alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Zákoník (rozcestník)

Zákoník může označovat:

právo 
 zákoník – kodifikace jednotlivých právních odvětví
 občanský zákoník – viz také občanský zákoník (rozcestník) (více významů)

československé právo 
 občanský zákoník (Československo, 1950)
 občanský zákoník (Československo, 1964)
 obchodní zákoník
 zákoník práce (Československo, 1965)
 hospodářský zákoník

české právo
 občanský zákoník (Česko, 2012)
 zákoník práce (Česko, 2006)
 trestní zákoník (Česko, 2009)

Velká Británie
 Krvavý zákoník

Francie
 Code civil – též Napoleonův občanský zákoník (1804)

Rakousko
 Všeobecný zákoník občanský – rakouský občanský zákoník (1811)

Německo
 Bürgerliches Gesetzbuch – německý občanský zákoník (1896)

Černá Hora
 Všeobecný majetkový zákoník knížectví Černá Hora

kanonické právo
 Kodex kanonického práva
 Kodex kánonů východních církví

historické zákoníky 
 Chammurapiho zákoník
 Zákoník Manuův
 Corpus iuris civilis
 Codex Theodosianus
 Salický zákoník
 Koldínův zákoník

řády (české právo)
 občanský soudní řád – více významů (rozcestník)
 trestní řád – více významů (rozcestník)
 soudní řád správní
 správní řád
 daňový řád

sbírky zákonů a právních předpisů
 říšský zákoník (Německo)
 říšský zákoník
 slovenský zákoník

lidé
 zákoníci – vykladači Starého zákona v Ježíšově době

Externí odkazy
Macrianus

Titus Fulvius Iunius Macrianus († 261) byl uzurpátor římského trůnu ovládající spolu se svým bratrem Quietem v letech 260–261 východní provincie impéria. Jeho otcem byl správce vojenské pokladny a dozorce nad zásobováním Fulvius Macrianus, jméno matky je neznámé.

Macrianovská uzurpace souvisela se zajetím císaře Valeriana Peršany (červen 260) a následným bezvládím na východě římské říše (Valerianův syn Gallienus pobýval tou dobou na západě). Revoltu zorganizoval asi v září 260 Macrianův stejnojmenný otec po dohodě s velitelem Ballistou (Callistem), jemuž byla slíbena hodnost prefekta pretoriánů. Macrianus sám ani jeho bratr Quietus politiku příliš neovlivňovali, oba byli ještě velmi mladí. Jejich otec pak císařskou hodnost nepřijal, protože byl ochrnutý na jednu nohu (podle představ současníků měl být císař fyzicky zdravý).

Roku 261 se Macrianus a jeho otec vypravili na Západ proti císaři Gallienovi, aby si vynutili uznání své vlády. Quietus zůstal na Východě. Bitva svedená kdesi v Illyriku s Gallienovými vojevůdci Aureolem a Domitianem skončila katastrofální porážkou Macrianů a jejich smrtí.

Reference

Externí odkazy 
 
 Macrianovy mince (anglicky)
 Uzurpátoři za Galliena (anglicky)

Římští uzurpátoři
Úmrtí ve 3. století
Muži
Arkadij Strugackij

Arkadij Natanovič Strugackij (rusky Аркадий Натанович Стругацкий; 28. srpna 1925 Batumi – 12. října 1991 Moskva) byl ruský spisovatel, který se stal s bratrem Borisem známý řadou sci-fi románů.

Životopis 

Narodil se roku 1925. Otec byl historik umění a matka učitelka. Po absolvování desetiletky pracoval na výrobě granátů v fašisty obleženém Leningradě. Roku 1942 doprovázel přes Ladožské jezero svého nemocného otce, který však cestou zemřel a syn byl dán do dětského domova. Matka v Leningradě zůstala. V roce 1943, ve věku osmnácti let, narukoval do Rudé armády, vystudoval pěchotní učiliště v kazachstánském Akťubinsku a po válce se dostal na Vysokou školu cizích jazyků, kde si vybral orientalistiku a japonštinu.

Sloužil i na Kamčatce, odkud byl v roce 1955 převelen do Chabarovsku a krátce nato armádu opustil. Usadil se v Moskvě, kde nastoupil do Institutu vědecké informatiky, stal se redaktorem časopisu a členem Svazu spisovatelů SSSR. V roce 1956 napsal s L. Petrovem svou první povídku Popel Bikini. Byl dvakrát ženatý. Poprvé v letech 1948 až 1954 s Irinou Šeršovou. Manželství skončilo rozvodem. S druhou ženou Elenou Ilinužnou měli dceru Marii. Když zemřel, byl jeho popel podle jeho přání rozprášen.

V letech 1957 až 1990 napsal s bratrem společně více než 25 románů a novel a jednu divadelní hru. Po jeho smrti v roce 1991 bratr pokračoval v psaní, ale pod pseudonymem S. Vitickij, protože se již dříve dohodli, že jméno Bratři Strugačtí nebudou dále používat.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
  Oficiální stránka bratří Strugackých
  LEGIE – databáze knih Fantasy a Sci-Fi – Arkadij Strugackij
  LEGIE – databáze knih Fantasy a Sci-Fi – S. Jaroslavcev

 
Ruští spisovatelé science fiction
Sovětští spisovatelé science fiction
Narození v roce 1925
Úmrtí v roce 1991
Muži
Narození 28. srpna
Úmrtí 12. října
Narození v Batumi
Quietus

Titus Fulvius Iunius Quietus († 261) byl uzurpátor římského trůnu ovládající spolu se svým bratrem Macrianem v letech 260 – 261 východní provincie impéria. Jeho otcem byl správce vojenské pokladny a dozorce nad zásobováním Fulvius Macrianus, jméno matky je neznámé.

Quieta a Macriana dal prohlásil za císaře asi v září 260 jejich otec, který tak chtěl využít mocenského vakua vzniklého po zajetí císaře Valeriana Peršany. Protože oba uzurpátoři byli ještě velmi mladí, fakticky za ně vládl tandem Macrianus Starší - Ballista (což byl prefekt pretoriánů). Quietus i jeho bratr byli v podstatě jen nastrčenými figurkami.

Poté, co Macrianus Starší a Mladší odtáhli v roce 261 na Západ proti císaři Gallienovi, zůstal Quietus na Východě a pod dozorem Ballisty spravoval tamní provincie. Na podzim téhož roku, když už bylo jasné, že macrianovské tažení proti Gallienovi ztroskotalo, přitrhl palmýrský kníže Odaenathus ke Quietově sídelnímu městu Emese a vyzval posádku, aby se vzdala. Jeho příkaz byl zprvu odmítnut, později však Quieta zavraždili sami Emesané.

Externí odkazy 
 
 Quietovy mince (anglicky)

Římští uzurpátoři
Úmrtí v roce 261
Muži
Úmrtí v Homsu
Indukce

Slovo indukce (z lat. in-ducere, vyvozovat) má více významů:

 logická indukce – způsob úsudku od konkrétních případů k obecnému zákonu v logice
 vědecká indukce – metoda vyvozování přírodních zákonů neúplnou indukcí (generalizací)
 matematická indukce – technika dokazování v matematice
 magnetická indukce – fyzikální veličina, která charakterizuje magnetické pole
 elektrická indukce – fyzikální veličina, která charakterizuje elektrické pole
 elektromagnetická indukce – fyzikální jev, vznik el. napětí vlivem změny magnetického pole
 elektrostatická indukce – fyzikální jev, uspořádání nábojů v látce vlivem elektrického pole
 dopravní indukce – nárůst dopravní poptávky způsobený nabídkou nové kapacity spojení, speciální případ indukce poptávky
 indukce ve zdravotnictví – ve smyslu vyvolání, např. indukce porodu nebo indukce astmatu aspirinem

Externí odkazy
Matematická indukce

Matematická indukce je metoda dokazování matematických vět a tvrzení, která se používá, pokud chceme ukázat, že dané tvrzení platí pro všechna přirozená čísla, případně jinou, předem danou nekonečnou posloupnost. Typicky se užívá k důkazům těch tvrzení o přirozených číslech, u nichž je snadné ověřit, že platí pro číslo 1, a zároveň lze platnost pro každé dané n převést v konečně mnoha krocích na platnost pro 1 s tím, že počet těchto kroků s rostoucím n také roste.

Princip důkazu indukcí 
Typický důkaz indukcí se skládá ze dvou kroků:
 První krok: V tomto kroku se dokáže, že tvrzení platí pro nejmenší přirozené číslo n, nikoliv pro n=1, pro které nemusí vždy obecně platit.
 Indukční krok: Ukážeme, že pokud tvrzení platí pro n = m, pak platí i pro n = m + 1 (Část následující bezprostředně po pokud se někdy nazývá indukční předpoklad).
Princip matematické indukce pak již říká, že tvrzení platí pro každé n.

Často se v prvním kroku dokazuje, že tvrzení platí pro n = 0. Tento způsob je zcela ekvivalentní.

Tento postup se někdy přirovnává k dominu. Obě tyto části jsou totiž podobné dominovému efektu:
 Spadne první kostka domina.
 Pokud spadne nějaká kostka domina, spadne i její nejbližší soused.
Výsledkem potom je, že spadnou všechny kostky.

Příklad 
Mějme následující tvrzení: Pro všechna přirozená  platí

Důkaz

První krok 
Nejdříve zkontrolujeme, zda tvrzení platí pro n = 1. Je zřejmé že ano, jelikož součet prvních 1 přirozených čísel je 1 a 1(1 + 1)/2=1.

Nedokazujeme pro n = 0, protože v zadání příkladu je uvedeno n ∈ N, tudíž nejmenší n je 1.

Indukční krok 
Nyní chceme ukázat, že pokud tvrzení platí pro n = m, platí i pro n = m + 1. Tj. platí-li tvrzení, píšeme-li v něm všude m místo n, pak platí také píšeme-li v něm všude m + 1 místo n.

Předpokládejme tedy, že pro n = m tvrzení platí, čili:

Přičtením m + 1 k oběma stranám této rovnice dostaneme:

kde pravá strana se rovná:

Máme tedy:

To je ale přesně tvrzení pro n = m + 1. Dokázali jsme, že je pravdivé, pokud je pravdivé tvrzení pro n = m.

Shrnutí 
Tvrzení tedy platí pro všechna přirozená čísla, jelikož:
 Platí pro 1.
 Jestliže platí pro 1, platí i pro 2.
 Jestliže platí pro 2, platí i pro 3.
 Jestliže platí pro 3, platí i pro 4.

Věta o důkazu indukcí 
Myšlenku matematického důkazu indukcí lze formulovat touto matematickou větou:

Buď  množina přirozených čísel, která obsahuje nulu a s každým svým prvkem x obsahuje i x+1. Pak .

Související články 
 Matematický důkaz
 Transfinitní indukce
 Fundovaná indukce
 Indukce dle složitosti
 Sestupná indukce

Externí odkazy 
 

Druhy matematických důkazů
Teorie množin
Nekonečno
Obžalovaný

Obžalovaný je osoba, o jejímž trestném činu probíhá trestní řízení před soudem (nejprve u soudu prvního stupně hlavní líčení, později případně řízení o odvolání, dovolání nebo návrhu na obnovu řízení).

České trestní právo používá pro označení této osoby další termíny, které však nejsou synonymické (§ 12 odst. 7 až 9 a § 32 tr. ř.):
 Obviněným se předpokládaný pachatel trestného činu (do té doby podezřelý) stává doručením usnesení o zahájení trestního stíhání a zůstává jím po celou dobu trestního řízení.
 Dnem, kdy soud nařídí hlavní líčení, se obviněný stává obžalovaným.
 Po právní moci odsuzujícího rozsudku se z obžalovaného stává odsouzený.

Laické veřejnosti (včetně novinářů) činí značné potíže odlišovat obžalovaného a žalovaného, resp. obžalobu a žalobu, a zvlášť poslední dobou se stává běžným jevem označovat státního zástupce chybně jako žalobce.

Související články 
 Podezřelý
 Obviněný
 Odsouzený

Trestní právo procesní
Relační model

Relační model je nejrozšířenějším způsobem uložení dat v databázi. Jedná se o způsob uložení v logickém smyslu.

Popis 
V roce 1969 přišel informatik E. F. Codd se svou představou o databázi založené na matematickém aparátu relačních množin a predikátové logice (A relational data model for large shared data banks). Databázová relace se od matematické poněkud liší. Má zavedený pomocný aparát nazvaný schéma relace. Schéma relace říká, jaký je název relace, kolik má sloupců a jaké jsou jejich názvy a domény (doména je množina přípustných hodnot pro daný sloupec). V databázích je schématem relace definice struktury tabulky. Ovšem relací nemusí být pouze tabulka, nýbrž jakákoliv struktura dělená do řádků a sloupců. Relací je například i výsledek jakéhokoliv dotazu, a podle toho s ním je možno i dále pracovat. Velmi rozšířeným omylem je, že relační model se nazývá podle vztahů mezi daty, pojem "relační" však vychází z relací matematických, na kterých je celý model založen.

Implementace 
Relační databázový model sdružuje data do tzv. relací (tabulek), které obsahují n-tice (řádky). Tabulky (relace) tvoří základ relační databáze. Tabulka je struktura záznamů s pevně stanovenými položkami (sloupci - atributy). Každý sloupec má definován jednoznačný název, typ a rozsah, neboli doménu. Záznam se stává n-ticí (řádkem) tabulky. Pokud jsou v různých tabulkách sloupce stejného typu, pak tyto sloupce mohou vytvářet vazby mezi jednotlivými tabulkami. Tabulky se poté naplňují vlastním obsahem - konkrétními daty.

Kolekce více tabulek, jejich funkčních vztahů, indexů a dalších součástí tvoří relační databázi.

Relační model přináší celou řadu výhod, zejména mnohdy přirozenou reprezentaci zpracovávaných dat, možnost snadného definování a zpracování vazeb apod.

Relační model klade velký důraz na zachování integrity dat. Zavádí pojmy referenční integrita, cizí klíč, primární klíč, normální tvar apod.

S relačními databázemi je úzce spojen pojem SQL (Structured Query Language), neboli strukturovaný dotazovací jazyk. Jeho základní model je obecně použitelný pro většinu relačních databází. Od svého vzniku prošel několika revizemi a poskytovatelé databázových produktů jej obohatili o různá lokální rozšíření. Tato rozšíření ale nejsou vzájemně kompatibilní.

Externí odkazy 
 

Databáze
Paradigmata programování
Rheinische Post

Rheinische Post je německý deník, který vychází od roku 1946. Vydavatelem je Rheinisch-Bergische Druckerei- und Verlagsgesellschaft se sídlem v Düsseldorfu. V podtitulu deníku je uvedeno „Noviny pro politiku a křesťanskou kulturu“. S 1,2 milióny čtenářů je Rheinische Post druhým největším regionálním abonentním novinovým titulem v Německu po Westdeutsche Allgemeine Zeitung (WAZ). Noviny vycházejí v 29 lokálních mutacích na území spolkové země Severního Porýní-Vestfálska.

Externí odkazy 
 
 německá Rheinische Post online (německy)
 Rheinische Post (německy)

Německé noviny
Düsseldorf
Žalobce

Žalobce (lat. actor, angl. plaintiff, fr. demandeur, něm. Kläger) je ten, kdo podal k soudu žalobu, jíž se domáhá svého práva proti žalovanému. Je jedním z účastníků sporného soudního řízení, v němž soud jeho žalobu projednává.

Dřívější československý občanský soudní řád z roku 1950, stejně jako nynější český občanský soudní řád ve znění účinném do 31. prosince 2000 označovaly žalobce jako navrhovatele (a žalovaného jako „odpůrce“).

V trestním řízení se termín žalobce obvykle nepoužívá, roli veřejné žaloby plní státní zástupce, který podává obžalobu.

Reference 

Občanské právo procesní
Sporné řízení
Žaloba
Žalovaný

Žalovaný (odpůrce) (lat. reus, angl. defendant, fr. défendeur, něm. Beklagte) je ten, na něhož byla žalobcem podána u soudu žaloba a kdo se jí nyní brání.

Žalovaný je spolu se žalobcem stranou řízení, v němž má rozsáhlá procesní práva: může navrhovat důkazy na svou obranu a vyjadřovat se k provedeným důkazům, a před vynesením rozsudku se má právo – zásadně jako poslední – k žalobě vyjádřit.

Občanské právo procesní
Sporné řízení
Žaloba
Úzus

Úzus (z latinského usus užití, dovednost, zvyk) neboli uzance je označení pro pravidlo či ustálený postup, zvyk, zvyklost, obyčej.

Postup při činnosti, způsob jednání, který je přijímaný, respektovaný určitou skupinou lidí (např. v určitém oboru) na určitém místě a v určité době.

Úzus může být motivací či inspirací k vytvoření psané normy nebo ke změně existující normy. A naopak: psaná norma může být zachycením stávajícího úzu.

Například v lingvistice je jazykový úzus ustálený způsob užívání jazykových prostředků v určité době a prostředí, který na rozdíl od normy a kodifikace zahrnuje i příležitostná, nepravidelná nebo netradiční užití jazykového prostředku. V právu může úzus souviset s právním obyčejem, v lékařství mohl souviset se zdroji při vývoji etického kodexu. V etice, v sociologii nebo v diplomacii je úzus jedním ze zdrojů norem chování, např. jako etiketa.

Jednat podle určitého úzu neznamená nutně jednat způsobem nejsprávnějším. Úzus může spočívat i v tom, že je obvyklé uznávat chování, které se liší od právní normy.

Odkazy

Reference

Související články 
 Kodifikace (lingvistika)
 Lege artis
 Norma
 Stereotyp
 Zvyk
 Abusus

Externí odkazy 
 
 
 

Užívání jazyka
Prameny práva
Chování
Zákonodárný proces
Stylistika
Generální gouvernement

Generální gouvernement (1939–1945) (německy Generalgouvernement für die besetzten polnischen Gebiete, polsky Generalne Gubernatorstwo, často však hovorově Generalna Gubernia) byla územně-správní jednotka vytvořená na základě Hitlerova dekretu z 12. října 1939 s účinností od 26. října 1939, která zahrnovala část okupovaného území původního meziválečného Polska. Generální gouvernement bylo Německem dobyté území cizího státu s okupační německou správou. V jeho čele stál německý generální guvernér Hans Frank.

Z hlediska mezinárodního práva, podle sekce III Čtvrté Haagské konvence (1907), kterou přijalo i Německo, bylo zřízení Generálního gouvernementu od počátku nelegální. Oblast nebyla loutkovým státem; německý generální guvernér neměl v úmyslu spolupracovat s Poláky nebo hledat mezi nimi proněmeckou kolaborantskou vládu. Vedení Generálního gouvernementu a jeho administrace byly složeny výhradně z Němců a cílem bylo vytvořit z oblasti etnicky německou provincii. Poláci měli být zcela vystěhováni nebo vyvražděni.

Rozdělení území 
Generální gouvernement byl rozdělen na čtyři správní jednotky, distrikty (německy Distrikt):
 Krakovský (centrum Krakov)
 Lublinský (centrum Lublin)
 Radomský (centrum Radom)
 Varšavský (centrum Varšava)

Rozsah gouvernementu 
Rozloha Generálního gouvernementu činila 94 100 km², žilo zde 12,1 mil. lidí. Po napadení Sovětského svazu Třetí říší byla do Generálního gouvernementu přiřazena území předválečného Polska, která SSSR okupoval v září 1939 (na základě tajného dodatku k německo-sovětské smlouvě Ribbentrop–Molotov): vojvodství lvovské, tarnopolské, stanislavovské a volyňské pod označením Haličský distrikt na základě Hitlerova dekretu z 1. srpna 1941.

Plocha celého Generálního gouvernementu pak činila 145 200 km² a žilo tam 16,6 mil. obyvatel. Přibližně dvě třetiny území byly osvobozeny Rudou armádou při letní ofenzívě 1944, nejzápadnější část v lednu 1945.

Poznámka 
 Termín Generální gouvernment se v souvislosti s Polskem vyskytl dříve již v roce 1916 při instalování Polského království v průběhu první světové války centrálními mocnostmi na dobytých ruských územích.
Oficiální zkratka v němčině byla G.G., což vedlo postupně k ironickému označení "Gangster-Gau" (G.G.) kvůli chování lokální německé a rakousko-uherské vojenské a civilní správy.

Odkazy

Reference

Související články 
 Říšský komisariát Ukrajina
 Říšský komisariát Ostland
 Lebensraum
 Ober Ost

Externí odkazy 
 
 
 Tehdejší mapa Evropy

Dějiny Polska během druhé světové války
Krakov
Území okupovaná nacistickým Německem
Akademie esperanta

Akademie esperanta (v esperantu Akademio de Esperanto) je nezávislá jazyková instituce dohlížející na vývoj jazyka esperanto a dodržování jeho základních principů. Jejím současným předsedou je britský fonetik John Wells. Akademie esperanta byla založena účastníky prvního Světového kongresu esperanta v Boulogne-sur-Mer roku 1905 na popud tvůrce esperanta dr. Ludvíka Zamenhofa a funguje na podobných principech jako Francouzská akademie.

Původní název instituce byl Jazykový výbor (Lingva Komitato) a Akademie, založená roku 1908 a sestávající z jejích nejvýznamnějších členů, byla jejím řídícím orgánem. V rámci reorganizace uskutečněné roku 1948 Jazykový výbor a Akademie splynuly do dnešní Akademie esperanta. Akademii esperanta tvoří zpravidla 45 členů (voleni na devět let, vždy jednou za tři roky se obměňuje třetina) a spravují ji předseda, místopředsedové a tajemník. Korespondenci akademie (včetně e-mailové) vyřizuje tajemník. Činnost v Akademii esperanta není honorována, její provoz je financován z dotací Světového esperantského svazu a z darů.
 
Mezi úkoly Akademie esperanta patří zkoumat jazykové otázky, vypracovávat slovníky, navrhovat odborné výrazy, revidovat a posuzovat vyšlá díla (včetně učebnic) z jazykového hlediska či bránit jazykovou čistotu esperanta. Obhajuje také esperanto proti konkurenčním systémům. Svá rozhodnutí dává Akademie esperanta na vědomí prostřednictvím oběžníků (Oficialaj Informoj de la Akademio de Esperanto) nebo v oficiálním věstníku (Oficiala Bulteno).

Z Čechů je členem Akademie esperanta informatik Marek Blahuš (od roku 2013), před ním v ní působili literátka Eli Urbanová (✝2012) a spisovatel Karel Píč (✝1995); z dřívějších pak překladatelé poezie Rudolf Hromada a Tomáš Pumpr, propagátor Československa v zahraničí Augustin Pitlík, dlouholetá autorka rubriky „Z esperantského světa“ v Národní politice Julie Šupichová, diplomat Eduard Kühnl či historik Stanislav Kamarýt.

Reference

Externí odkazy 
 
 Akademie esperanta

 
Esperantské organizace
Esperanto
Jazykoví regulátoři
Cukr (rozcestník)

Cukr může být:
 Cukr – přírodní sladidlo, chemicky sacharóza
 Kostkový cukr
 Homole cukru
 obecně sacharidy, skupina látek s podobnými vlastnostmi:
 Sacharóza, látka, kterou se obvykle sladí potraviny.
 Glukóza, hroznový cukr
 Fruktóza, ovocný cukr
 Laktóza, mléčný cukr
 Maltóza, sladový cukr
 Xylóza, dřevný cukr
 Invertní cukr, potravinářské sladidlo
 Xylitol, březový cukr
příjmení osob
 Josef Cukr (1917–2014) – český katolický kněz, jezuita
 Václav Cukr (1913–1989) – nadporučík letectva, příslušník 310., 43. a 253. perutě, tajemník Svazu letců RČS
ostatní
 Cukr (film) – francouzský film z roku 1978

Související články 
 Náhradní sladidlo
 Cukrovar
 Cukrářství
 Cukrovarnictví
 Cukrová třtina
 Cukrová řepa
 Cukrovinka
 Cukrová vata
 Diabetes mellitus (cukrovka)
 Cukrák – lidový název pro kopec Kopanina s vysílačem Cukrák

Externí odkazy
Kurt Martti Wallenius

Generál Kurt „Martti“ Wallenius ( Kuopio –  Helsinky) byl finský generálmajor, politik a spisovatel.

Biografie 
Vojenský výcvik a zkušenosti získal za první světové války v 27. praporu pruských královských myslivců. Zúčastnil se občanské války ve Finsku, kde vedl jednotky bílých u Tervola, Tornia, Kuolajärvi a Kuusama. Později vedl severní část sil provádějících vojenskou operaci na osvobození Bílé Karélie nazvanou Expedice Viena. Její selhání je nutno přičíst na vrub totálnímu neúspěchu právě Walleniovy skupiny, ovšem sama splnitelnost cílů mu zadaných zůstává otázkou.

V roce 1920 byl jmenován vojenským atašé v Berlíně, v letech 1926–1930 zastával post náčelníka generálního štábu Finských ozbrojených sil. V roce 1930 obdržel hodnost generálporučíka.

Byl jedním ze zakladatelů a vůdců radikálního polofašistického Hnutí Lapua (vzniklo v prosinci 1929, zakázáno v listopadu 1932). To mu vyneslo několikeré uvěznění (zejména pak v roce 1932 po velice nepodařeném pokusu o převrat).

Za zimní války jej maršál Mannerheim jmenoval velitelem bojové skupiny Laponsko (prosinec 1939). S pouhými 6000 muži a dvěma děly z 19. století dokázal zastavit postup tří sovětských divizí Laponskem. Jeho přepadovým oddílům Sissi se podařilo to, co se pak Finové i Němci marně pokoušeli zopakovat za tzv. pokračovací války – na 14 dnů vyřadily z provozu Murmanskou magistrálu.

Na přelomu února a března 1940 jmenován velitelem Sboru ochrany pobřeží, majícího za úkol bránit západní břeh Viipurského (Vyborského) zálivu. Byl to zjevně nesplnitelný úkol, navíc Wallenius ostře protestoval proti převelení do oblasti, v níž dosud nikdy nevelel a kde nebude mít čas se zorientovat, tím spíše, že s ním přišly i jeho jednotky, které nebyly pro tamní terén cvičeny.

Když Rudá armáda zahájila hlavní útok přes Vyborský záliv, ukázalo se, že ji nebude možné zastavit, neboť její materiální i početní převaha byla zdrcující. Wallenius nedokázal ani při své nejlepší snaze zabránit vytvoření sovětského předmostí na svém břehu. Podle některých hlášení prý propadl depresím a příliš pil. Jeho vedení operací bylo řadou důstojníků kritizováno, ovšem těžko je označit za špatné, šlo spíše spory různých škol. Těžko je rozhodovat na pozadí bitvy, kterou nebylo možno žádným způsobem vyhrát. Po několika dnech byl Wallenius nejprve převelen do zálohy a o rok později jej propustili z armády.

Po zbytek svého života pokračoval ve své původní profesi spisovatele. Jeho romány a povídky se prosadily i v zahraničí, zejména ve Francii.

Vyznamenání 
  velkodůstojník Řádu bílé růže
  velkokříž Řádu finského lva
  Železný kříž I. třídy
  Řád železné helmice
  Královský řád svatých Cyrila a Metoděje

Externí odkazy 
 

Finští generálové
Finští romanopisci
Generálmajoři
Nositelé velkokříže Řádu finského lva
Komtuři I. třídy Řádu bílé růže
Nositelé Železného kříže
Nositelé Královského řádu svatých Cyrila a Metoděje
Narození v roce 1893
Narození 25. července
Narození v Kuopiu
Úmrtí v roce 1984
Úmrtí 5. května
Úmrtí v Helsinkách
Muži
Plamen (rozcestník)

Plamen může znamenat:

 plamen – hořící sloupec plynů, jeden ze základních projevů ohně

kultura a sport
 Plamen (soutěž) – soutěž v požárním sportu
 Plamen (časopis) – literární časopis
 Plamen (opera) (La fiamma) – opera Ottorina Respighiho
 Plamen (film) – německý němý film z roku 1923
 Plameny (skupina) – propagandistická hudební skupina někdejšího Socialistického svazu mládeže
 Plameny (Schreker) (Flammen) – opera Franze Schrekera
 Plameny (Schulhoff) (Flammen) – opera Ervína Schulhoffa
 Plameny Paříže (Plamja Pariža) – balet Borise Vladimiroviče Asafjeva

jméno
 Plamen (jméno) (Пламен) – bulharské mužské rodné jméno
 Plamen Goranov (1976–2013) – bulharský fotograf, horolezec a aktivista
 Plamen Kračunov (* 1989) – bulharský fotbalista
 Plamen Orešarski (* 1960) – bulharský politik

Externí odkazy
Požár

Požár je každé nežádoucí hoření, při kterém dochází:
 k usmrcení nebo zranění osob nebo zvířat,
 ke škodám na materiálních hodnotách nebo životním prostředí, nebo
 k bezprostřednímu ohrožení osob, zvířat, materiálních hodnot nebo životního prostředí.

Vzniká obvykle buď v důsledku technické chyby, nedbalosti nebo neznalosti osob, přírodního neštěstí nebo úmyslným zapálením (žhářství).

Třídy požáru 
Pro účely požární ochrany se zavádí tzv. třídy požárů. Do tříd se požáry dělí především s ohledem na skupenství hořících látek:

Fáze požáru 
Fáze požáru jsou důležitou charakteristikou popisující vlastnosti požáru při jeho volném rozvoji, tzn. v případě, že není hašen.

Průběh požáru můžeme rozdělit na 4 fáze:
 fáze je určena časem od vzniku požáru rozhoření prvních hořlavých předmětů. V praxi se uvažuje čas 10 minut. Tato fáze je charakterizována nízkými teplotami a malou výměnou plynů. Tuto fázi rovněž označujeme jako fázi rozhořívání.
 fáze je charakterizována prudkým nárůstem teploty a plochy požáru, zejména v souvislosti s celkovým vzplanutím
 fáze je období, kdy požár je stabilizován, probíhá intenzivní hoření a požárem jsou zachváceny všechny hořlavé předměty v prostoru.
 fáze je charakterizována nedostatkem hořlavého materiálu a postupným snižováním intenzity hoření.

Optimální je provedení hasebního zásahu v první fázi, případně na začátku druhé fáze, kdy ještě nedošlo k plnému rozvinutí požáru.

Co dělat při požáru? 
Pokud vypukl požár v objektu, kde se nacházíte, zachovejte klid.

 Co nejrychleji volejte tísňovou linku 150 nebo 112 a ohlaste požár.
 Varujte ostatní třeba voláním „hoří“.
 Prověřte zda se v ohroženém prostředí nenacházejí další osoby, pokud ano, snažte se je zachránit. V případě, že se vám to nepodaří, zapamatujte si jejich polohu (popřípadě ji označte) a neprodleně po příjezdu hasičů jim tuto nahlaste, jde o velmi cennou informaci.
 Pokuste se požár uhasit dostupnými prostředky a proveďte opatření k zamezení šíření požáru (vypněte plyn, elektřinu, zavřete dveře, odneste hořlavé látky).
 Opusťte budovu v souladu s jejím evakuačním řádem. (Chraňte si tělo, nejlépe namočením oděvu, dýchací cesty namočeným ručníkem, vezměte si nejnutnější osobní věci (doklady, peníze, léky apod.)
 Poslouchejte pokyny hasičů nebo členů IZS a poskytněte jim případně pomoc, kterou si vyžádají.

Reference

Literatura 
 Vladislav Banasinský, Petr Ševěček: Zjišťování příčin požárů, Hornicko-geologická fakulta Vysoké školy báňské – Technické univerzity Ostrava, Ostrava 1995, 
 Karol Balog, Miloš Kvarčák: Dynamika požáru, Sdružení požárního a bezpečnostního inženýrství, Ostrava 1999, 
 Nicola Barber: Požáry a povodně, Computer Press, Brno 2003, 
 Jiří Janata, Václav Hladík, Jan T. Kozák: Požáry v českých zemích, Professional Publishing, Praha 2009,

Související články 

 hasicí přístroj
 hasicí prostředky
 ohnivá bouře
 lesní požár
 stepní požár

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Oheň je nebezpečný host
 POŽÁRY.cz - specializovaný oborový server o požárech, hasičích a jejich technice i vybavení

Požární ochrana
Požáry
Dusičnan sodný

Dusičnan sodný (NaNO3) je chemická sloučenina, vyskytující se v přírodě v podobě nerostu nitronatritu, je znám též pod označením chilský ledek. Dalším synonymem je nitratin.

Je bezbarvý, bílý, šedý nebo lehce zbarvený do žluta nebo hněda, průhledný, skelně lesklý, štěpný podle romboedru. Tvrdost je 1,5–2, hustota 2,26 g/cm3. Tvoří celistvé agregáty, kůry, vyskytuje se i v krystalech romboedrického typu. Je snadno rozpustný ve vodě, proto se vyskytuje především v aridních oblastech. Významná jsou kvartérní sedimentární ložiska nejasné geneze v poušti Atacama v Chile.

Nitronatrit slouží od začátku 18. století jako jediné přírodní dusíkaté hnojivo (dnes z více než 90 % nahrazen syntetickým ledkem a dalšími dusíkatými hnojivy).

Sloučeniny dusíku slouží dále při výrobě buničiny, plastů, umělých vláken apod. Dusičnan sodný se pod označením E 251 hojně užívá také v potravinářství jako konzervační přísada u masných výrobků. V pyrotechnice se používá jako okysličovadlo.

Dusičnan sodný je silně hygroskopický a má tendenci na vzduchu navlhnout. Směsi vlhkého dusičnanu sodného s práškovým hliníkem nebo hořčíkem mají samozápalné vlastnosti.

Za tepla se rozkládá na dusitan sodný a kyslík podle rovnice:

 2 NaNO3 → 2 NaNO2 + O2

Se sírou hoří podle rovnice:

 4 S + 2 NaNO3 → 2 Na2S + N2 + 3 SO2

Výroba 
Vyrábí se uměle reakcí oxidu dusnatého, oxidu dusičitého, kyslíku a uhličitanu sodného:

 NO + NO2 + Na2CO3 + O2 → 2 NaNO3 + CO2

Laboratorní příprava spočívá v neutralizaci hydroxidu sodného kyselinou dusičnou dle následující rovnice:

 NaOH + HNO3 → NaNO3 + H2O

Historie 
Chilský ledek se zapsal do historie lodní dopravy. Původně byl v lodních dokladech uváděn pod všeobecným názvem „hnojivo“, ale několik katastrof parníků, které ho převážely, vedlo k tomu, že byl přesunut do kolonky „vysoce nebezpečný náklad“, neboť se ukázalo, že hořící chilský ledek hašený směsí horké vody a páry (běžná praxe na parnících v případě požáru) má tendenci explodovat. Došlo dokonce k případům, že explodující parník zničil celé přístavní město a potopil několik okolo kotvících lodí.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Ledkové doly Humberstone a Santa Laura
 La Noria

Externí odkazy 
 

Sodný
Sodné sloučeniny
Oxidační činidla
Potravinářská aditiva
Plutino

Plutina jsou transneptunická tělesa (TNO) podobná Plutu. Nacházejí se ve vzdálenosti Pluta a vyznačují se rezonancí oběžné doby k Neptunu v poměru 3:2. Jedná se o tělesa pohybující se na vnitřní straně Kuiperova pásu.

Významná plutína 

 Pluto
 Charon
 Ixion
 Orcus

Externí odkazy 

 David Jewitt: Plutina EN – neplatný odkaz !
 Trans-Neptunian Objects / W. R. Johnston EN

Planetky
Vodní kolo

Vodní kolo nebo též mlýnské kolo je jedním z nejstarších zařízení k získání energie proudící vody.

Síla vodního proudu byla jedním z prvních využívaných zdrojů energie. Vodní kolo bylo široce využíváno ve starověku, středověku, i na počátku novověku, a to především pro pohon vodních mlýnů. Později bylo používáno i pro pohon mechanismů na pilách a v kovářských dílnách – hamrech. V některých zemích je vodní kolo dodnes využíváno například pro čerpání vody.

Typy vodních kol 
Je zajímavé, že nejstarší vodní kola (v Indii a Mezopotámii) byla kola se svislou osou, tak jako moderní nejvýkonnější turbíny. Toto uspořádání nevyžadovalo převod na svislou osu mlýnských kamenů.
Vodní kolo má po obvodu řadu dřevěných lopatek nebo kapes. Vyráběli je obvykle sekerníci, kteří při stavbě kombinovali různé druhy dřeva podle namáhání jednotlivých částí a vlastností suroviny. Základ kola tak mohla tvořit borovice, zatímco hřídel byla dubová, na další části se využíval smrk, jedle, topol a jiné dřeviny.

Principiálně lze vodní kola s horizontální osou rozdělit na tři druhy:
 Kolo na spodní vodu (tzv. lopatník) využívá pouze kinetické energie vody, proudící pod ním. Má jen malou účinnost, ale zároveň velmi jednoduchou konstrukci.
 Kolo na střední vodu využívá i potenciální energie vody, která je k němu přiváděna výše, než je hladina odtékající vody. Oba druhy kol se otáčí spodní částí ve směru toku vody.
 Kolo na vrchní vodu (tzv. korečník) je zaléváno svrchu a otáčí se ve směru proudu vody vrchní částí. V českých zemích je nejrozšířenějším typem. Využívá především potenciální energie vody. Kolo je opatřeno korečky, které se plní přitékající vodou a vahou pak roztáčejí kolo.

Kola na lodních mlýnech stavěných na lodích byla kola na spodní vodu. Při poklesu vody klesal celý mlýn a ponoření kola tak zůstávalo konstantní

Vodní kolo bylo ve dvacátém století nahrazováno mnohem účinnější vodní turbínou, která navíc umožňovala prostřednictvím transmisí pohon více mlecích strojů a dalších zařízení.Vodní kola lze v současnosti vidět v činnosti v některých zachovalých muzejních provozech nebo jako pohyblivou dekoraci. Na principu vodního kola také pracovaly dříve velice oblíbené dětské hračky našich dědečků a pradědečků – vodní mlýnky, které si kluci často stavěli na potoce.

Odkazy

Reference

Související články 
 Hamr
 Kolesový parník
 Vodní mlýn

Externí odkazy 
 

Stroje
Vodní energie
Foton

V částicové fyzice je foton (z řeckého φως, světlo) elementární částice, kterou popisujeme kvantum elektromagnetické energie. Bývá značen řeckým písmenem γ (gama).

Foton je částice zprostředkující elektromagnetickou interakci a řadí se tedy mezi tzv. intermediální částice.

Jeho studiem se zabývá kvantová elektrodynamika.

Podle některých, jako je Willis Eugene Lamb, je označení foton, které zavedl roku 1926 chemik Gilbert Newton Lewis (tedy až několik let poté co Albert Einstein dostal Nobelovu cenu za fotoelektrický jev), zavádějící a mělo by se podobně jako flogiston opustit.

Vlastnosti 
Všechno elektromagnetické vlnění, od radiových vln po záření gama, je kvantováno na fotony, jež popisuje vlnová délka, frekvence, energie a hybnost.

Životnost fotonu je nekonečná, ve smyslu nekonečného poločasu rozpadu. Foton je tedy stabilní částicí. Fotony mohou vznikat a zanikat při interakcích.

Částicové vlastnosti elektromagnetického záření se projevují především při vysokých frekvencích (tedy při vysokých energiích fotonů), v opačném případě převažují vlnové vlastnosti elektromagnetického záření, tzn. záření se projevuje jako vlna.

Elektrický náboj fotonu je nulový.

Foton má spin roven 1, jedná se tedy o boson.

Podle některých (například nobelistů jako Willis Eugene Lamb, Charles Hard Townes) nelze foton zjednodušeně považovat za reálnou částici (podobně jako fonon).

Energie, hmotnost 
Foton existuje pouze v pohybu. Ve vakuu se vždy (v souladu s postulátem speciální teorie relativity) pohybuje rychlostí světla ve vakuu. Má proto nulovou klidovou hmotnost. Důsledkem jeho neustálého pohybu je však nenulová energie, která je definovaná vztahem
,
kde  je Planckova konstanta,  frekvence,  je rychlost světla ve vakuu a  je vlnová délka.

Na základě relativistického vztahu ekvivalence energie a hmotnosti, tzn.
,
lze fotonu přiřadit také určitou hmotnost (nejedná se však o klidovou hmotnost, která je nulová, ale o pohybovou hmotnost), projevující se setrvačnými i gravitačními vlastnostmi. Tato energie (a tedy i hmotnost) způsobuje, že na foton působí gravitace dle obecné teorie relativity a on sám gravitačně působí na okolí. Tyto jevy byly potvrzeny pozorováním (např. pozorovaným ohybem záření kolem kosmických těles).

Hybnost fotonu 
Pomocí relativistického vztahu pro energii pohybující se částice  a ze skutečnosti, že klidová hmotnost fotonu je nulová, tzn. , lze hybnost fotonu  vyjádřit jako
.

Přestože je klidová hmotnost fotonu nulová, můžeme určit jeho relativistickou hmotnost z předchozího vztahu. Pokud uvážíme, že , dostaneme
.

Vznik 
Fotony vznikají mnoha způsoby, například vyzářením při přechodu elektronu mezi orbitálními hladinami, či při anihilaci částic.

Speciální přístroje jako maser a laser mohou vytvořit koherentní svazek záření.

Odkazy

Reference

Související články 
 Elektromagnetická interakce
 Elementární částice
 Intermediální částice
 Temný foton

Externí odkazy 
 
 

Elementární částice
Hamr

Hamr (z německého Hammer kladivo), neboli puchýrna, je ocelářská a kovářská dílna, která je vybavena kovacím strojem poháněným vodním kolem. Vybavení hamru bylo stejné jako u kovárny – výheň, měchy, kovadliny, svěráky, kladiva, sekáče, útinky, zápustky, kleště, ale navíc zejména vodou poháněné buchary.

Hamr je výraz používaný jak pro budovu, tak i pro jeho hlavní stroj, strojně poháněné kladivo, někdy též nazývané kobyla, který dnes označujeme jako kruhoběžný padací buchar. Je nadzdvihováno palci umístěnými na obvodu hřídele vodního kola. Tento mechanismus výrazně ulehčuje a urychluje namáhavou kovářskou práci a proti ručnímu kování umožňuje zpracovat i větší kusy železa.

Dalšími samostatnými vodními koly byly obvykle v hamru poháněny měchy, rozdmýchávající kovářskou výheň a brus pro zabrušování a ostření železných výrobků.

Hamry fungovaly až do poloviny 20. století.

V hamrech pracovali hamerníci. O údržbu dřevěné části vlastního pohonu hamru vodními koly se starali sekerníci.

Výroba oceli 
Kování na hamru bylo dříve jediný možný způsob, jak získat kujnou ocel z houbovitého polotovaru (podle čočkovitého tvaru nazývaného lupa) vznikajícího v dýmačce, jednoduché redukční peci používané před vynálezem vysoké pece.

Odkazy

Související články 
 Měděný hamr v Banské Bystrici

Externí odkazy 
 
 Hamr – popis hamru na serveru Malá voda

 
Kovářství
Průmyslové stavby
Stroje
Budovy
Mapa (rozcestník)

Slovo mapa může označovat:

 mapa – kartografické zobrazení části Země, jiných vesmírných těles, nebeské sféry apod.
 nějaké obecné schéma, často ryze abstraktní povahy:
 Karnaughova mapa v logice
 logistická mapa v teorii chaosu
 asociativní pole a tabulky – v některých případech v informacie
 mapa (matematika) – v matematice zobrazení definující varietu 
 myšlenková mapa – grafické znázornění klíčových slov a souvislostí pomáhající uspořádat myšlenky 
 mapa lidského genomu, genetická mapa
 Road map – český kalk Cestovní mapa, plán na vyřešení izraelsko-palestinského konfliktu z roku 2002

Podobné názvy 
 MAPPA
Blick

Blick je švýcarský bulvární deník, vycházející od roku 1959 v německém Švýcarsku. Vydavatelem titulu je koncern Ringier, AG. Svým nákladem 275 000 výtisků představuje největší švýcarské noviny. Od roku 2004 vychází v tabloidním formátu, jeho grafická úprava je prvně srovnatelná s českým Bleskem.

Externí odkazy 
 
 Blick Online (německy)
 Nakladatelství Ringier AG (německy)

Švýcarské noviny
Kronen Zeitung

(Neue) Kronen Zeitung (německy „Nové korunové noviny“) je rakouský bulvární deník, který vychází od roku 1900. Díky čtenosti nad 40 % (cca 3 milióny čtenářů) je považován za nejúspěšnější novinový titul nejen v Rakousku, ale v celé Evropě. Čtenost nicméně poklesla ze 45 % v roce 2005 na 32 % v roce 2014.

Vydavatelem byl do své smrti 17. června 2010 Hans Dichand, spoluvlastníkem je vydavatelství WAZ. Vydávání bylo pozastaveno v roce 1944, od roku 1959 vychází titul pod názvem Neue Kronen Zeitung.

Deník je orientován pravicově (kontroverze opakovaně vzbudila až krajně pravicová rétorika), euroskepticky a protiimigrantsky.

Externí odkazy 
 
  Oficiální stránka novin Neue Kronen Zeitung

Rakouské noviny
Westdeutsche Allgemeine Zeitung

Westdeutsche Allgemeine Zeitung (zkráceně WAZ) jsou s nákladem 750 000 výtisků největší regionální noviny v Německu. Jejich vydavatelem je společnost Zeitungsverlag Ruhrgebiet GmbH & Co. se sídlem v Essenu. Titul vychází od roku 1948, v současnosti má 28 lokálních mutací. Distribuční území se nachází v Porúří. Název Westdeutsche Allgemeine Zeitung, česky Západoněmecké všeobecné noviny, nemá žádné politické, ale pouze geografické pozadí.

Společnost, vydávající Westdeutsche Allgemeine Zeitung, má podíly na řadě dalších novinových titulů v Německu i v zahraničí (Bulharsko, Česko, Srbsko, Chorvatsko, Polsko, Rumunsko). Je také spoluvlastníkem rakouských bulvárních novin Kronen Zeitung a mediální skupiny RTL Group.

Externí odkazy 
 
 WAZ online (německy)

Westdeutsche Allgemeine Zeitung
Essen
RTL Group

RTL Group (RTL = Radio Télévision Luxembourg) je největší evropský provozovatel soukromých televizí a rádií ve 12 zemích. Sídlo koncernu je v Lucemburku. Hlavním akcionářem je společnost Bertelsmann AG.

Televize

Belgie 
 RTL TVI
 Club RTL
 Plug TV

Chorvatsko 
 RTL Televizija
 RTL 2
 RTL Plus

Francie 
 M6
 M6 Boutique & Co.
 RTL 9
 Fun TV
 Téva
 TF6
 6ter
 Paris Premiere
 Série Club
 M6 Music Hits
 M6 Music Black
 M6 Music Club
 W9

Lucembursko 
 RTL Télé Lëtzebuerg
 Den 2.ten RTL
 RTL 9 (Francie)
 RTL-TVi (Belgie)
 Club RTL (Belgie)
 Plug TV (Belgie)
 RTL 4 (Nizozemsko)
 RTL 5 (Nizozemsko)
 RTL 7 (Nizozemsko)
 RTL 8 (Nizozemsko)

Maďarsko 
 RTL Klub 
 RTL II 
 Cool TV
 Film+ 
 Film+2 
 Sorozat+ 
 Prizma TV

Německo 
 RTL Television
 RTL II
 VOX
 n-tv
 Super RTL
 RTL Crime
 RTL Living
 Passion
 RTL Nitro

Nizozemsko 
 RTL 4
 RTL 5
 RTL 7
 RTL 8
 RTL Lounge
 RTL Crime
 RTL Telekids
 RTL 24

Rusko 
 REN TV

Španělsko 
 Antena 3
 Neox
 Nova
 Nitro
 laSexta
 Xplora
 laSexta3

Rozhlas

Belgie 
 Bel RTL
 Radio Contact
 Contact+
 Mint

Francie 
 RTL
 RTL2
 Fun Radio

Lucembursko 
 RTL Radio Letzebuerg
 RTL Radio die beste Hits aller Zeiten (Německo)

Německo 
 RTL Radio Deutschland

Nizozemsko 
 Radio 538
 Slam!FM

Externí odkazy 
 
 Oficiální stránka mediální skupiny

Mediální firmy
RTL Television

RTL Television, často zkráceně jen RTL, je německá soukromá televizní stanice se sídlem v Kolíně nad Rýnem. Vlastníkem je mediální skupina RTL Group. Vysílá různé zábavné pořady, talkshow, soutěže, seriály či mýdlové opery, sportovní přenosy a je jednou z nejsledovanějších německých televizních stanic.

RTL Television zahájila vysílání z Lucemburku v roce 1984 jako druhá soukromá televize pro Německo, tehdy pod názvem RTL Plus. Z Kolína nad Rýnem vysílá od roku 1988.

Pořady

Zpravodajství 
 RTL Aktuell – hlavní denní zpravodajská relace, každý den v 18:45
 Guten Morgen Deutschland – ranní show RTL, ve všední dny v 6:00
 Punkt 12 – všední dny ve 12:00
 RTL Nachtjournal – půlnoční zpravodajská relace
 Explosiv – denní bulvární magazín
 Exclusiv – zpravodajství ze světa celebrit
 Stern TV – televizní pořad magazínu Stern
 Der Spiegel TV – televizní pořad magazínu Der Spiegel
 Extra – Das RTL-Magazin – víkendový magazín

Seriály 
 Alarm für Cobra 11 – (Kobra 11) – kultovní německý kriminální seriál vysílaný po celém světě vč. Česka

Reality show 
 Wer wird Millionär? – německá verze pořadu Chcete být milionářem?
 Deutschland sucht den Superstar – německá verze pořadu SuperStar (v originálu Idol)
 Let's Dance
 Bauer sucht Frau – německá verze pořadu Farmář hledá ženu
 Das Supertalent – německá verze reality show Talent
 Ich bin ein Star – Holt mich hier raus!
 Der Restauranttester – německá verze show Ano, šéfe!

Show 
 Die Bülent Ceylan Show
 Der Bachelor
 Die Bachelorette
 500 – Die Quiz-Arena
 Es kann nur e1nen geben
 Willkommen bei Mario Barth
 Mario Barth deckt auf!

Komedie 
 Der Lehrer
 Die Kaya Show
 Magda macht das schon

Mýdlové opery 
 Gute Zeiten, schlechte Zeiten
 Unter Uns – každý den
 Alles was zählt – každý den

Sport 
 Formule 1
 FIFA World Cup
 Box

Zahraniční pořady 
  Bones (Sběratelé kostí)
  CSI: Crime Scene Investigation (Kriminálka: Oddělení kybernetiky)
  CSI: Miami (Kriminálka Miami)
  Person on Interest (Lovci zločinců)

Související články 
 Radio Luxembourg

Externí odkazy 
 
 Webový portál RTL (německy)
 Informace o televizní stanici RTL (německy)

Německé televizní stanice
Vzniklo 1984
Wilhelm von Tegetthoff

Wilhelm von Tegetthoff (23. prosince 1827 Maribor/Marburg – 7. dubna 1871 Vídeň) byl rakouský admirál, jeden z nejvýznamnějších velitelů v historii rakouského námořnictva. Během druhé šlesvické války v roce 1864 velel flotě v Severním moři a během rakousko-pruské války v roce 1866 jej nejvíce proslavilo vítězství nad výrazně silnější italskou flotou v bitvě u Visu v roce 1866.

Někteří rakouští historici ho považují za jednoho z nejschopnějších námořních důstojníků 19. století díky jeho taktické vynalézavosti, velení a inspirativnímu vedení.

Život 
V roce 1840 nastoupil na školu námořních kadetů v Benátkách. Školu úspěšně dokončil v roce 1845. K jeho prvnímu jmenování řádným velitelem lodi (Elisabeth) došlo v roce 1854. O čtyři roky později (1858) vedl výzkumnou (tj. špionážní) expedici napříč Egyptem a pak okolo budovaného Suezského průplavu a po pobřeží Rudého moře.

9. května 1864 vedl prusko-rakouské uskupení proti dánské flotě v nerozhodné bitvě u Helgolandu, což mu vyneslo hodnost kontradmirála, čímž se zařadil mezi nejmladší vlajkové důstojníky historie. Poté byl jmenován velitelem Levantské eskadry.

Prusko-rakouská válka 
Během prusko-rakouské války 20. července 1866 se hlavní síly rakouského námořnictva vedené Tegetthofem střetly u rakouského ostrova Vis s početnější a technicky vyspělejší flotou italského admirála Carla Persana a připravily jí těžkou porážku. Itálie zde ztratila tři lodě, z toho dva nové obrněnce – elitu svého loďstva – a její dosavadní námořní převaha na Jadranu zanikla. Rakouské loďstvo prošlo bitvou beze ztrát. V souvislosti s naprostou demoralizací Italského námořnictva to znamenalo, že Itálie až do konce války nebyla schopna provádět v Jaderském moři žádné vážnější akce. Bitva u Visu byla posledním významným námořním střetnutím, ve které bylo použito taranování (pro Rakušany to představovalo východisko z nouze, neboť jejich zastaralá děla nebyla schopna účinně probíjet pancíř italských bitevních lodí). Tegetthoffovo vítězství ovlivnilo konstrukci bitevních lodí, které byly opatřovány klounem až do začátku první světové války, nicméně čas ukázal, že to byl neodůvodněný krok zpět. Tegetthofův úspěch byl podmíněn neschopností jeho protivníka, nikoliv taranováním, a moderní konstrukce námořních děl odsoudila kloun jako nepotřebný balast zhoršující plavební schopnosti lodi.

Bitva vynesla Tegetthoffovi hodnost viceadmirála a mnohá vyznamenání. Následovala studijní cesta po USA a Evropě. V roce 1867 úspěšně splnil úkol dopravit tělo popraveného mexického císaře Maxmiliána do Rakouska. Na tři roky (1867–1870) se stal velitelem rakousko-uherského loďstva, rezignoval ze zdravotních důvodů.

Tegetthoff zemřel náhle na zápal plic 7. dubna 1871 ve Vídni ve věku 43 let. Jeho hrob se nachází na hřbitově St. Leonhard ve Štýrském Hradci.

Galerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Rakouští admirálové
Rakousko-uherští admirálové
Velitelé rakousko-uherské floty
Osobnosti prusko-rakouské války
Nositelé Vojenského řádu Marie Terezie
Narození v roce 1827
Úmrtí v roce 1871
Narození 23. prosince
Úmrtí 7. dubna
Muži
Narození v Mariboru