídla v Bahrajnu
Města v Bahrajnu
Města na pobřeží Perského zálivu
Numerická matematika

Numerická matematika (také výpočtová nebo výpočetní matematika) se zabývá řešením matematicky formulovaných problémů pro konkrétní číselné hodnoty, v současnosti především s využitím počítačů, a tvoří jeden z mostů mezi teorií a praxí matematiky. Triviálním příkladem numerického výpočtu je , složitější příklady zahrnují iteraci, metodu konečných prvků či aproximaci derivace a integrálu.

Ve skutečnosti lze jen málo problémů vzniklých matematizací reálných situací vyřešit přesně i tehdy, jsou-li přesně zadána vstupní data, což také často není splněno. Pak je třeba sáhnout k numerické matematice (o to větší význam pak má přesné řešení nějakého problému v dostatečné obecnosti). Z tohoto důvodu jsou směry výzkumu numerické matematiky určovány potřebami fyziky, chemie a ostatních exaktních vědních oborů.

Fundamentální pojmy numerické matematiky jsou Numerická metoda, Konvergence numerické metody a Stabilita numerické metody.

Metody numerické matematiky 
Numerická matematika zahrnuje následující oblasti a metody:

 Numerické řešení soustav lineárních rovnic - řešení soustavy rovnic A x = b
 Gaussova eliminační metoda
 Choleského dekompozice
 Interpolace a aproximace - výpočet funkční hodnoty f(x) na základě znalosti funkčních hodnot v okolí x
 Metoda nejmenších čtverců
 Numerická derivace - výpočet derivace (respektive gradientu) f(x) na základě znalosti hodnot f(x)
 Numerická integrace - výpočet určitého integrálu ∫f(x) dx Numerická kvadratura a kubatura
 Numerické řešení soustav nelineárních rovnic - řešení soustavy rovnic F(x) = 0
 Metoda tečen
 Metoda sečen
 Numerická optimalizace - řešení soustavy rovnic F(x''') → min''
 Metoda zlatého řezu
 Metoda největšího spádu
 Numerické řešení obyčejných diferenciálních rovnic - viz obyčejná diferenciální rovnice
 Eulerova metoda
 Numerické řešení parciálních diferenciálních rovnic - viz parciální diferenciální rovnice

Externí odkazy 
 
 Numerické metody a algoritmy (VŠCHT): http://vydavatelstvi.vscht.cz/knihy/uid_isbn-80-7080-558-7/pages-img/
Numerické řešení soustav lineárních rovnic

Řešení velkých systémů lineárních algebraických rovnic je jednou z nejdůležitějších úloh numerické matematiky. 

Používají se zejména různé metody na bázi klasické Gaussovy eliminační metody (GEM), jako GEM s pivotací, Choleského, LU, LUP a QR rozklad, nebo tzv. multigridní metody. 

Velice důležitá je třída problémů s velikými maticemi soustav, ve kterých připadá jen málo nenulových koeficientů na jeden řádek matice (takovou matici nazýváme řídká). Pro tyto soustavy mají největší význam tzv. iterační metody, které nám umožňují na rozdíl od soustav založených na GEM využít plně řídkost matice. Tyto metody hledají řešení soustavy jen přibližně, pomocí posloupnosti iterací. Známými učebnicovými příklady jsou klasická Jacobiho metoda a Gauss-Seidelova metoda. Stále ještě mají význam relaxační metody. 

Nejpoužívanější jsou však v současnosti projektivní metody.

Významnou podtřídou řídkých soustav, kdy se zpravidla opět vracíme k první třídě metod, jsou takzvané soustavy s pásovou maticí.

Numerická matematika

en:Numerical analysis#Solving equations and systems of equations
Numerická metoda

Numerická metoda je základní pojem numerické matematiky. Pomocí vhodné numerické metody se hledá vhodné numerické řešení (užívá se obvykle, když nalezení přesného analytického řešení je velmi komplikované nebo nemožné). Numerická metoda je přesně popsaná cesta k řešení numerické úlohy. Popis kroků označujeme jako algoritmus numerické metody. Algoritmus lze vyjádřit jako posloupnost akcí prováděných na počítači, které konečnému počtu vstupních údajů přiřadí přesně definovaný konečný počet výstupních čísel. Každá numerická metoda by měla obsahovat i odhad chyby numerické metody. Základní charakteristiky každé numerické metody jsou stabilita a konvergence.

O numerické metodě říkáme, že je konvergentní, pokud v nějakém smyslu lze touto metodou získat libovolně přesné řešení dané úlohy. Obvykle se tak děje snižováním kroku, nebo zvyšováním počtu uzlů, iterací apod. Lze-li nějak definovat krok, který lze zvolit libovolně malý (značíme písmenem ), a lze-li prohlásit, že chybu (v nějakém smyslu) lze omezit výrazem tvaru , kde  je konstanta nezávislá na , pak číslo  nazýváme řád metody. U metod iteračních se zpravidla definuje řád konvergence poněkud jinak – vyjadřuje buď závislost chyby iterace na chybě v předchozí iteraci (tzv. Q-konvergence), nebo celkovou rychlost zmenšování chyby při neomezeně rostoucím počtu iterací (tzv. R-konvergence).

Numerická matematika
Stabilita numerické metody

O numerické metodě říkáme, že je stabilní, pokud malé změny výchozích dat jen málo ovlivňují výsledky.
Jelikož v praxi je nevýhodné a většinou nemožné počítat s přesnými čísly, jsou výpočty vždy zatíženy chybami. V případě nestabilních metod mají tyto chyby sklon se katastrofálně kupit a růst, a tak většinou zcela znehodnotí řešení. Je-li však nestabilní samotná úloha, kterou řešíme, stabilní metodu se nám nalézt nepodaří. V praxi je však každá úloha alespoň v nějakém smyslu stabilní.

Numerická matematika
Fair use

Fair use (anglicky; přibližně dovolené užití nebo řádné užití) je ustanovení americké legislativy autorského práva, které dovoluje i bez souhlasu držitele autorských práv některá využití chráněného díla, pokud splňují jisté specifické podmínky. Mimo Spojené státy existuje podobné ustanovení např. ve Velké Británii, kde se označuje termínem fair dealing.

Podle ustanovení fair use je povoleno využití chráněného díla za účelem kritiky, komentáře, parodie, novinářského zpravodajství, výuky, výzkumu apod. Aby se užití kvalifikovalo jako fair use, je třeba zvážit některá hlediska:
 účel a povahu užití, včetně zvážení, zda použití má ziskovou povahu, či jde o neziskové vzdělávací účely,
 druh chráněného díla,
 množství a míru použité části díla v poměru k dílu jako celku a
 vliv užití na potenciální trh nebo hodnotu chráněného díla.

Fair use v jiných zemích 
V mezinárodním pojetí autorského práva definovaném v Bernské úmluvě (článek 9, odstavec 2) je jednotlivým státům umožněno omezit výhradní práva autora, za podmínky, že je takto autor omezen jen ve zvláštních případech, tato omezení nenarušují normální využívání díla a nezpůsobují autorovým oprávněným zájmům neospravedlnitelnou újmu (tzv. trojstupňový test). Bernská úmluva také výslovně v článku 10 dovoluje citace zveřejněných děl a využívání autorských děl pro vzdělávací účely, pokud je v souladu s poctivými zvyklostmi (v angličtině fair practice).

Český autorský zákon tato pravidla implementuje ve čtvrtém díle první hlavy zákona (Omezení práva autorského), v jehož § 29 je popsán trojstupňový test a v dalších částech (§§ 30–39) jsou popsána odpovídající omezení autorova výhradního práva. Spadají sem tzv. volná užití (umožňující užití některých děl pro osobní potřebu) a tzv. bezúplatné zákonné licence (umožňující citace, zobrazování děl umístěných na veřejném prostranství, vyobrazení děl v katalogu výstavy apod., úřední a zpravodajské využití díla, využití díla v rámci občanských a náboženských obřadů a školních představení, rozmnožování děl v knihovnách a archivech atd.). Tato část zákona má zhruba stejný účel (a podobný obsah) jako americké fair use, ale její konstrukce je značně odlišná.

Externí odkazy 
 

Autorské právo
Americké právo
Azarjášova modlitba a Píseň mládenců v hořící peci

Azarjášova modlitba je jeden z řeckých úseků biblické knihy Daniel (3,24–45). Literárně jde o kolektivní žalozpěv s vyznáním vin, tvořící uvedení do Písně tří mládenců v hořící peci.

Píseň mládenců v hořící peci je také součástí 3. kapitoly (v. 51 – 90). Píseň tvoří hymnická, až litanická oslava Boha v jednotlivých částech jeho stvoření. Jako taková tvoří mj. dodnes součást křesťanské modlitby při oslavě neděle, tj. dne Kristova vzkříšení (ranní chvály 1. a 3. týdne breviáře).

Související články 
 Kniha Daniel
 Biblický kánon

Externí odkazy 
 

Deuterokanonické knihy
Zuzana (biblická postava)

Zuzana (, Šošana, tj. lilie) je hlavní postava stejnojmenného biblického příběhu, který je deuterokanonickou řecky psanou součástí starozákonní knihy Daniel (kapitola 13). Za součást biblického kánonu tedy příběh o Zuzaně považují katolíci a pravoslavní, na rozdíl od protestantů, kteří jej považují za apokryf.

Text úryvku 
Řecký text se dochoval ve dvou verzích. Septuagintní varianta pouze v Codexu Chisianus (tam byl příběh ctnostné Zuzany zařazen před kanonickou knihu Danielovu), pak též text Theodotionův, který byl použit v latinském překladu Jeronýmově (Vulgata). Rukopisy Starého zákona kladou řecký text před samotnou knihu Daniel, ve Vulgatě je pak 13. kapitolou tohoto spisu.

Obsah knihy 
Příběh o krásné, bohabojné a ctnostné Zuzaně, vypráví o pohnutém osudu manželky Žida Jójakíma. Dějištěm příběhu je Babylón. Jójakím byl velmi vážený mezi všemi babylónskými Židy a v jeho zahradě se často scházela židovská společnost. Zuzanu si oblíbili dva židovští starší (soudci z lidu), kteří ji toužebně sledovali každý den, jak se prochází po zahradě. Posedla je vášeň. Zachvátilo je trápení.
Jednou když se Zuzana koupala v zahradě a služebné u ní nebyly, přišli k ní ti dva starší, již ji už dlouhou chvíli pozorovali z úkrytu. Naléhali na ni, aby byla svolná, ale marně. A proto soudcové využili chvíle beze svědků a pokusili se ještě Zuzanu přesvědčit pod pohrůžkou nařčení z cizoložství. Vymysleli si příběh, ve kterém měla Zuzana zhřešit s mladým mužem, ale ani tak se jim Zuzana nepodvolila. Oni tedy splnili svou hrozbu. Zuzana byla vydána do rukou soudců a na základě falešných výpovědí obou starších byla veřejným shromážděním obviněna z cizoložství, a tím i odsouzena k smrti. Zuzaně nezbylo, než spolehnout se na její poslední naději, totiž pomoc od Hospodina. A tak Zuzana hlasitě volala k Hospodinu.
Hospodin vyslyšel její hlas a poslal jí na pomoc Daniela. Ten veřejně zpochybnil rozsudek, který byl vynesen bez vyšetřování a bez jasného důkazu, a požadoval obnovení soudu. Když k němu došlo, Daniel nařídil oddělit oba starší daleko od sebe, tak, aby neslyšeli jeden druhého vypovídat. Poté se zeptal prvního z nich: "Pod kterým stromem jsi je viděl spolu obcovat?" On odpověděl: "Pod lentiškem." Daniel pak tutéž otázku položil i druhému staršímu, ale ten odpověděl: "Pod dubem."
Tím bylo prokázáno, že oba lhali a že Zuzana je nevinná. Daniel tak v poslední chvíli Zuzanu zachránil od jisté smrti, zatímco oba starší byli za křivé svědectví popraveni.

Odkazy

Související články 
 Kniha Daniel
 Biblický kánon
 Starý zákon
 Septuaginta
 Apokryf

Externí odkazy 
 

Deuterokanonické knihy
Starozákonní postavy
Ženy v bibli
Lignin

Lignin je důležitou stavební složkou dřeva zabezpečující dřevnatění jeho buněčných stěn. Obsah ligninu tvoří zhruba 26 až 35 procent hmotnosti dřeva a je nižší u jehličnanů než u listnatých stromů. Lignin je po celulóze druhou nejčastější organickou sloučeninou na Zemi, tvoří 25 % rostlinné biomasy. V největším množství se objevuje v sekundární buněčné stěně rostlinných buněk. Sekundární buněčnou stěnu tvoří především xylémové cévy a tracheidy. Vyskytuje se také v obilovinách, otruby obsahují kolem 8 % ligninu.

Funkce ligninu v organismu dřeviny 
Lignin plní hydrofobní funkci. Jeho hlavním úkolem je spojování mezibuněčných vláken a zpevnění celulózových molekul v rámci buněčných stěn. Dřevu dodává pevnost především v tlaku. Při využití dřeva jako paliva je množství ligninu klíčové a spoluurčuje jeho výhřevnost. Způsob, jak za pomoci rostlinných hormonů zvýšit produkci ligninu v rostlinách, si nechal patentoval tým českých a norských vědců pod vedením Jana Hejátka z výzkumného institutu Ceitec.

Chemické složení ligninu 
Lignin je vysokomolekulární polyfenolická amorfní látka. Základní stavební jednotkou jsou deriváty fenylpropanu (fenylpropanoidy), které označujeme jako prekurzory ligninu. Jsou to p-kumarylalkohol, koniferylalkohol a sinapylalkohol. Tyto prekurzory jsou vázány do trojrozměrných struktur etherovými vazbami nebo vazbami mezi dvěma uhlíky. Je kovalentně vázán na polysacharidy.

Lignin postrádá pravidelnou strukturu a opakující se jednotky, které nacházíme u jiných přírodních polymerů jako je například celulóza. Z tohoto důvodu se na lignin pohlíží nikoliv jako na samostatnou sloučeninu, ale jako na směs fyzikálně a chemicky heterogenních látek, jejichž strukturu lze interpretovat modely. Takový model pak ilustruje typy jednotlivých složek a možné vazby mezi nimi.

 Ligniny ve dřevě jehličnatých dřevin
 Označovány jako guajacyl ligniny
 koniferylalkohol (až 95 %) + p-kumarylalkohol (do 5 %)

 Ligniny ve dřevě listnatých dřevin
 Označovány jako guajacyl-syringylové ligniny
 koniferylalkohol + sinapylalkohol — vysoká variabilita v jejich zastoupení v závislosti na konkrétním druhu dřeviny

Syntéza ligninu 
Syntéza ligninu probíhá extracelulárně, tedy přímo v buněčné stěně. Jednotlivé prekurzory ligninu jsou vytvářeny v Golgiho aparátu a přenášeny ven z protoplastu, kde jsou aktivovány peroxidem vodíku a v následné radikálové reakci vytváří vazby nejen mezi sebou, ale i se všemi ostatními složkami buněčné stěny.

Vliv tepla na lignin 
Lignin je tepelně málo stálý, jeho rozklad začíná už při cca 140 °C. Důsledkem je hnědnutí dřeva.
Je termoplastický a vyznačuje se absorpcí světla.

Reference

Externí odkazy 
 

Fenylpropanoidy
Biomolekuly
Buněčná stěna
ColdFusion

ColdFusion je značkovací programovací jazyk pro aplikační vrstvu používaný hlavně pro webové aplikace. Jazyk vytvořili bratři Joseph J. Allaire a Jeremy Allair, v současnosti ho vyvíjí společnost Adobe Systems.

Aktuální verze ColdFusion se označuje jako ColdFusion 9 (5. října 2009) a je založena na platformě Java 2 Enterprise Edition (J2EE). Umožňuje také propojení s Macromedia Flash.

ColdFusion je známé též jako CFML, což je zkrácený plný název jazyka ColdFusion Markup Language. CFML je značkovací jazyk, který používá pro programové konstrukce značky obdobné jako HTML. Značky CFML pro odlišení od HTML, se kterým mohou být kombinovány, začínají písmeny cf, např. <cfquery>, <cfoutput> apod.

Ukázka kódu 
<cfquery name="nazevdotazu" datasource="odbc_pripojeni" username="jednoduchy" password="priklad">
  SELECT * FROM tabulka
  WHERE sloupec = 'cokolihledate'
</cfquery>

<cfoutput query="nazevdotazu">
  #nazevdotazu.sloupec_z_dotazu#
  <!--- Výše uvedený identifikátor označuje proměnnou, toto je komentář --->
</cfoutput>

Externí odkazy 
  Domácí stránky ColdFusion u firmy Adobe

Programovací jazyky
Software Adobe
Šablonovací systémy
Značkovací jazyky
Slapová síla

Slapová síla je efekt gravitační síly a jejím důsledkem jsou např. příliv a odliv. Vzniká proto, že gravitační pole není konstantní napříč celým tělesem. Když se těleso ocitne pod vlivem gravitace jiného tělesa, gravitační zrychlení na bližší a vzdálenější straně se může výrazně lišit. To vede k pokřivení tvaru deformovatelných (zejména tekutých) částí tělesa, aniž by se měnil jeho celkový objem; pokud je např. na počátku tvar tělesa kulový, slapová síla má tendenci pokřivit jej do elipsoidu se dvěma vybouleninami, jedné přímo naproti druhému tělesu a druhé na odvrácené straně od něj.

Slapové síly způsobené gravitačními odchylkami 
Pro dané gravitační pole se slapové zrychlení v daném bodě vzhledem k tělesu vyjádří vektorovým rozdílem gravitačního zrychlení v centru tělesa a aktuálního gravitačního zrychlení v tomto bodě. 

Rotace zde není nezbytná, těleso může například padat pod vlivem gravitace po přímé dráze volným pádem.

Předpokládejme, že gravitační pole je způsobeno druhým tělesem. Linearizace Newtonova gravitačního zákona kolem centra referenčního tělesa dává přibližně vztah založený na obrácené třetí mocnině. Podél osy procházející centry obou těles nabývá formy

kde G je univerzální gravitační konstanta, M je hmotnost tělesa produkujícího gravitačního pole, m je hmotnost tělesa, které je předmětem působení slapových sil, R je vzdálenost mezi těmito tělesy a r ≪ R je vzdálenost od středu referenčního tělesa podél osy. Tato slapová síla působí směrem ven jak na přivrácené, tak i na odvrácené straně tělesa, a způsobuje vybouleniny na obou stranách.

Slapové síly lze spočítat také mimo osu spojující obě tělesa. Ve směru kolmém na tuto osu směřují slapové síly dovnitř a jejich velikost je po lineární aproximaci  (1).

Slapové síly se stávají zvláště výraznými poblíž malých těles o velké hmotnosti jako jsou neutronové hvězdy nebo černé díry, kde jsou zodpovědné za „špagetizaci“ hmoty padající dovnitř. Slapové síly, spolu s dále vysvětleným přídavným efektem, jsou také příčinou oceánského přílivu a odlivu, kde referenčním tělesem je Země a voda v jejích oceánech, a ovlivňujícími tělesy jsou Měsíc a Slunce. Slapová síla je odpovědná také za vázanou rotaci a rezonanci oběhu přirozených oběžnic.

Přídavný rotační efekt 
Pro dvě tělesa rotující okolo jejich hmotného středu lze druh dostředivé síly potřebný pro tento pohyb přidat ke slapové síle. Uvažujme pro jednoduchost kruhové orbity. Odečteme-li znova tuto hodnotu v centru jednoho tělesa, dostáváme

(kde  je úhlová frekvence). Jde tedy zhruba o polovinu předchozího efektu.

To platí nezávisle na tom, zda se nachází hmotný bod uvnitř tělesa, jak je tomu například u slapových sil Měsíce působících na Zemi.

V příčném směru rotace podobný účinek nemá.

Související články 
 Rezonance oběhu
 Rocheova mez

Externí odkazy 
 

Nebeská mechanika
Gravitace
Dolar

Dolar nebo také dollar (označovaný znakem $) je jméno pro oficiální měnu v mnoha státech světa, provinciích a dalších regionech. Americký dolar je nejpoužívanější světovou měnou.

Etymologie 
Název vznikl z historického německého jména českých stříbrných mincí, tolarů, ražených od 15. ledna 1520 jako lokální měna z jáchymovského stříbra. Mince byly (a jsou) nazývány hornoněmecky Joachimsthaler, zkráceně Thaler nebo Taler, podle německého jména "Joachimsthal" (Jáchymův Důl, dnes Jáchymov). S tímto zkráceným názvem přešel název do mnoha jazyků v Evropě i mimo ni:
 česky tolar,
 maďarsky tallér,
 seversky daler: dánsky a norsky rigsdaler, švédsky riksdaler, islandsky dalur,
 italsky tallero,
 polsky talar,
 etiopsky (amharsky) ታላሪ ("talari"),
 persky dare.

Nizozemsky šlo obdobně o (rijks)daalder nebo (rijks)daler a nizozemským prostřednictvím název přešel také do angličtiny jako dollar: nizozemské mince se znakem lva, zvané leeuwendaler nebo leeuwendaalder ("lví daler"), Spojené provincie nizozemské produkovaly pro potřeby rozmachu mezinárodního obchodu. Leeuwendalery obíhaly po Středním východě a byly napodobovány několika italskými a německými městy. Měny v Rumunsku a v Bulharsku jsou dosud 'lvy' (leu a leva).

Tento nizozemský peníz byl oblíbený také v Nizozemské východní Indii a v ovšem i v nizozemské kolonii Nové Nizozemí, které bylo na území několika současných amerických států, například  New Yorku. Byly proto v oběhu i v 13 britských koloniích 17. a 18. století jako "lion (lyon) dollar".

Americko-anglická výslovnost slova dollar je stále zřetelně blízká nizozemské výslovnosti daler. Velmi opotřebovaným mincím z oběhu v těchto koloniích se posměšně říkalo „psí dolary“ (dog dollars).

Národní měny nazývané dolar 

Občas se také užívá pojem mezinárodní dolar, což je hypotetická měnová jednotka, která má v daný čas stejnou kupní sílu jako americký dolar.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

 
Měny používané více státy
1213



Události 
 založen Uničov, nejstarší město na území nynější České republiky podle magdeburského městského práva doloženo listinou z roku 1223
 první písemný doklad o hradu Veveří, jednom z nejrozsáhlejších a nejstarších hradních areálů v ČR
 první písemná zmínka o obci Police nad Metují
 Čingischánova vojska pronikají Velkou čínskou zdí
 bitva u Muretu

Narození 
 9. března – Hugo IV. Burgundský, burgundský vévoda a titulární král soluňského království († 27. října 1272)

Úmrtí 
 18. dubna – Marie z Montpellieru, aragonská královna jako manželka Petra II. (* 1182/1183?)
 24. května – Dagmar Dánská, česká princezna, jako manželka Valdemara II. dánská královna (* asi 1186)
 12. září – Petr II., král aragonský a barcelonský hrabě (* 1174)
 16. září – Martín de Hinojosa, kastilský kněz, katolický světec (* 1140)
 28. září – Gertruda Meranská, uherská královna jako manželka Ondřeje II. (* 1185)
 12. prosince
 Vilém z Lüneburku, vládce Lüneburgu z německé dynastie Welfů (* 11. dubna 1184)
 Jan z Mathy, zakladatel řádu trinitářů, světec (* 1160)
 17. prosince – Svatý Jan z Mathy, francouzský římskokatolický kněz, zakladatel řádu Nejsvětější Trojice pro vykupování otroků (* 1150–1160)
 ? – Tamara Gruzínská, královna Gruzínského království (* 1160)
 ? – Eleonora z Vermandois, hraběnka z Valois a Vermandois (* 1148/1149)
 ? – Adéla Francouzská, milenka anglického krále Jindřicha II. (* 4. října 1160)
? – Kristina Norská, norská princezna a královna jako manželka Filipa Simonsson (* ?)

Hlava státu 
 České království – Přemysl Otakar I.
 Svatá říše římská – Ota IV. Brunšvický – Fridrich II.
 Papež – Inocenc III.
 Anglické království – Jan Bezzemek
 Francouzské království – Filip II. August
 Polské knížectví – Lešek I. Bílý
 Uherské království – Ondřej II.
 Sicilské království – Fridrich I.
 Kastilské království – Alfonso VIII. Kastilský
 Rakouské vévodství – Leopold VI. Babenberský
 Skotské království – Vilém Lev
 Portugalské království – Alfons II. Portugalský
 Norské království – Inge II.
 Latinské císařství – Jindřich
 Nikájské císařství – Theodoros I. Laskaris

Externí odkazy 
 

 
13. století
1214



Události 
 Mnichov se stává městem.
 Bitva u Bouvines.

Narození 
 25. dubna – Ludvík IX., francouzský král z dynastie Kapetovců († 25. srpna 1270)
 ? – Isabela Anglická, královna Sicílie a císařovna Svaté říše římské († 1. prosince 1241)
 ? – Roger Bacon, františkán, anglický filosof a vědec († 1294)

Úmrtí 
 14. září – Albert Jeruzalémský, biskup a světec katolické církve (* 1149)
 6. října – Alfons VIII., král Kastílie (* 11. listopadu 1155)
 31. října – Eleonora Anglická, kastilská královna jako manželka Alfonse VIII. (* 1162)
 4. prosince – Vilém I., král Skotska (* 1142/1143)

Hlava státu 
 České království – Přemysl Otakar I.
 Svatá říše římská – Ota IV. Brunšvický – Fridrich II.
 Papež – Inocenc III.
 Anglické království – Jan Bezzemek
 Francouzské království – Filip II. August
 Polské knížectví – Lešek I. Bílý
 Uherské království – Ondřej II.
 Aragonské království – Jakub I. Dobyvatel
 Sicilské království – Fridrich I.
 Kastilské království – Alfonso VIII. Kastilský / Jindřich I. Kastilský
 Rakouské vévodství – Leopold VI. Babenberský
 Skotské království – Vilém Lev / Alexandr II. Skotský
 Portugalské království – Alfons II. Portugalský
 Norské království – Inge II.
 Latinské císařství – Jindřich
 Nikájské císařství – Theodoros I. Laskaris

Externí odkazy 
 

 
13. století
1215



Události 
 Čingischánova vojska dobývají a plení Peking
 Čtvrtý lateránský koncil
 v Anglii vydána Magna charta libertatum
 beatifikace Norberta z Xantenu
 František z Assisi sepisuje řeholi klarisek

Narození 
 23. září – Kublaj, mongolský vojevůdce († 18. února 1294)
 ? – Anežka Meránská, vévodkyně rakouská, štýrská a poté korutanská († 7. ledna 1263)
 ? – Eleonora Anglická, hraběnka z Pembroke a z Leicesteru z dynastie Plantagenetů († 13. dubna 1275)
 ? – Jan XXI., papež († 20. května 1277)
 ? – Ota III. Braniborský, markrabě braniborský († 9. října 1267)
 ? – Beatrix d'Este, uherská královna († 15. února 1245)
 ? – Jindřich III. Míšeňský, markrabě míšeňský, lantkrabě durynský a saský falckrabě († 15. února 1288)
 ? – Vilém z Moerbeke, korintský arcibiskup, překladatel z řečtiny († ? 1286)
? – Albert I. z Pietengau, řezenský biskup († 9. prosince 1260/62)

Úmrtí 
 5. července – Eisai, japonský buddhistický mnich (* 1141)
 ? – Nikétas Chóniatés, vysoký byzantský úředník a historik (* 1155)

Hlava státu 
 České království – Přemysl Otakar I.
 Svatá říše římská – Ota IV. Brunšvický – Fridrich II.
 Papež – Inocenc III.
 Anglické království – Jan Bezzemek
 Francouzské království – Filip II. August
 Polské knížectví – Lešek I. Bílý
 Uherské království – Ondřej II.
 Sicilské království – Fridrich I.
 Aragonské království – Jakub I. Dobyvatel
 Kastilské království – Jindřich I. Kastilský
 Rakouské vévodství – Leopold VI. Babenberský
 Skotské království – Alexandr II. Skotský
 Portugalské království – Alfons II. Portugalský
 Norské království – Inge II.
 Latinské císařství – Jindřich
 Nikájské císařství – Theodoros I. Laskaris

Externí odkazy 
 

 
13. století
1216



Události 
 8. červen – Václav, 2. syn Přemysla Otakara I. (z druhého manželství) zvolen českým králem v Praze. Tím byl opuštěn stařešinský řád a nastolena tzv. primogenitura (panovníkem vždy prvorozený syn).
 vznik dominikánského řádu dle sv. Dominika

Narození 
 ? – Erik IV. Dánský, dánský král z dynastie Valdemarů († 10. srpna 1250)
 ? – Erik XI. Švédský, švédský král († 2. února 1250)
 ? – Jindřich V. Lucemburský, lucemburský hrabě, hrabě z Laroche, markrabě z Arlonu a markrabě namurský († 24. prosince 1281)
 ? – Robert I. z Artois, syn francouzského krále Ludvíka VIII. († 8. února 1250)

Úmrtí 
 10. dubna – Erik X. Knutsson, král Švédska (* asi 1180)
 21. dubna – Ida z Boulogne, hraběnka z Boulogne (* 1160/1161)
 16. července – Inocenc III., 176. papež (* cca 1160)
 18./19. říjen – Jan Bezzemek, anglický král (* 24. prosinec 1166)
 neznámé datum – Alacrinus z Casamari, italský mnich

Hlava státu 
 České království – Přemysl Otakar I.
 Svatá říše římská – Fridrich II.
 Papež – Inocenc III. (zemřel 16. července), Honorius III.
 Anglické království – Jan Bezzemek – Jindřich III. Plantagenet
 Francouzské království – Filip II. August
 Polské knížectví – Lešek I. Bílý
 Uherské království – Ondřej II.
 Sicilské království – Fridrich I.
 Kastilské království – Jindřich I. Kastilský
 Rakouské vévodství – Leopold VI. Babenberský
 Skotské království – Alexandr II. Skotský
 Portugalské království – Alfons II. Portugalský
 Norské království – Inge II.
 Latinské císařství – Jindřich – Petr
 Nikájské císařství – Theodoros I. Laskaris

Externí odkazy 
 

 
13. století