alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Augsburské vyznání

Augsburské vyznání, někdy také augšpurské vyznání či aušpurské vyznání nebo konfese je v latině (Confessio Augustana) a němčině (Augsburger Bekenntnis) sepsané shrnutí učení evangelíků od Philippa Melanchthona. Jedná se o jeden ze základních dogmatických spisů lutherské církve, součást Knihy svornosti.

Augsburské vyznání bylo předloženo 25. června 1530 na říšském sněmu v Augsburgu císaři Karlu V. jako vyjádření evangelických stavů k teologickým otázkám, které se lišily od katolických pozic, se snahou dosáhnout maximálního přiblížení a odmítnutí nařčení z bludného učení. Katolická strana vyznání odmítla spisem „Vyvrácení“, na který reagoval Melanchthon sepsáním „Apologie Augsburské konfese“.

Latinská a německá verze Augsburského vyznání – na obou se pracovalo souběžně – obsahují řadu odchylek. Konfese obsahuje celkem 28 článků ve 2 částech. Melanchthon ji později několikrát doplňoval a upravoval, zejména s cílem dosáhnout jednoty s reformovanou pozicí. Vydání z roku 1540, tzv. Augustana variata obsahovalo některá Melanchthonova stanoviska, která se lišila od Lutherových, a byla proto předmětem ostré kritiky z vlastních řad po Lutherově smrti 1546. Kniha svornosti obsahuje původní verzi, tzv. Augustana invariata.
Augsburské vyznání se často objevuje v názvech lutherských církví, v němčině zkratkou AB, v češtině a. v.

Augsburské vyznání v Česku 
Do češtiny bylo augsburské vyznání přeloženo již v 16. století. Roku 1620 vyšlo v Olomouci v překladu Jiřího Třanovského.

Po tolerančním patentu měli čeští evangelíci povoleno přihlásit se pouze k helvetskému nebo augsburskému vyznání. Vznikla řada sborů augsburského vyznání, převážně na Valašsku, ale také např. v krkonošských Křížlicích nebo ve Velké Lhotě u Dačic. V roce 1918 se však českojazyčné sbory obou vyznání spojily do nově vzniklé Českobratrské církve evangelické, která ve své tradici spojuje i Jednotu bratrskou, českou reformaci, utrakvismus apod.

Kromě toho působí na českém území tři nezávislé církve augsburského vyznání. Největší je Slezská církev evangelická augsburského vyznání, která působí zejména na Těšínsku, odštěpením od ní v roce 1995 vznikla Luterská evangelická církev a. v. v České republice. Třetí církev, Evangelická církev a. v. v České republice, vznikla v roce 1993 po rozpadu ČSFR transformací Slovenského evangelického sboru augsburského vyznání v Praze.

Související články 
 Evangelická církev augsburského vyznání
 Česká konfese
 Helvetské vyznání
 Moravská konfese

Externí odkazy 
 
 Augsburské vyznání 
 Augsburské vyznání   Starší překlad
 Augsburské vyznání 
 Augsburské vyznání 
 Confessio Augustana – společné vyznání katolíků a protestantů (Walter Kasper)

Reformace
Křesťanská kréda
Křesťanská literatura
Protestantství
Luteránství
1530
Náboženství v Bavorsku
Vyznání
BSP

Zkratka BSP může mít několik významů:
 Bernský salašnický pes
 Brigáda socialistické práce
 BSP (skupina) – hudební trio, které tvoří Ota Balage, Kamil Střihavka a Michal Pavlíček, jejich největší hit je píseň Země vzdálená.
  B. S. P. – bavíme se po práci – umělecká skupina při divadle Sklep
 BSP (počítače) – způsob reprezentace dat v počítačové grafice (binary space partitioning).
 British Standard Pipe Thread – norma jemného závitu, používaného například na plynových trubkách 
 Business Systems Planning – metodika návrhu informačního systému
 Billing and Settlement Plan – účetní oddělení

Externí odkazy
Hrdobec

Hrdobec je prostřednictvím filmu Marečku, podejte mi pero! zpopularizovaný chybný tvar slova hrdobce, okazionalismu použitého v množném čísle Janem Nerudou v básni Jak lvové bijem o mříže (sbírka Písně kosmické, 1878). Hrdobce (podstatné jméno, mužský rod, vzor soudce) zde značí hrdého člověka, hrdopýška. Hrdobec měl být podle mylného výkladu filmových postav pracovníků továrny systematickým biologickým názvem brouka hovnivála (správný biologický název brouka hovnivála je vruboun).
Citace básně
Nám zdá se, z hvězd že vane hlas:
„Nuž pojďte, páni, blíže,
jen trochu blíže, hrdobci,
jimž hrouda nohy víže!“

Marečku, podejte mi pero! 
Slovo se stalo široce známým díky českému komediálnímu filmu Ladislava Smoljaka a Zdeňka Svěráka Marečku, podejte mi pero!. V něm kolegové hlavního hrdiny Jiřího Kroupy st. dojdou v diskusi o básni k názoru, že hrdobec je brouk hovnivál. 

Citace z filmu
 Kroupův kolega Hora (Vladimír Hrabánek): „Hrdobec? Hrdobec, to je takovej brouk. To je takovej chrobák, kterej si před sebou válí tu… kuličku… z toho… z trusu.“
 Kroupa st. (Jiří Sovák): „Jo, ty myslíš hovnivála?“
 Kroupův kolega Hora: „No, hovnivála, jenomže v přírodopise se nazývá hrdobec.“

Jiří Kroupa st. tento závěr prezentuje na hodině literatury u profesora Hrbolka, který ovšem nesouhlasí: „Tak předně, neříkáme hrdobec, ale hrdobce. A potom, ten váš výklad tohoto slova jest, jest... velice svérázný.“
(Potom se přihlásí Plha a řekne): „Prosím, mám dotaz. Já jsem tady v té básni narazil na takové slovo, kterému nerozumím.“
Hrbolek: „Které slovo?“
Plha: „To slovo hrdobec. To jsem ještě nikdy neslyšel.“
Hrbolek: „Ale o tom zde už dobrou čtvrt hodinu hovoříme, Mlho.“

Reference

Externí odkazy 
 

Lingvistické hry
Užívání jazyka
Slova a výrazy
Marečku, podejte mi pero!
Filmové hlášky
Jezero

Jezero je vodní nádrž, která je napájena povrchovou, srážkovou, popř. podzemní vodou a není součástí světového oceánu. Celosvětově zaujímají jezera 1,8 % povrchu pevniny. Celkový objem se odhaduje na 180 000 kubických kilometrů. Některá velká bezodtoká jezera se nazývají „vnitrozemskými moři“, zejména pokud obsahují slanou vodu (např. Kaspické moře, Mrtvé moře, Saltonské moře). Zkoumáním jezer se zabývá věda zvaná limnologie.

Jezera mohou být přirozeného nebo umělého původu. V češtině je slovo jezero součástí pojmenování jen několika přehradních nádrží (např. Ivanské jezero) a rybníků (např. Máchovo jezero). Jezero nebo nádrže napodobující jezero se využívají také jako prvek zahradní architektury v sadovnické tvorbě.

Klasifikace jezer

Podle chemických vlastností vody 
 sladkovodní jezera (Ladožské jezero, Ontario)
 slaná jezera (Kaspické moře, Mrtvé moře)
 smíšená jezera – jedna část jezera má slanou vodu, druhá sladkou (Neziderské jezero, Balchaš)
 hořká jezera (Velké Hořké jezero)

Podle způsobu vzniku 
 tektonická
 sopečná (vulkanická)
 ledovcová
 sesuvová
 termokrasová
 fluviální (říční)
 limanová
 eolická
 meteoritická
 krasová
 organogenní
 antropogenní (písníky, zatopené lomy atd.)

Jezera mají často kombinovaný původ, např. tektonicko-ledovcový (Ladožské jezero), tektonicko-krasový (Skadarské jezero), kdy se na vzniku a tvarování jezerní pánve podílí více různých geomorfologických pochodů.

Podle jejich přítoků a odtoků 
 průtočná jezera, tj. jezera s přítoky a alespoň jedním odtokem – např. Ladožské jezero, Bodamské jezero
 bezpřítoková jezera (jsou napájena pouze podzemní a dešťovou vodou)
 bezodtoková jezera (mají pouze přítoky) – např. Aralské jezero
 jezera bez přítoků a bez odtoků – např. Jezírko v Praze-Hlubočepích, často jezírka vytvořená jako prvek zahradní architektury

Zajímavosti 

 Nejhlubší jezero na světě je Bajkal.
 Největším jezerem je reliktní jezero Kaspické moře, a to jak podle rozlohy, tak podle objemu.
 Nejvyšší vlny se tvoří na Velkých jezerech v Severní Americe, kde mohou dosáhnout až výšky 6 metrů.
 Největší vliv slapových sil lze pozorovat u Michiganského jezera v USA, kde dochází ke vzdutí hladiny až o 7 cm.

Reference

Literatura 
 JANSKÝ, Bohumír; ŠOBR, Miroslav a kol. Jezera České republiky. Praha: Přírodovědecká fakulta UK Praha, Katedra fyzické geografie a geoekologie, 2003. 216 s. .

Související články 
 Seznam českých jezer
 Největší jezera světa podle rozlohy

Externí odkazy 
 
 
 

 
Geomorfologie
Vodní plochy
Václav Šolc

Václav Šolc (23. prosince 1838 Sobotka – 14. července 1871 Sobotka) byl český herec a básník.

Životopis 

Pocházel z dobře situované rolnické rodiny. Gymnázium studoval v Jičíně, po jeho absolvování se neúspěšně pokoušel vystudovat historii na filozofické fakultě univerzity v Praze. Po dvou letech studia zanechal i kvůli nedostatku peněz a oddal se životu bohémskému. V letech 1864–1867 se živil jako kočovný herec na cestách po Čechách a také jako básník. Jen občas se vracel k matce do Sobotky. Pak získal nějaké peníze, vydal svou knihu básní a vrátil se ke studiu. Toho fyzicky vyčerpán brzy zanechal a nemocen odjel naposledy domů. Zemřel na tuberkulózu (či zápal plic) v 32 letech. V Sobotce má pomník a hrob.

Dílo 
Svými básněmi přispíval do několika novin a časopisů – např. Lumíru, Světozoru, Květů, Obrazů života.
Jeho básně se zabývají sociální a národní tematikou. Jako první začal v české literatuře používat formu gazel. Jeho tvorba je označována jako významný předěl od májovců k ruchovcům.

 Prvosenky (vydána knižně 1868, podruhé v rozšířeném vydání 1871)
 Zpěvy svatováclavské
 Polskému národu
 Kolo osudu

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura v letech 1815–1918

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 

Muži
Čeští básníci
Čeští herci
Umělci ze Sobotky
Narození 23. prosince
Narození v roce 1838
Narození v Sobotce
Úmrtí 14. července
Úmrtí v roce 1871
Úmrtí v Sobotce
Zemřelí na tuberkulózu
Pohřbení v Sobotce
Bratři v triku

Bratři v triku bylo filmové studio  vyrábějící animované filmy už od roku 1945. Svůj název získalo podle tří bratrů, kteří v něm působili, neslyšícího animátora Borise Masníka a jeho bratrů Ivana a Vojena. Tehdy bylo jedním ze samostatných ateliérů, studií, tvůrců animace, které a kteří byli za totality bez výjimky dotlačeni pod centrální dozor státního podniku Krátký film. Slavné logo studia, tři uklánějící se chlapečky v pruhovaných tričkách, navrhl pozdější autor slavného Krtečka, Zdeněk Miler.

V tomto studiu vzniklo přes 1600 animovaných filmů, které získaly stovky mezinárodních ocenění včetně Oscara za krátkometrážní film Munro.

Reference

Externí odkazy 
 Krátký film Praha a.s.

Česká studia animovaného filmu
Kinematografie v Praze
Organizace v Praze
Organizace založené roku 1945
Bratři v triku (hudební skupina)

Hudební skupina Bratři v triku vznikla v roce 1999 a věnuje se tzv. akustickému rocku. V počátcích činnosti používala názvy One Way a Away. Současný název je inspirován stejnojmenným filmovým studiem, čímž kapela vyjadřuje obdiv českému animovanému a loutkovému filmu. Z téhož důvodu hrají tři mladí protagonisté vždy v pruhovaných tričkách. Kromě vlastní tvorby hrají též např. písně Boba Dylana, Neila Younga, Bena Harpera apod.

Skupina má podobné složení jako Rezavá klec. Členy kapely jsou Vojtěch Ettler (akustická kytara, foukací harmonika a zpěv), Šimon Kotek (bicí, perkuse, zpěv, flétna, klarinet), Lukáš Ettler (basa, od roku 2002), alternativním basistou je Petr Záklasník. Členové skupiny pocházejí z Brna, někteří se přestěhovali do Prahy.

Reference

Externí odkazy 
 
 Bratři v triku, vlastní web kapely
 Profily skupin, festival Blues v lese II, agentura Joe's Garage
 Bratři v triku, Quite Quiet a Circus Ponorka společně v Akropoli, freemusic.cz, 5. 12. 2007 (pozvánka na koncert 12. 12. 2007 v Paláci Akropolis)
 Pozvánka: Bratři v triku + Circus Ponorka + Quite Quiet, rockmag.cz, 11. 12. 2007 (pozvánka na koncert 12. 12. 2007 v Paláci Akropolis)

České rockové skupiny
Hudební skupiny 1990–1999
Hudební skupiny 2000–2009
Hudební skupiny 2010–2019
Hudební skupiny z Brna
Pan Vajíčko

Pan Vajíčko je animovaná postavička, která za socialismu oddělovala v Československé televizi reklamy od ostatních pořadů a také jednotlivé reklamy od sebe. Vytvořil jej animátor Eduard Hofman v roce 1967. Objevoval se na obrazovkách přes dvacet let, zmizel až po revoluci v roce 1989.

Vývoj postavičky 
Koncem šedesátých let, jako důsledek uvolnění politických poměrů v zemi, došlo ve vysílání Československé televize i na reklamu. Praxe záhy ukázala, že je třeba reklamu od ostatních pořadů oddělit jasněji než jen optickým trikem. Animátoři vytvořili z několika bílých čar na černém pozadí postavičku vejčitého tvaru, která se snášela shůry na balóncích s písmeny REKLAMA (do začátku 70. let TV TIPY). Na jejím základě o něco později vznikly i dvousekundové předěly, které se vkládaly mezi jednotlivé šoty. A protože animátoři nechtěli mít všechny předěly stejné, postavička se v průběhu let pouštěla do nejrůznějších činností a vzniklo přes pět stovek šotů. Inspirací k nim byly často také reakce diváků. Postavička například lovila ryby, vařila nebo třeba žonglovala. V květnu, měsíci lásky, se na obrazovce objevila i podobná ženská postavička, které se pan Vajíčko dvořil. 

Zpočátku se mu říkalo Pumprlík, jméno „pan Vajíčko“ mu dali spontánně sami televizní diváci. 

V průběhu let se stal úsměvným symbolem, a jako takový přežil v myslích lidí i pád komunistického režimu i rozdělení Československé televize.

Autorská práva 
V revoluční době roku 1989 se ztratily i smlouvy o autorských právech na pana Vajíčka a dlouho nebylo známo ani jméno autora. Proto nebylo možné tento symbol legálně používat. V současnosti Česká televize jedná s dědici autorských práv o nové smlouvě. Možná se tím pro pana Vajíčka otevřou nové možnosti.

Reference

Externí odkazy 
 iDNES pomohl najít autora pana Vajíčka (iDNES.cz, 15. prosince 2004)
 Několik spotů s panem Vajíčkem na oldradio.cz

Fiktivní postavy
Reklama
Televizní postavy
Československá televize
Postavy animovaného filmu
Obec (rozcestník)

Obec může mít tyto významy: 
původní, všeobecný
 komunita, lidské společenství (také obecenství), sdružení, strana, hnutí – profesní, zájmové nebo odborné  apod., které může i nemusí mít vlastní právní subjektivitu, jako jsou např.
 Církevní obec, slovem obec se označuje místní farnost či sbor v některých církvích (např. Pravoslavná církev, Starokatolická církev, Církev československá husitská)
 Židovská obec
 Muslimská obec
 Obec křesťanů, evangelická církev založená pod vedením Friedricha Rittelmeyera
 Obec spisovatelů
 Národní obec fašistická
územně-správní
 obec – základní územní samosprávné společenství občanů, veřejnoprávní korporace
civilní farnost – obec v Anglii
obec (Česko)
obec (Francie)
obec (Řecko)
obec (Slovensko)
gmina – obec v Polsku
 území obce – celý základní správní obvod takové korporace (nebo obdobné územní správní jednotky, pokud není obec samosprávná), zahrnující intravilán i extravilán
obec s běžným obecním úřadem – obec 1. stupně
obec s pověřeným obecním úřadem  – obec 2. stupně
obec s rozšířenou působností   – obec 3. stupně

sídelní a jiné
 vinařská obec – v České republice označení pro obec, na jejímž území je vinařským zákonem schváleno pěstování vinné révy.
 velká obec – poradní (později i kontrolní) orgán rady konšelů v minulosti v některých českých městech
 komunita, společenství obyvatel žijících v určitém sídelním útvaru (vesnici, osadě, kolonii) i tehdy, nemá-li právní subjektivitu a není-li sídlo oficiální územní jednotkou
 sídelní útvar, tedy buď intravilán (zastavěná osídlená část obce), nebo i dílčí sídelní útvar v rámci obce, například vesnice nebo osada.
 úsek pozemní komunikace v obci, vymezený dopravními značkami Obec (tj. její začátek) a Konec obce, zpravidla odpovídající tomu, zda komunikace prochází (zejména zastavěnou) částí obce. Význam je definován pro potřeby zákona č. 361/2000 Sb. o provozu na pozemních komunikacích.
 Obec zpravidla není synonymem slova vesnice, ačkoliv se tak často nepřesně používá. Některé obce jsou tvořeny více vesnicemi, obcemi jsou v České republice i mnohde jinde také města.

název
 Obec (Mladoňov) – zaniklá obec v katastru Mladoňov v okrese Český Krumlov
 Obce (dříve též Obec) je vesnice, osada obce Ochoz u Brna
Seznam vojevůdců

Seznam vojevůdců obsahuje výčet osobností, které se za svého života zapsaly do historie samostatným velením ve válce, bitvě nebo při vojenské kampani.

A

B

C

Č

D

E

F

G

H

Ch

J

K

L

M

N

O

P

R

S 

 Selim I.
 Fridolin von Senger
 William Tecumseh Sherman
 Alfred von Schlieffen
 Karel Filip Schwarzenberg
 Norman Schwarzkopf
 Ensio Siilasvuo
 Hjalmar "Sivu" Siilasvuo
 William Slim
 Edward Rydz-Śmigły
 Jan Smuts
 Maximilian von Spee
 Raymond A. Spruance
 Stalin
 Hyazinth Strachwitz
 Kurt Student
 Sulejman I.
 Sulla
 Sun-c'
 Alexandr Vasiljevič Suvorov
 Svatopluk
 Ludvík Svoboda

Š 
 Šaka
 Boris Michajlovič Šapošnikov
 Ariel Šaron
 Šimon Bar Kochba

T 
 Takeo Takagi
 Paavo Talvela
 Tamerlán
 Tecumseh
 Wilhelm von Tegetthoff
 Johann Tserclaes von Tilly
 Semjon Konstantinovič Timošenko
 Josip Broz Tito
 Lennart Torstenson
 Heihačiró Tógó
 Lev Davidovič Trockij
 Jindřich VII. Tudor
 Michail Nikolajevič Tuchačevskij
 Henri de la Tour d'Auvergne de Turenne

V 
 Albrecht z Valdštejna
 Václav I.
 Jean Baptiste Vaquette de Gribeauval
 Alexandr Michajlovič Vasilevskij
 Nikolaj Fjodorovič Vatutin
 Titus Flavius Vespasianus
 Vilém Dobyvatel
 Andrej Andrejevič Vlasov
 Kliment Jefremovič Vorošilov

W 
 William Wallace
 Kurt "Martti" Wallenius
 George Washington
 Archibald Wavell
 Arthur Wellesley, první vévoda z Wellingtonu
 Alfred Windischgrätz
 Garnet Joseph Wolseley
 Pjotr Wrangel

X 
 Xerxés

Z 
 Matvěj Vasiljevič Zacharov

Ž 
 Jan Žižka z Trocnova
 Georgij Konstantinovič Žukov

Vojevůdci
Vojáci
Ložisko

Ložisko je součást technického zařízení, které umožňuje snížení tření při vzájemném otáčivém nebo posuvném pohybu strojních dílů. Jeho historie se vyvíjí již od vynálezu kola (kluzné ložisko). Použití valivého ložiska v mlýnech významně zvýšilo výkonnost mletí. Existuje mnoho druhů ložisek.

Historie ložiska 
První zpráva pochází z antiky. Použil ho Řek Diadés kolem roku 330 př. n. l.

Základní dělení ložisek

Podle druhu pohybu 
 Rotační
 Lineární (neotáčí se, ale posouvá)

Podle principu

Kluzná ložiska 

 Pneumatické (hybná část je na vzduchovém polštáři)
 Hydraulické (hybná část je na kapalinovém polštáři)
 Hydrostatické
 Hydrodynamické

Valivá ložiska 

 Kuličková
 Válečková
 Jehlová
 Soudečková
 Kuželíková

Magnetická ložiska 
 Aktivní
 Pasivní

Podle směru přenášené síly 
 Axiální (většina sil působí ve směru osy otáčení)
 Radiální (většina sil působí kolmo na osu)

Reference

Externí odkazy 
 Systémy značení ložisek
 
 

Strojní součásti
37



Narození 
 15. prosince – Nero, římský císař († 9. června 68)
 Flavius Iosephus, židovský historik.

Úmrtí 
 16. března – Tiberius, římský císař (* 16. listopadu 42 př. n. l.)

Hlava státu 
 Papež – Petr (cca 30 – 64/65/66/67)
 Římská říše – Tiberius (14–37) » Caligula (37–41)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Kudžúla Kadphises (30–90)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Kuang Wu-ti (25–57)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

 
1. století

als:30er#37
38



Úmrtí 
 Artabanos II.
 Julia Drusilla, sestra římského císaře Caliguly (* 16)
 Quintus Naevius Sutorius Macro, prefekt pretoriánské gardy za císařů Tiberia a Caliguly (* 21 př. n. l.)

Hlava státu 
 Papež – Petr (cca 30 – 64/65/66/67)
 Římská říše – Caligula (37–41)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38) » Vardanés? (38/39–45)
 Kušánská říše – Kudžúla Kadphises (30–90)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Kuang Wu-ti (25–57)

Externí odkazy 
 

 
1. století

als:30er#38
Seznam byzantských císařů

Tento seznam císařů Byzantské říše zahrnuje všechny císaře, počínaje Konstantinem I. Velikým po Konstantina XI. Dragaše, rozdělené podle panovnických dynastií.

Způsoby členění 
Samotný pojem Byzantská říše je mnohem mladšího data, vznikl v době humanismu. Hledání předělu mezi starověkou východořímskou říší a středověkou byzantskou říší je tak umělé; sami obyvatelé východořímské říše považovali svůj stát až do roku 1453 za římskou říši a sami sebe, přestože zde od 6. století byla úředním jazykem řečtina, za Římany. Seznam císařů byzantské říše lze začít panovníkem ještě jednotné římské říše Konstantinem I. Velikým, císařem, který v roce 330 přesunul hlavní město římské říše na východ, do nově založené Konstantinopole. Jiné možné vymezení je:
 Valens (364–378): bitva u Adrianopole roku 378 se někdy považuje za počátek středověku
 Arcadius (395–408): rok 395 je nejčastěji zmiňované datum rozdělení římské říše na západořímskou a východořímskou říši
 Zenon (474–491): za jeho vlády roku 476 zanikla západořímská říše
 Justinus I. (518–527): první panovník dynastie Justinů
 Justinián I. (527–565): jeden z nejvýznamnějších panovníků byzantské říše, který se pokusil ovládnout území zaniklé západořímské říše
 Herakleios (610–641): nahradil tradiční římský císařský titul augustus řeckou obdobou βασιλεύς basileus

Přehled císařů podle dynastií

Související články 
 Seznam římských císařů

Externí odkazy 
 

Byzantská říše
Satelit

Termín satelit má několik významů:

 satelit neboli družice, přirozené nebo umělé těleso obíhající ve vesmíru
 satelitní stát je politologický termín pro stát, který je na jiném závislý 
 satelit, hovorové označení pro parabolickou anténu nebo satelitní přijímač
 satelitní město či vesnice – menší sídlo silně závislé na blízkém velkém městě
 satelitní reproduktor – postranní reproduktor zvukové sestavy
 ozubené kolo v konstrukci mechanického diferenciálu
 satelit a metropole – dvě kategorie teorie závislosti Andre Gunder Franka
 Satelit/Parabola – český časopis
 Satelit (Hvězdná brána) – epizoda seriálu Hvězdná brána

biologie
 satelit (virus) – subvirální částice, která může s pomocí jiného viru způsobit infekci
 satelit (chromozom) – okrajová, volně připojená část chromozomu
 satelitní DNA – DNA s množstvím repeticí

Externí odkazy
Osa (rozcestník)

Slovo osa má více významů:
 Osa – též symetrála, přímka určující souměrnost (symetrii) množiny bodů
 Osa (architektura) – pomyslná vertikální osa procházející například středem fasády nebo jiného architektonického prvku
 Okenní osa – okna umístěná nad sebou
 Osa (otáčení) – přímka, kolem které se těleso otáčí
 Osa Berlín–Řím–Tokio – uskupení vojenských mocností, které za druhé světové války bojovaly za zájmy nacismu a fašismu
 Osa (město) – město v Rusku
 Osa (strojírenství) – pevná (tj. neotáčející se) hřídel, plnící nosnou funkci při rotačním nebo kývavém pohybu, nepřenášející však točivý moment
„Přední osa“, „zadní osa“ automobilu – nesprávné označení náprav
 zastaralý název pro stonek
 zastaralý a nářeční název pro vosu
 Osa (rod) – rod rostlin z čeledi mořenovité
 Osa (poloostrov) – poloostrov v Kostarice
 Osa (kanton) – kanton v Kostarice

Zkratky 
 OSA – zkratka pro Ochranný svaz autorský pro práva k dílům hudebním, z. s.
 OSA – zkratka pro Ordo sancti Augustini – Řád augustiniánů
 OSA – zkratka pro Open Systems Architecture – Architektura otevřených systémů
 OSA – zkratka pro Oceania Swimming Association – plaveckou asociaci zemí Oceánie

Ustálená spojení 
 Osa zla – pojem vytvořený prezidentem USA G. W. Bushem jako souhrnné označení států podporujících terorismus

Reference

Externí odkazy
Osa Berlín–Řím–Tokio

Jako Osa Berlín–Řím, později Osa Berlín–Řím–Tokio, zkráceně Fašistická osa nebo jen Osa, se označovalo vojensko-politické uskupení nacistického Německa, Itálie a následně Japonska. Toto spojenectví bylo ustanoveno německo-italskou smlouvou z října 1936, která určovala německé a italské sféry vlivu v Evropě. Na tuto základní smlouvu navázal tzv. Ocelový pakt z května 1939, ve kterém se oba spojenci dohodli na společném postupu v případě války v Evropě a na s tím související ekonomické a vojenské výpomoci.

Ještě v roce 1936 se k Ose přidalo Japonsko, které s Německem uzavřelo Pakt proti Kominterně (tj. spojenectví namířené proti Komunistické internacionále a potažmo proti Sovětskému svazu).

Dne 27. září 1940 byl v Berlíně v rámci Osy uzavřen Pakt tří, který potvrzoval spojenectví fašistického režimu v Itálii, nacistického v Německu a militaristického v Japonsku. K Paktu tří se následně připojily německé satelity bojující na straně Osy.

Státy Paktu tří a jejich satelity 

  Německo
  Japonsko
  Itálie
  Slovensko (1940–1945)
  Rumunsko (1940–1944)
  (1941–1945)
  Maďarské království (1940–1944)
  Bulharsko (1941–1944)
  Království Jugoslávie (25. března 1941 – 27. března 1941)

Státy Paktu proti Kominterně a jejich satelity 
  Německo (od 1936)
  Itálie (od 1937)
  Japonsko (od 1936)
  Mandžukuo (od 1939)
  (od 1941)
  Maďarské království (od 1939)
  Rumunsko (od 1941)
  Bulharsko (od 1941)
  Slovensko (od 1941)
  Španělsko (od 1939)

Charakteristika 
Spojenectví Osy bylo velice proměnlivé, je těžké charakterizovat všechny jeho členy a pevnost vzájemných spojeneckých svazků. Lze sice tvrdit, že Osa za druhé světové války bojovala proti Spojencům (tj. USA, Spojené království, Francie, SSSR, Polsko a další), ale i to je problematické, neboť například Finsko válčilo na straně Osy pouze proti Sovětskému svazu, zatímco samotný SSSR byl až do června roku 1941 spojencem Německa (i přes existenci Paktu proti Kominterně) a tyto dva státy společně napadly v roce 1939 Polsko. Dalším problémem Osy byla skutečnost, že (na rozdíl od Spojenců) státy tohoto paktu neměly žádný společný plán, jak dosáhnout svých cílů. V podstatě se dá říct, že v Ose byly 3 bloky: Německo a spojenci, Itálie a Japonsko. Nedostatek spolupráce nakonec mohl vést jen k jednomu závěru.

Osa byla během druhé světové války poražena. Itálie podepsala se Spojenci příměří v září 1943, Německo bezpodmínečně kapitulovalo v květnu 1945 a Japonsko bylo donuceno ke kapitulaci v září 1945.

Odkazy

Externí odkazy

Související články 
 Ocelový pakt
 Benito Mussolini
 Adolf Hitler
 Osa zla
 Pakt Ribbentrop–Molotov

Zaniklá vojenská spojenectví
Smlouvy a deklarace druhé světové války
Zahraniční vztahy nacistického Německa
Dějiny Itálie během druhé světové války
Dějiny Japonska během druhé světové války
Vzniklo 1936
Zaniklo 1945
10



Narození 
 Hérón Alexandrijský, starověký matematik a vynálezce († 75)

Hlavy států 
 Římská říše – Augustus (27 př. n. l. – 14)
 Parthská říše – Vonónés I. (7/8–10/11) + Artabanos II.? (protikrál) (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století

als:10er#10
11



Hlava státu 
 Římská říše – Augustus (27 př. n. l. – 14)
 Parthská říše – Vonónés I.? (7/8–10/11) + Artabanos II. (protikrál) (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století
12



Události 
 Annius Rufus jmenován prefektem v Judeji na místo Marka Ambivula

 po svržení parthského krále Vonóna I. vládne nový král Artabanos II.

Narození 
 31. srpna – Caligula, římský císař († 24. ledna 41)

Hlava státu 
 Římská říše – Augustus (27 př. n. l. – 14)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století

als:10er#12
13



Události 
 Tiberius triumfuje v Římě po vítězství nad Germány.

Hlava státu 
 Římská říše – Augustus (27 př. n. l. – 14)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století
14



Narození 
 Lucius Verginius Rufus, správce Horní Germánie za vlády císaře Nerona († 97)

Úmrtí 
 19. srpna – Augustus, římský císař (* 23. září 63 př. n. l.)

Hlava státu 
 Římská říše – Augustus (27 př. n. l. – 14) » Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

 
1. století

als:10er#14
15



Události 
 Valerius Gratus je jmenován prefektem Judey.
 Annáš byl zbaven úřadu židovského velekněze

Narození 
 24. září – Vitellius, římský císař.
 6. listopadu – Agrippina mladší, Neronova matka (možná též 16) († 59)

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století
16



Události 
 Římská armáda pod velením Germanika zvítězila u Idistavisa nad germánským vojevůdcem Arminiem a zajala jeho ženu Thusneldu.

Narození 
 Julia Drusilla, sestra římského císaře Caliguly († 38)

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století

als:10er#16
Matematik

Matematik je osoba, jehož primární oblastí, kterou studuje a zkoumá, je matematika. Jinými slovy, matematik je osoba, která používá matematiku a přináší nové poznatky na poli matematiky, např. nová pravidla a principy. Lidé, kteří aplikují matematickou teorii, obvykle nejsou chápáni jako matematici. Jsou to inženýři, ekonomové, fyzici, počítačoví specialisté apod.  Ženy se nestávají tak často matematičkami, protože jako dívky mají lepší čtenářské schopnosti. Již v útlém dětství jsme schopni chápat dělení.

Na rozdíl od jiných věd, základní metodou výzkumu v matematice není provádění praktických experimentů. Matematika je založena na matematických důkazech. Pravdivost nové
teorie je odvozena od již existujících pravdivých tvrzení.

Počítačové a jiné praktické experimenty nejčastěji slouží k ověřování, zda se postupuje při tvorbě nové teorie správným směrem. Experiment není regulérní matematický důkaz.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

 
Profese
Eduard Hofman

Eduard Hofman (16. května 1914, Krakov – 11. června 1987, Praha) český tvůrce animovaných filmů zejména pro děti.

Život 
Vystudoval architekturu na ČVUT. Inicioval vznik studia Bratři v triku. Jeho prvním celovečerním filmem bylo známé Stvoření světa z roku 1957. Vytvořil mimo jiné pana Vajíčko. Kromě režie animovaných filmů se věnoval hraným filmům a knižní grafice. Držitel titulu zasloužilý umělec.

Filmografie 
Úplný výčet krátkých i dlouhých filmů, které E. Hofman vytvořil, by dosahoval k počtu tří set. Jeho tvůrčím krédem byla ekranizace kvalitní dětské literatury a oživování ilustrací předních českých výtvarníků. Typickým příkladem bylo Devatero pohádek, vycházející z literární předlohy Karla Čapka a kreseb jeho bratra Josefa. Ze svých filmů měl Eduard Hofman nejraději Andělský kabát.

 1945 – Zasadil dědek řepu
 1946 – Pérák a SS
 1946 – Zvířátka a petrovští
 1948 – Andělský kabát
 1949 – Lenora
 1950–1951 – Povídání o pejskovi a kočičce
 1951 – O pyšné noční košilce
 1951 – O panence, která tence plakala
 1957 – Stvoření světa
 1959 – Tucet mých tatínků
 1961 – Lidé za kamerou
 1961 – Pošťácká pohádka
 1963 – Doktorská pohádka
 1967 – Klapzubova jedenáctka (hraný)
 1982 – Fair Play
 1985 – Pohádky o mašinkách (série večerníčků)
 1987 – Z řeckých bájí

Reference

Externí odkazy 
 

Čeští režiséři
Čeští animátoři
Českoslovenští zasloužilí umělci
Narození v roce 1914
Narození 16. května
Úmrtí 11. června
Úmrtí v roce 1987
Muži
Narození v Krakově
Úmrtí v Praze
17



Úmrtí 
 Publius Ovidius Naso – římský básník (* 43 př. n. l.)
 Titus Livius – římský historik (* 59 př. n. l.)
 Gaius Iulius Hyginus – římský polyhistor a gramatik (* okolo 64 př. n. l.)

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století

als:10er#17
18



Události 
 Tiberius a Germanicus se stávají římskými konzuly.

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

1. století

als:10er#18
19



Narození 
 Tiberius Gemellus vnuk Tiberia

Úmrtí 
 10. října – Nero Claudius Germanicus, římský vojevůdce (* 24. května 15 př. n. l.)
 Arminius, germánský vojevůdce, vítěz bitvy v Teutoburském lese.

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

 
1. století

als:10er#19
20



Úmrtí 
 Vipsania Agrippina, žena Gaia Asinia Galla a bývalá žena Tiberiova.
 Marcus Verrius Flaccus, římský učitel, vychovatel a gramatik (* možná 55 př. n. l.)

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století

als:20er#20
21



Úmrtí 
 Arminius – náčelník kmene Cherusků

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

 
1. století

als:20er#21
22



Narození 
 Valeria Messalina, třetí žena císaře Claudia

Úmrtí 
 Gaius Ateius Capito, římský právník

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století

als:20er#22
23



Narození 
 Plinius starší, římský polyhistor († 24. srpna 79)

Úmrtí 
 6. října – Wang Mang, císař říše Sin (* 45 př. n. l.)
 ? – Drusus Julius Caesar, syn císaře Tiberia, otráven

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Wang Mang (8–23) » Keng-š´-ti (23–25)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

 
1. století

als:20er#23
24



Události 
 Založeno město Zaragoza

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Keng-š´-ti (23–25)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

1. století

als:20er#24
25



Narození 
 Titus Catius Asconius Silius Italicus, římský právník, řečník, filosof a básník († 101, sebevražda)

Úmrtí 
 Aulus Cremutius Cordus, římský historik

Hlava státu 
 Římská říše – Tiberius (14–37)
 Parthská říše – Artabanos II. (10/11–38)
 Kušánská říše – Heraios (1–30)
 Čína, dynastie Chan (206 př. n. l. – 220 n. l.) – Keng-š´-ti (23–25) » Kuang Wu-ti (25–57)
 Markomani – Marobud (?–37)

Externí odkazy 
 

 
1. století

als:20er#25
Chabeřice

Chabeřice () jsou obec v okrese Kutná Hora ve Středočeském kraji asi 2 km severozápadně od města Zruč nad Sázavou. Mají  obyvatel a jejich katastrální území zabírá 795,69 ha. Mají čtyři místní části – Brandýs, Čížov, Holšice a Chabeřice.

Severně od vsi Chabeřice a východně od vsi Brandýs se nachází kopec Jordán (476 m n. m.). Chabeřicemi protéká také potůček Jordán, který na tomto kopci pramení.

Historie 
První zmínku o obci nalezneme v historických pramenech v roce 1092.

Územněsprávní začlenění 
Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:
 1850 země česká, kraj Pardubice, politický okres Kolín, soudní okres Uhlířské Janovice
 1855 země česká, kraj Čáslav, soudní okres Uhlířské Janovice
 1868 země česká, politický okres Kutná Hora, soudní okres Uhlířské Janovice
 1939 země česká, Oberlandrat Kolín, politický okres Kutná Hora, soudní okres Uhlířské Janovice
 1942 země česká, Oberlandrat Praha, politický okres Kutná Hora, soudní okres Uhlířské Janovice
 1945 země česká, správní okres Kutná Hora, soudní okres Uhlířské Janovice
 1949 Jihlavský kraj, okres Ledeč nad Sázavou 
 1960 Středočeský kraj, okres Kutná Hora
 2003 Středočeský kraj, obec s rozšířenou působností Kutná Hora

Rok 1932 
V obci Chabeřice (přísl. Brandýs, Čížov, Holšice, 700 obyvatel) byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 4 hostince, kovář, 2 krejčí, malíř pokojů, mlýn, 2 obuvníci, 2 obchody se smíšeným zbožím, pekař, pokrývač, spořitelní a záložní spolek pro Holšice, 2 tesařští mistři, truhlář.

Památky 
 kaplička Nejsvětější Trojice

Doprava 
Dopravní síť
 Pozemní komunikace – Do obce vedou silnice III. třídy. Ve vzdálenosti 2 km leží Zruč nad Sázavou, kde lze najet na silnice II. třídy.

 Železnice – Obcí vede železniční trať 212 Čerčany – Světlá nad Sázavou. Jedná se o jednokolejnou regionální trať se železničními zastávkami Chabeřice a Čížov, zahájení dopravy v úseku trati mezi Kácovem a Světlou nad Sázavou bylo roku 1903.

 Letiště – Na území obce se rozkládá neveřejná plocha pro ultralehká letadla.
Veřejná doprava 2011
 Autobusová doprava – Obcí vedly autobusové linky z Chabeřic do Kácova (v pracovní dny 1 spoj) a okružní linka ze Zruče nad Sázavou (v pracovní dny 1 spoj) .

 Železniční doprava – Tratí 212 jezdilo v pracovní dny 12 párů osobních vlaků, o víkendu 9 párů osobních vlaků.

Galerie

Reference

Externí odkazy 
 
 
 stránky obce
 původní stránky obce
 Obce.cz
 regionservis.cz

 
Vesnice v okrese Kutná Hora
Obce v okrese Kutná Hora
Mikroregion Posázavský kruh
Sídla v Hornosázavské pahorkatině
Sídla ve Vlašimské pahorkatině
Sídla na Sázavě
Regalianus

(Publius Cornelius?) Regalianus byl uzurpátor římského trůnu, který se asi v létě roku 260 vzbouřil proti císaři Gallienovi v Illyriku, krátce po potlačení revolty Ingenuovy. O jeho původu a funkci se nic neví, známo je pouze jméno jeho manželky Dryantilly.

Podobně jako v případě Ingenua byla Regalianova vzpoura velmi rychle Gallienem potlačena, uzurpátor však stihl v Carnuntu vyrazit emisi vlastních mincí (legenda IMP. C. P. C. REGALIANUS AUG.).

Prameny 
 Aurelius Victor, Liber de Caesaribus 33, 2.
 Epitome de Caesaribus 32, 3.
 Eutropius 9, 8.
 Historia Augusta, Tyranni triginta 10, 8.
 Zonaras 12,24.

Externí odkazy 
 
  Regalianova biografie

Římští uzurpátoři
Úmrtí ve 3. století
Muži
Mussius Aemilianus

Lucius Mussius Aemilianus († 261 nebo 262) byl v letech 259–261 římským prefektem Egypta a snad i krátkodobým uzurpátorem roku 261/262. Jeho jezdecká kariéra je podrobně popsána v nápisu CIL VI 1624.

Podle Eusebia z Kaisareie patřil Aemilianus za Valerianovy vlády k horlivým pronásledovatelům křesťanů. Ve funkci egyptského prefekta odpadl v září 260 od císaře Galliena, uznal za vladaře uzurpátory Macriana a Quieta a dal pro ně v Alexandrii razit mince. Roku 261, kdy byla macrianovská revolta potlačena, patrně sám usiloval o trůn, byl však poražen Gallienovým vojevůdcem Aureliem Theodotem, poslán v okovech císaři a ve vězení zardoušen.

Prameny 
 Epitome de Caesaribus 32, 4.
 Eusebios, Historia ecclesiastica 7, 11.
 Historia Augusta, Tyranni triginta 22.
 Historia Augusta, Vita Gallieni 4, 1–2; 5, 6; 9, 1.

Externí odkazy 
 
  Uzurpátoři za Galliena

Římští uzurpátoři
Úmrtí ve 3. století
Muži
Zemřelí uškrcením
Valerianus mladší

Publius Licinius Cornelius Egnatius Valerianus ( – konec 257 nebo počátek 258 Illyricum) byl nejstarším synem římského císaře Galliena a jeho manželky Iulie Cornelie Saloniny. V letech 255–257/258 měl hodnost caesara, tedy formálního spoluvládce svého otce, vzhledem k svému mládí však ve skutečnosti nevládl. Jeho císařské jméno znělo P. LICINIUS CORNELIUS EGNATIUS VALERIANUS CAESAR, PRINCEPS IUVENTUTIS a později IMPERATOR P. LICINIUS CORNELIUS VALERIANUS NOBILISSIMUS CAESAR.

Valerianus mladší zemřel za nejasných okolností na přelomu let 257/258 v Illyriku, tj. v oblasti dnešního západního Balkánu. Hodnost caesara po něm převzal jeho bratr Saloninus, on sám byl na rozkaz císaře Galliena prohlášen za boha – DIVUS VALERIANUS CAESAR.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
 
  Epitome de Caesaribus

Vojenští císařové
Úmrtí ve 3. století
Muži
Saloninus

Publius Licinius Cornelius Saloninus Valerianus ( – asi podzim 260, Colonia Agrippina) byl římský císař vládnoucí krátce roku 260. Jeho otcem byl císař Gallienus (253–268), dědem císař Valerianus (253–260) a starším bratrem caesar Valerianus mladší.

Život 
O princově životě do roku 258, kdy ho dal otec po předčasné smrti bratra prohlásit caesarem (spoluvladařem), nejsou známy žádné podrobnosti. Neví se ani, kolik mu v roce 258 bylo let – podle portrétů na mincích byl však buď nezletilý, nebo na prahu zletilosti. Jeho panovnické jméno znělo P. LICINIUS CORNELIUS SALONINUS VALERIANUS NOB. CAESAR nebo P. CORNELIUS SALONINUS GALLIENUS NOB. CAESAR, PRINCEPS IUVENTUTIS. Ve funkci caesara působil přibližně dva roky, aniž nějak výrazněji zasáhl do politiky. Údaje Historie Augusty, jediného podrobnějšího historického díla pro tuto dobu, jsou zcela bezcenné, neboť autor velkou část textu vyplňuje úvahami, jak správně znělo Saloninovo jméno.

V roce 259, když císař Gallienus opustil Porýní, aby bránil Itálii před Alamany, zůstal Saloninus pod dohledem poručníka Albana (Silvana) v Colonii Agrippině (dnes Kolín nad Rýnem) a tam jej také v roce 260 zastihla vzpoura vojevůdce Postuma – v jejím průběhu byl vojáky provolán augustem, tj. plnoprávným císařem (IMP. SALONINUS VALERIANUS AUG.), patrně proto, aby se posílila jeho autorita. Titul držel jen velmi krátce a Postumus ho dal spolu s Albanem ihned po svém vítězství popravit.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
 
  Saloninus v Smith's Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology

Vojenští císařové
Úmrtí ve 3. století
Muži
Hjalmar Fridolf Siilasvuo

Hjalmar Fridolf Siilasvuo, známý pod přezdívkou Sivu (18. března 1892 – 11. ledna 1947) byl finský generál považovaný za nejlepšího z finských polních velitelů II. světové války.

Za Zimní války vedl narychlo zformovanou nekompletní 9. pěší divizi, s níž nejdříve v bitvě o Suomussalmi zničil 47. armádní sbor Rudé armády (včetně supraelitní 44. „Stalinovy“, resp. „Modré“ divize) a následně se s ní přesunul do oblasti Kuhma, kde dokončil obklíčení elitní 54. pěší divize Rudé Armády.

Během února a března pak udržoval obklíčení proti osvobozovacím pokusům 33. pěší divize a elitní Balinovy lyžařské brigády (která byla v bitvě zcela zničena).

Převážnou část Pokračovací války vedl III. Armádní sbor Finské armády nejdříve v severním Finsku (1941) a posléze (1944) na Karelské šíji, kde měl velký podíl na finském vítězství v klíčové bitvě v oblasti Tali-Ihantala.

V Laponské válce vedl jednotky vytlačující Němce ze severního Finska a Laponska.

Dne 21. prosince 1944 obdržel Mannerheimův kříž.

Je otcem generála Ensia Siilasvua.

Externí odkazy 
 

Finští generálové
Rytíři Mannerheimova kříže
Vojevůdci druhé světové války
Osobnosti zimní války
Narození v roce 1892
Úmrtí v roce 1947
Muži
Nositelé Záslužného řádu německého orla
Nositelé Řádu bílé růže
Narození v Helsinkách
Olovník (pojistka)

Olovník je tavná tepelná pojistka, chránící nádoby před tepelným poškozením. Je povinnou součástí některých typů parních kotlů, například lokomotivních.

Je obvykle realizován jako speciální šroub s podélným otvorem, jenž je zalit snadno tavitelným materiálem (obvykle olovo). Pokud teplota přesáhne teplotu tání náplně, náplň vyteče z otvoru, tedy dojde k tzv. vytavení. Uvolněným otvorem začne do prostoru topeniště proudit pára s vodou, která svým hlukem varuje obsluhu před hrozícím vyhřátím kotle, následnou možnou explozí a částečně přispívá k hašení ohně.

Popis 
Olovník je ocelový
nebo bronzový šroub s otvorem procházejícím jeho podélnou osou. Otvor (dutina) je zalit olovem, slitinou olova, kdy je možno změnou poměru složek slitiny ovlivnit bod tání, nebo je jako výplň použita flexonová vložka, která je v olovníku zatemována, a to podle účelu použití. Podle požadavků se vyrábějí i olovníky s kónickým vrtáním sesazené širším místem vrtání k sobě. Závit pro upevníní olovníku může být klasický nebo kónický, hlava olovníku je šestihran, u ocelových olovníků je doporučován čtyřhran. Atypické provedení se provádí z důvodu zamezení záměny za běžný šroub, čímž by byla porušena bezpečnost provozu kotle. Použití slitin olova (obvykle s cínem) nebo změna vložky umožňuje změnu teploty vytavení náplně.

Funkce 
Správná funkce olovníku je podmíněna skutečností, že teplota tání výplně olovníku je bezpečně nižší, než teplota, která by způsobila materiálové změny stěn kotle, který je olovníkem chráněn. Za normálního stavu je vnější plášť topeniště, strop, kde je olovník umístěn, ochlazován vodou, která je v kotli ohřívána. Při poklesu hladiny vody dojde ke snížení odvodu tepla a tím se zvýší teplota stěny kotle. Při překročení teploty tání náplně olovníku se tato vytaví dříve, než začne měknout materiál kotlové stěny a pára unikající otvorem buď přímo utlumí plameny, nebo alespoň upozorní obsluhu na nebezpečný stav.

V některých případech u lokomotivních kotlů vytápěných mazutem nebyl tento zvuk slyšitelný z důvodu hluku mazutových hořáků. Ani vstřikování páry do mazutového plamene nepřineslo potřebné utlumení ohně a snížení teploty v topeništi.

Použití 
Olovníky se používají například u parních kotlů lokomotiv, parolodí a v mnoha dalších zařízeních s potřebou zajištění bezpečnosti provozu kotle.
Z hlediska údržby musí být olovníky přístupné ze strany ohně i ze strany vody. Při vymývání kotle je třeba zajistit jejich čistění od usazeného kotelního kamene. Před uvedením kotle do provozu je obsluha povinna zkontrolovat jejich stav.

Po vytavení olovníku je podle předpisů nutno sepsat protokol a provést revizi topeniště i kotle. Podle výsledku revize se rozhodne o dalším používání kotle.

Odkazy

Literatura

Reference

Externí odkazy 
 
 TNŽ 28 9311
 Skříňový kotel
 Kotel – konstrukce a vybavení
 Postrach jménem mazutka

Parní kotel
Parní regulátor

Parní regulátor je zařízení, pomocí něhož je regulován přívod páry z parního kotle k parnímu stroji. Obvykle býval montován na parní lokomotivy a jiné stroje, kde bylo třeba rychle a ve velkém rozsahu měnit výkon.

První parní regulátory byly šoupátkové. Pára tlačila shora na ploché šoupátko, které zakrývalo výstupní otvor. Posunem šoupátka bylo možno částečně odkrývat otvor a tím regulovat přívod páry.

Se vzrůstajícím tlakem páry a růstem průtočných průměrů se toto řešení přestalo osvědčovat. Tření bylo tak velké, že by nebylo možné takové šoupátko ovládat. Prvním zlepšením byla montáž menšího odlehčovacího šoupátka. Pro jeho otevření je třeba menší síly a po částečném naplnění šoupátkové komory párou došlo díky protitlaku i k nadlehčení hlavního šoupátka. 

Dalším zdokonalením byla konstrukce pístového regulátoru, který pracoval na podobném principu, jako regulátor s odlehčovacím šoupátkem, ale umožňoval relativně malou silou regulovat průtok páry i u opravdu velkých lokomotiv. V Česku je znám jako normalizovaný parní regulátor.

Poslední pokusy byly prováděny s ventilovým regulátorem, který pracoval na podobném principu, jako ventily spalovacího motoru. Toto řešení ale přišlo až v úplném závěru vývoje parních strojů a nebylo v provozu příliš oblíbené.

Související články 
Wattův odstředivý regulátor
Parní stroj

Parní stroj
SourceWatch

SourceWatch (býval nazývaný Disinfopedia) je projekt několika sdružení, mimo jiné Center for Media and Democracy, který využívá softwaru MediaWiki, stejně jako Wikipedie. Působí od ledna 2003.
 
Zaměřuje se na informace z pozadí PR (public relations). Je zaměřen především na americké subjekty, z nichž některé však mají vliv i v České republice (např. Freedom House, George Soros, scientologie). Existuje jen v angličtině.

Externí odkazy 
 SourceWatch.org
 Center for Media and Democracy

Společnost
Strana (právo)

Stranou se v právu označuje:
 ten, kdo se účastní dvou- či vícestranného právního jednání (např. smluvní strana, tzv. kontrahent)
 strana žalobce nebo žalovaného ve sporném řízení před soudem (tzv. procesní strana)

Od pojmu strana je třeba odlišovat účastníka řízení, kterým je vždy jedna procesně způsobilá osoba a může jich být tak na jedné procesní straně více (§ 91 odst. 2 občanského soudního řádu); vystupují také v nesporných řízeních.

Procesní právo
Soukromé právo
Kodex

Kodex v původním slova smyslu označuje svazek listů svázaných ve hřbetu. Pro zápis mnohem výhodnější než původní svitky, které nahradil, neboť se v něm rychleji a lépe orientuje a dá se využít obou stran psací plochy (papyru, pergamenu…).

Literatura 
 David Diringer, The Book Before Printing: Ancient, Medieval and Oriental, Courier Dover Publications, New York 1982, .
 C.H. Roberts — T.C. Skeat, The Birth of the Codex, Oxford University Press, New York — Cambridge 1983.
 L.W. Hurtado, The Earliest Christian Artifacts: Manuscripts and Christian Origins, Cambridge 2006.
Philippe Bobichon, Le lexicon : Mise en page et mise en texte des manuscrits hébreux, grecs, latins, romans et arabes, Aedilis, Paris, 2008.

Externí odkazy 
 
 

Kodikologie
Knihy
Knihařství