alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Benalua

Benalua és un barri de la ciutat d'Alacant que limita amb Alipark, l'Eixample-Diputació i el Polígon del Baver. Té una població de 9.909 (2006) i els seus codis postals són 03007 i 03008.

Està articulat entorn d'una plaça, format per carrers rectes i paral·lels, ja que és un barri d'eixample. Va començar a edificar-se a principis del  mitjançant una cooperativa, la dels Deu Amics, en què el major accionista era el marqués de Benalua, que va ser qui donà nom al barri. Gran part dels carrers van ser retolats amb els noms dels cooperativistes i en la plaça de Navarro Rodrigo tenen una placa commemorativa.

Actualment la majoria de les construccions inicials, que eren plantes baixes o edificis amb un pis d'altura, s'han substituït per construccions modernes, encara que en queden algunes de les inicials.

A Benalua hi ha els Jutjats de Primera Instància d'Alacant, la Direcció Territorial de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, l'escola pública Benalua, l'església de Sant Joan Baptista, una de les tres oficines locals del SERVEF i nombrosos comerços i entitats bancàries. Els dijous i els dissabtes se celebra un mercat als seus carrers.

La foguera de Benalua és l'única del barri, va ser fundada a 1928 i és la més premiada de totes, ja que ha guanyat 18 vegades el màxim guardó i ha aconseguit 4 Bellees del Foc i 15 Dames d'Honor.

José Carlos Aguilera va ser el promotor de la creació del barri.

Referències

Enllaços externs 
 barriodebenalua, blog dedicat íntegrament al barri alacantí de Benalua.
 mapa del barri de Benalua en Panoramio 
 Col·legi Benalua , web del C.E.I.P Benalúa en Alacant
 Población por barrios , en la pàgina de l'Ajuntament d'Alacant.

Barris d'Alacant
Cap de l'Horta

El cap de l'Horta o d'Alcodra és un cap de la costa Mediterrània al País Valencià, a la ciutat d'Alacant.

Situat al nord de la ciutat, esdevenint límit septentrional de la badia d'Alacant, i més enllà del cap es troba la platja de Sant Joan. En l'extrem més oriental del cap de l'Horta se situa un far de senyalització per a facilitar la navegació.

El cap de l'Horta presenta en les seues cares meridional i occidental multitud de cales i caletes rocoses, algunes d'elles de difícil accés, i amb freqüència de caràcter nudista. Algunes de les cales més conegudes del cap són:
 Cala de la Palmera
 Cala dels Cantalars
 Cala dels Jueus

El nom del cap s'explica per la proximitat de l'Horta d'Alacant, que juntament amb el Port esdevenen un dels motors històrics de l'economia local. Amb el nom del cap de l'Horta també es coneix el barri alacantí situat a les proximitats del cap.

Referències

Vegeu també 
 Cap de l'Horta (barri d'Alacant)
 Badia d'Alacant

Enllaços externs 

 Web de la platja de Sant Joan

Horta
Geografia d'Alacant
Florida-Portatge

Florida-Portatge (també conegut com a Florida Alta) és un barri d'Alacant que rep el nom de l'antic portatge que es trobava al lloc. Limita amb la Ciutat d'Asís, la Florida, el barri de la Princesa Mercé i la via del tren que li separa del Polígon de Sant Blai. Està a 30 metres d'altura, té 5.776 habitants i el seu codi postal és el 03006.

És un barri obrer, edificat bàsicament a partir de 1960 i que ha acollit a molta gent de fora però que s'han integrat ràpidament en la societat alacantina. Els carrers són estrets i rectes, estan retolats amb noms d'estreles i s'organitzen entorn de la plaça Florida-Portatge. Les construccions originàries eren plantes baixes que en moltes ocasions han sigut substituïdes per edificacions estretes de més altura.

L'avinguda d'Oriola i la Gran Via (Pont Roig) són les avingudes que el voltejen i el comuniquen amb la resta de la ciutat. Compta amb una església i una escola pública, a més de nombrosos comerços de tota classe.

La foguera de Florida-Portatge va ser fundada a 1966 i ha tingut molts d'èxits, ja que és la que més vegades ha guanyat en la primera categoria, encara ha guanyat en 3 ocasions a l'Especial, al 2008, 2009 i 2010. Destaca per les seues Belleses, ha aconseguit 10 Dames d'Honor i 3 Bellees del Foc l'última d'elles la polèmica Maria Rueda a 2001.

Vegeu: Llista de barris d'Alacant

Barris d'Alacant
Benalúa

Benalúa (Granada) o Benalúa de Guadix, municipi de la província de Granada (Espanya)
 Benalúa de las Villas, municipi de la província de Granada (Espanya)
 Benalúa  o Benalua , barri de la ciutat d'Alacant (Espanya)
Els Àngels (Alacant)

Els Àngels és un barri d'Alacant que limita al sud amb Altossano, a l'est amb Lo Morant, al nord amb la Tómbola i a l'oest amb Sant Agustí i el Polígon de Sant Blai. Està a 73 metres d'altura, té 36.547 habitants i els seus codis postals són 03009 i 03010.

Este barri va començar a edificar-se el 1920 entorn del que és el seu eix principal, l'avinguda de Novelda, que és la via que comunica la capital alacantina amb Sant Vicent del Raspeig. El plànol és de carrers rectes i paral·lels, però ben estrets, i les construccions originàries eren plantes baixes amb pati interior de les quals es conserven encara moltes, sobretot les anomenades «cases de Paternina».

L'avinguda de Novelda divideix la zona tradicional dels Àngels amb una més moderna, a l'est, edificada als anys 50 i que rep el nom de «Grup Felipe Bergé», edificis de poques altures i pati interior comunal. A l'extrem est trobem la zona marginal coneguda com a «Montoto», xaboles on residix població majoritàriament d'ètnia gitana i que l'ajuntament vol erradicar.

Els Àngels té una gran església amb dos torres, dedicada a la Mare de Déu dels Àngels, que va ser construïda on estava l'antic monestir dels Àngels, i és la que dona nom al barri. A l'església podem trobar un gran mural commemoratiu del 5é centenari de la Santa Faç. També té l'antic hospital militar, un centre de salut, un centre social, una xicoteta plaça de bous, l'escola pública Òscar Esplà i les places de Joaquín María López, el Progrés i el camp de futbol dels Àngels.

El barri dels Àngels ha sigut majoritàriament de llengua castellana perquè la seua població té origen majoritàriament del Baix Segura i de la Regió de Múrcia.

Compta amb dos comissions de fogueres: Els Àngels i Àngels-Felipe Bergé. La primera a la part més antiga del barri va ser fundada a 1940 i ha aconseguit plantar diverses vegades en la primera categoria i una Dama del Foc. La foguera Àngels-Felipe Bergé planta des de 1962 i ha aconseguit guanyar una vegada en la categoria especial infantil i tres Dames del Foc al llarg de la seua història.

Vegeu: Llista de barris d'Alacant

Referències 

Barris d'Alacant
Carolines Altes

Les Carolines Altes és un barri d'Alacant que junt amb les Carolines Baixes forma la barriada de les Carolines. Limita al nord amb els barris de Nou Alacant i el Garbinet, a l'est amb el Pla del Bon Repòs, al sud amb les Carolines Baixes, i a l'oest amb Altossano. Es troba a uns 50 metres d'altura, té 19.186 habitants, per la qual cosa és el barri més populós de tota la ciutat. El seu codi postal és el 03012.

L'origen del barri és de finals del  quan es van començar a construir cases escampades al nord de la zona d'extramurs. Eren moltes plantes baixes disperses que recordaven la colònia espanyola de les Carolines, al Pacífic, que es va perdre a 1898, i això va ser el que donà nom al barri. Per la seva mida,  s'han dividit en «altes» i «baixes».

El plànol és, per tant, molt confús, amb carrers sinuosos i estrets i falta de zones verdes. En tot el barri només hi ha una plaça anomenada de la Bola d'Or o del Sol. Les cases antigues han sigut en moltes ocasions substituïdes per edificis més moderns. El carrer principal del barri és el del Pinós i al sud es troba el carrer de Jaume Segarra, que fa de límit entre les dues Carolines.

Des del 1947, compta amb una església, la de Sant Josep de les Carolines, i amb les escoles públiques «Nou d'Octubre», «Manjón Cervantes» i «Carlos Arniches».

Compta amb quatre comissions de fogueres. La més emblemàtica és la de Les Carolines Altes, fundada en 1929; ha guanyat el màxim guardó en 8 ocasions, ha plantat més de 20 fogueres a la Categoria Especial i ha aconseguit 5 Bellees del Foc i 8 Dames d'Honor.

La comissió de Foguerer-Les Carolines planta des de 1973, és habitual a la Primera Categoria i a l'Especial infantil i ha aconseguit dos Dames del Foc a més de guanyar diverses vegades en les fogueres infantils. La comissió de la Bola d'Or és de 1981 i va obtindre una Dama del Foc. La més jove és la comissió de Doctor Bergez-Les Carolines, de 1984, esta última ha aconseguit dos Bellees del Foc i 3 Dames d'Honor.

Referències

Vegeu també 
 Llista de barris d'Alacant

Barris d'Alacant
Carolines Baixes

Les Carolines Baixes és un barri d'Alacant que junt amb les Carolines Altes forma la barriada de les Carolines. Limita al sud amb el barri de Sant Antoni, a l'oest amb Campoamor, a l'est amb el Pla del Bon Repòs i al nord, separat per l'avinguda de Jaume Segarra, amb les Carolines Altes. Es troba a uns 35 metres d'altura i el seu codi postal és el 03012. Segons el cens de 2022, compta amb una població de 10.149 habitants (4.851 homes i 5.298 dones).

L'origen del barri és de finals del  quan es van començar a construir cases escampades al nord de la zona d'extramurs. Eren moltes plantes baixes disperses que recordaven la colònia espanyola de les Carolines, al Pacífic, que es va perdre a 1898, i això va ser el que donà nom al barri. Per la seva mida,  s'han dividit en «altes» i «baixes».

Els carrers són estrets i pocs són els que arriben de punta a punta del barri. L'avinguda de Xixona a l'oest és un eix important de comunicació però la via central del barri és el carrer de Sevilla. És molt pintoresca la seua única plaça, la de Castelló, més coneguda com a plaça de les palmeretes.

És el barri d'Alacant amb més població valencianoparlant a causa del fet que la seua població és originària de la Marina Alta, la Marina Baixa i l'Alcoià. De totes maneres, el castellà és hui en dia la llengua majoritària, com a la resta de la capital alacantina.

La seua foguera, la de Carolines Baixes, rep el nom del barri, a més en valencià oficialment. Va ser fundada a 1929 i planta a la plaça de Castelló. És la més guardonada a la segona categoria i ha obtingut al llarg de la seua història tres dames del foc: Ana Rocamora, el 2001, María Rodríguez el 2014 i Sonia López Pérez el 2019.

Referències 

Barris d'Alacant
Illes Britàniques

Les Illes Britàniques (en anglès The British Isles) són l'arxipèlag d'illes al nord-oest de la costa europea, entre la Mar del Nord i l'oceà Atlàntic, format especialment per Gran Bretanya, Irlanda, Man, Wight, les Shetland, les Hèbrides i les Òrcades i moltes altres illes menors que hi són properes.

L'ús del terme pateix una certa davallada, sobretot entre els mateixos habitants de les illes, a causa de les seves connotacions polítiques i històriques. Mentre pertanyeren enterament a l'Imperi Britànic el terme restà mancat de polèmica. Amb la independència de la República d'Irlanda, però, alhora que amb una certa revifalla del sentiment diferencial a Gal·les i Escòcia, part dels seus habitants el consideren inacceptable, ja que remet a un subordinament al Regne Unit que actualment és història. Precisament un dels noms alternatius que el gaèlic irlandès dona a l'arxipèlag és el d'Oileáin Iarthair Eorpa, Les Illes de l'Europa Occidental.

Geografia 
Les illes Britàniques són separades de l'Europa continental per la mar del Nord a l'est i pel canal de la Mànega al sud, mentre que a l'oest i al nord limiten amb l'oceà Atlàntic. La mar d'Irlanda en separa les dues illes majors. La superfície de l'arxipèlag és de 315.134 km².

Geologia i clima 
Les roques més antigues del grup es troben al nord-oest d'Escòcia, Irlanda i nord de Gal·les amb 2.700 milions d'anys. Durant el Silurià les regions del nord-oest van xocar amb les del sud-est, que havia estat part d'una península continental separada. La topografia de les illes és de grandària moderada respecte a les magnituds mundials. La seva màxima altitud, el Ben Nevis, s'eleva a una altura de només 1.344 metres. El seu llac més gran, el Lough Neagh, cobreix 381 quilòmetres quadrats.

El clima de les illes és temperat oceànic, amb hiverns suaus i estius càlids. El corrent de l'Atlàntic Nord porta molta humitat i eleva la temperatura 11 °C per sobre de la mitjana mundial de la seva latitud. Això va donar lloc a un paisatge que va ser dominat durant molt de temps pels boscos temperats, encara que l'activitat humana ha aclarit la major part de la coberta forestal.

Illes que en formen part 
 Gran Bretanya
 Irlanda
 Man
 Wight
 Anglesey
 les Sorlingues
 les Òrcades
 les Shetland
 les Hèbrides
 les Farne
 Portland
 Rathlin
 les Aran
 Arranmore
 Lundy

i moltes altres petites illes que envolten la Gran Bretanya i Irlanda.

Les illes Anglonormandes són a voltes també incloses en l'arxipèlag, si bé les raons per fer-ho són més aviat polítiques que no pas estríctament geogràfiques, puix que són molt més a prop de la costa francesa que de l'anglesa.

Referències

Vegeu també 
 Llista d'illes del Regne Unit

Britaniques
Regions d'Europa
Vila Real

Vila Real és un municipi portuguès, situat al districte de Vila Real, a la regió del Nord i a la Subregió del Douro. L'any 2001 tenia 49.957 habitants. Limita al nord amb Ribeira de Pena i Vila Pouca de Aguiar, a l'est amb Sabrosa, a sud amb Peso da Régua, al sud-oest amb Santa Marta de Penaguião, a l'oest amb Amarante i al nord-oest amb Mondim de Basto.

Demografia

Freguesies

Referències
Lyon

Toponímia:
 Lyon  o Lió , ciutat francesa de la metròpoli de Lió i de la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps
 Lyon (Mississipí), localitat estatunidenca de Mississipí
 Arrondissement de Lyon  o Districte de Lió, districte de la metròpoli de Lió i del departament francès de Roine a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps
 Gare de Lyon, estació de ferrocarril i del metro de París 
 métropole de Lyon o Metròpoli de Lió , col·lectivitat a estatut particular francesa a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps
 Esports:
 Olympique Lyonnais 
 Olympique Lyonnais (femení) 
 Lyon Olympique Universitaire o Lyon OU, club de Rugbi a 15 
 ASVEL Lyon-Villeurbanne, club de bàsquet francès de la ciutat de Villeurbanne 
 Football Club de Lyon
 RHC Lyon, entitat esportiva de Lió (França), fundada el 1983 i dedicada a la pràctica de l'hoquei patins. 1 Lliga
 Grand Prix de Tennis de Lyon, antic torneig de tennis professional
 Biografies:
 Danny Lyon (Brooklyn, Nova York, 1942), fotògraf documental nord-americà 
 Elisabet Bowes-Lyon (Londres 1900 - 2002), reina del Regne Unit 
 Mary Lyon (1797 – 1849), pionera americana en l'educació de les dones 
 Miscel·lània:
 Batalla de Lió, enfrontament militar que tingué lloc el 19 de febrer del 197 a la localitat de Lugdunum (actualment Lió, França)
Aielo de Rugat

Aielo de Rugat és un municipi del País Valencià situat a la comarca de la Vall d'Albaida.

Història 
Alqueria musulmana abans de la conquesta dels cristians, fou donada el 15 de maig de 1248 a Raimon de Gayllach per Jaume I. Fou part integrant del territori que abastava el ducat de Gandia. Després de l'expulsió dels moriscos en 1609 es va concedir la Carta Pobla als nous pobladors el 24 de setembre de 1612. Tot i això, és manifest que el 1794 encara no s'havia recuperat demogràficament del buit deixat pels moriscos, ja que només la poblaven 35 famílies.

Cap a mitjans del , Aielo de Rugat era conegut també com a 'Aielo de les Peres'. Segons sembla, eixe nom es devia al fet que la pera era l'especialitat productiva de l'horta.

Monuments 
Al cim del Castellet es troben les restes del seu castell. Pel seu estratègic enclavament, el castell servia de guaita i defensa de tota la zona. Actualment només queden en peu les restes de la seua frontera principal, en la que encara es distingixen la porta i algunes finestres.

Política i govern 
Des de la celebració de les primeres eleccions democràtiques, la dreta política; primer l'UCD, després l'AP i, a partir de 1991 el PP; sempre ha guanyat els 5 regidors disputats.

Alcaldia 
Des de 1987 l'alcalde d'Aielo de Rugat és Jaime Soler Todolí, primerament per Alianza Popular (AP), i des de 1991, pel Partit Popular (PP).

Eleccions municipals de 2015

Demografia 
El nombre d'habitants es troba estancat des de fa més de 30 anys. L'any 2021 hi havia censats 160 aielins.

Personatges il·lustres 
 Alberto Todolí Monparler, pilotari.
 Josep Antoni Garcés i Such, escritor.

Bibliografia 
 SOLER, Abel i JORDÀ, Rafa. Aielo de Rugat. Geografia - història - patrimoni. Ed. Ajuntament Aielo de Rugat, 2007.

Referències

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 
 País Valencià, poble a poble, de Paco González, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment
Córdoba

Toponímia:
 Córdoba (Argentina), capital de la província argentina del mateix nom
 Córdoba  o Còrdova , ciutat capital de la província andalusa del mateix nom 
 Córdoba (Veracruz), ciutat a l'estat de Veracruz (Mèxic)
 Córdoba (Durango), ciutat a l'estat de Durango (Mèxic)
 Bisbat de Còrdova, diòcesi sufragània de l'arxidiòcesi de Sevilla que comprèn aproximadament la província de Còrdova (Andalusia, Espanya) 
 Bisbat de Córdoba, seu de l'Església Catòlica a Mèxic, sufragània de l'arquebisbat de Jalapa, i que pertany a la regió eclesiàstica Golfo
 Califat de Còrdova, califat omeia que va existir a la península Ibèrica entre l'any 929 i el 1031
 Catedral de Còrdova
 Comarca de Còrdova, comarca d'Andalusia
 Departament de Córdoba, departament colombià
 Emirat de Còrdova, emirat independent que va existir a la península Ibèrica entre l'any 756 i el 929
 Estació de Córdoba, estació de ferrocarril propietat d'Adif, situada a la ciutat andalusa de Còrdova
 Província de Còrdova, província de la comunitat autònoma d'Andalusia
 Província de Córdoba (Argentina), província argentina situada al centre del país
 Regne de Còrdova, província de la Corona de Castella entre l'any 1236 i el 1833 
 República de Còrdova o República de Qurtuba, taifa republicana que va existir a la península Ibèrica entre l'any 1031 i el 1070
 Biografies:
 Danilson Córdoba (Quibdó, 1986), futbolista colombià 
 Francisco Hernández de Córdoba (descobridor de Yucatán), (1475? − 1517)
 Francisco Hernández de Córdoba (fundador de Nicaragua), (? - 1526)
 Gonzalo Fernández de Córdoba, militar i noble andalús al servei dels Reis Catòlics (1453 - 1515)
 Iván Ramiro Córdoba Sepúlveda, futbolista colombià
 Martín de Córdoba y Mendoza, religiós que ocupà els bisbats de Tortosa, Plasència i Còrdova (1510 - 1581)
 Óscar Eduardo Córdoba Arce, porter de futbol retirat colombià
 Roberto Córdoba Asensi, ciclista espanyol
 Miscel·lània:
 Tractat de Córdoba, document que acorda la independència de Mèxic 
 Córdoba (moneda), moneda de Nicaragua
 SEAT Córdoba, automòbil de turisme del segment B produït pel fabricant SEAT
 Córdoba Club de Fútbol, club de futbol de la ciutat de Còrdova (Andalusia)
Aladroc

Laladroc o seitó (Engraulis encrasicolus) és una espècie de peix teleosti de la família dels engràulids que es consumeix sovint en conserva d'aigua i sal, i pren el nom d'anxova. Per extensió, l'aladroc és el nom corrent que reben les anxoves en diversos llocs dels Països Catalans, com ara en zones del País Valencià i el sud de Catalunya.

En volum, és el peix més capturat a Catalunya, i representa més d'un terç del total, amb una captura de 10.383,7 tones l'any 2015.

Descripció 
Els peixos de la família Engraulidae són petits, generalment al voltant dels 15 centímetres de llarg; el color varia des del blau fosc fins al gris clar, però solen presentar una banda platejada als costats. Tenen aspecte fusiforme i estan coberts de grans escates cicloides que es desprenen amb facilitat. El cap és gros, els ulls estan coberts per una fina pel·lícula, el morro és punxegut i la boca és molt ampla.

Biologia 
És una espècie marina que viu a les zones a prop de la costa en grans bancs. Tolera salinitats de 5 a 41 ppt i en algunes àrees entra en albuferes, estuaris i llacunes, especialment per fresar. A l'estiu té la tendència a pujar cap al nord i anar per aigües somes, mentre que a l'hivern tendeix a baixar en aigües profundes. S'alimenta d'organismes del plàncton. La fresa es produeix d'abril a novembre, amb preferència pels mesos més calorosos. Els ous són des d'el·lipsoïdals fins a ovals i van flotant en els primers 50 metres de profunditat fins que es trenquen al cap de 24 o 65 hores. Es comercialitza fresc, salat, fumat, en conserva i congelat.

Gastronomia 

Una de les formes més conegudes de preparar les anxoves és en salaó. Entre les anxoves salades més conegudes cal mencionar les anxoves de l'Escala.

Els peixos es confiten amb sal en pots d'anxova. Al fons del pot s'hi posen els peixos esganyats i perfectament col·locats. Aquesta primera capa s'empolvora de sal. Sobre aquesta primera capa d'anxoves i sal se n'hi posa una altra, igualment ordenada, i així successivament fins a arribar al coll del pot, que es tanca amb un paper d'estrassa i es lliga amb un cordill.

Les anxoves s'han de deixar reposar als pots com a mínim un any o més abans d'obrir-les i no es poden remenar. En alguns llocs s'hi afegeixen grans sencers de pebre negre amb la sal en el moment de la preparació per donar més bon gust al peix.

Entre els plats famosos amb anxova cal esmentar l'arròs amb pèsols i aladroc de Torrevella, els "boquerones" de la cuina d'Andalusia i l'anxovada (una pasta d'anxoves triturades) occitana.

Olives farcides 
Trossos menuts d'aladroc també es fan servir per farcir olives. Hi ha una màquina que els treu el pinyol, hi fica el trosset d'anxova i cobreix el forat amb un tros circular d'oliva.

Vegeu també 
 Anxovada
 Hamsi tava (plat turc)

Referències 

Engràulids
Coca de dacsa

Les coques de dacsa o coques de ploure, són unes coques redones i planes que es fan de farina de dacsa, sovint mesclada amb farina de forment, aigua, oli i sal. Són un plat molt típic de la Safor, en especial de Ròtova o d'Oliva, i en alguns llocs de la Marina Alta, com el Verger i Pego, vila on també es diuen coques escaldades.

S'elaboren mesclant i pastant els ingredients fins que s'aconsegueix una massa uniforme, que es deixa reposar, per a més tard formar unes coques redones i planes, que es cuinen amb unes quantes gotes d'oli. S'acompanyen amb una picadeta de tonyina, ou ratllat i tomaca fregida, o bé d'altres picadetes d'aladrocs o sardines, o sofregits d'espinacs.

Es mengen posant una quantitat de l'acompanyament al mig de la coca i aquesta s'enrotlla fins que es fa un rotllo que es pot menjar directament amb les mans. La seua relació amb els tacos i els burritos no és clara, encara que la semblança amb les truites (tortilles) mexicanes i els talos bascos és evident.

La massa de les coques escaldades també s'utilitza per a fer pastissos que reben el nom de pastissos escaldats.

Referències

Enllaços externs 
 Article de Jaume Fàbrega sobre la coca de dacsa
 Receptes i informació 

Dacsa
Gastronomia de la Safor
Gastronomia de la Marina Alta
Dacsa
Plats del País Valencià
Oliva (desambiguació)

Oliva (fruit), fruit de l'olivera
 Verd oliva, color
 Toponímia:
 Oliva (Safor), municipi de la Safor, al País Valencià
 L'Oliva (Clariana de Cardener), masia al municipi de Clariana de Cardener a la comarca del Solsonès
 L'Oliva (el Far d'Empordà), entitat de població del municipi del Far d'Empordà, a Catalunya
 l'Oliva (l'Esquirol),
 L'Oliva (Pinós), masia de Vallmanya, al municipi de Pinós, a la comarca del Solsonès

 L'Oliva (Tarragona), entitat de població a la muntanya del mateix nom, al municipi de Tarragona, a Catalunya
 La Oliva, municipi a l'illa de Fuerteventura, a Canàries
 Oliva de Mérida, municipi de la província de Badajoz, a Extremadura
 Oliva de la Frontera, municipi de la província de Badajoz, a Extremadura
 Oliva (Argentina), població de la província de Córdoba, a l'Argentina
 Miscel·lània:
 Llúcia Oliva de la Esperanza, periodista i professora catalana

 L'Oliva d'Ardèvol
Centranthus calcitrapae

La roseta o pedrosa (Centranthus calcitrapae) és una planta amb flor del gènere Centranthus.
És una planta herbàcia de color verd blavós. Creix només fins a una alçada d'entre 10 i 40 cm. La tija és glabra i recta. Les fulles estan molt dividides; les de la base només estan dentades. La roseta floreix d'abril al juliol. La inflorescència és molt característica amb les flors, petites i de color rosa molt delicat, disposades de forma que semblen una umbel·la. Aquesta planta viu als erms i prats secs, marges de camins, a la vora dels murs i entre roques calcàries, d'ací el nom de "pedrosa". La roseta és una planta resistent, que pot viure en zones allunyades del freàtic. És molt comuna a les Illes Balears.

Referències

Enllaços externs 

 Centranthus calcitrapae - Imatge

Valerianàcies
Regió de Castelló

La Regió de Castelló o Regió de Castelló de la Plana és una regió valenciana que comprèn les comarques més septentrionals del País Valencià.

Es troba entre els rius Uixó i el Sénia. En 1309 tingué la seua primera entitat administrativa com a Governació dellà Uixó. Posteriorment es modificaria com a sots-governació (o lloctinència) de Castelló, dins de la governació de València. Fou suprimida amb els Decrets de Nova Planta en 1707 per Felip V de Borbó. Actualment, tot i no tenir reconeixement oficial, forma l'actual província de Castelló amb les comarques de l'Alt Millars i l'Alt Palància, i és considerada com a territori de predomini lingüístic valencià per la Llei d'Ús i Ensenyament del Valencià de 1982.

Té una població de 572.477 habitants i la seua extensió és de 5.046,7km²

Comarques 
 L'Alcalatén
 L'Alt Maestrat
 El Baix Maestrat
 La Plana Alta
 La Plana Baixa
 Els Ports

Vegeu també 
 Regions del País Valencià
 Comarques de l'interior del País Valencià
 Comarques del Túria-Xúquer del País Valencià
 Comarques Centrals del País Valencià
 Comarques del Sud del País Valencià
 Regió de València

Referències

Bibliografia 
 
 
 

Regions del País Valencià
Austria

Àustria, república a l'Europa Central
 Àustria o Marca Oriental de Baviera, territori existent entre ~960 i ~1210
 Arxiducat d'Àustria, estat del Sacre Imperi Romanogermànic, centre de la monarquia dels Habsburg, actiu entre 1156 i 1804
 Imperi d'Àustria, romanent del Sacre Imperi Romanogermànic que durà entre 1804 i 1867 
 Àustria-Hongria, imperi existent a Europa entre els anys 1867 i 1918 fruit de la unió del Regne d'Hongria i l'imperi d'Àustria 
 Àustria alemanya, república creada a conseqüència de la fallida de l'Imperi Austrohongarès existent efímerament entre 12 de novembre de 1918 i el setembre següent
 Àustria o Primera República Austríaca, estat que comprèn des de la caiguda de l'Imperi Austrohongarès fins a l'annexió de la República per part del Tercer Reich alemany
 Alta Àustria, estat d'Àustria 
 Alta Àustria (Habsburg), territori de la línia Leopoldina d'Àustria format per l'Àustria Anterior i el comtat de Tirol 
 Baixa Àustria, subdivisió de la República d'Àustria 
 Àustria Anterior, antigues possessions de la casa d'Habsburg al ducat de Suàbia incloent territoris a Alsàcia a l'oest del Rin, a Voralberg, a Suïssa i Baviera
 (136) Austria, asteroide descobert el 1874 per en Johann Palisa
 FK Austria Wien, club de futbol de la ciutat de Viena 
 SV Austria Salzburg, club de futbol austríac de la ciutat de Salzburg 
 Volta a Àustria, competició ciclista que es disputa anualment a Àustria des del 1949
Sarraïns

Els sarraïns o saraquens (saraceni, Σαρακηνοί) foren una tribu d'àrabs de la part occidental d'Aràbia o del Sinaí, veïns dels nabateus. Correspondrien als madianites bíblics.

Origen 
El seu nom derivaria de l'àrab sharaka (fruita de l'horta). El nom es va usar a l'alta edat mitjana com an equivalent a àrab i finalment com equivalent a musulmà. Més tard, els súbdits de l'imperi que parlaven grec estengueren la paraula saraquens a tots els àrabs. Després de l'aparició de l'islam i, especialment, en l'època de les croades, el seu ús s'estengué a tots els musulmans -particularment als que envaïren Sicília i el sud de la península Itàlica.

Sarraí té un origen negatiu. Es tracta d'un mot molt antic, propi de la llengua aramea, que es donava als habitants del desert. Precisament per això va ser el nom donat a la tribu àrab nòmada dels Banû Sarrâj, que solia dedicar-se al pillatge de les caravanes que travessaven el territori del Sinaí i el terme encara avui és entès com a sinònim de lladre.

Ús 
En la cronologia antiga occidental, el terme "Imperi Sarraí" fou moltes vegades usat per referir-se al primer califat àrab, governat per les dinasties omeia i abbàssida. En els texts cristians contra l'islamisme, el nom saraquens passà a tenir un significat alternatiu, basat en una probablement falsa etimologia, o sia "sens Sara" (Sara sine en llatí), al·ludint a l'episodi bíblic de la rivalitat entre Agar (mare d'Ismael, tradicionalment considerat l'ascendent primordial dels àrabs) i Sara (que engendrà, segons la tradició bíblica, els hebreus).

Sarraïns, genèricament, és el nom amb què la cristiandat anomenà als àrabs, que s'expansionaren per tot el nord d'Àfrica, l'Orient Mitjà, l'Àsia Menor i gran part de la península Ibèrica durant l'edat mitjana. La força central d'aquesta expansió fou la religió islàmica, establerta pel profeta Mahoma en les primeres dècades del . En rigor, aquesta enorme conquesta fou la continuació de la gihad (guerra santa), declarada pel profeta. La paraula sarraí va ser introduïda a l'edat mitjana per l'església cristiana per a desprestigiar als àrabs i mossàrabs d'Al-Andalús.

Referències

Enllaços externs 

 

Grups àrabs
Organització Mundial de Joves Esperantistes

L'Organització Mundial de Joves Esperantistes (, TEJO) es va fundar el 1938 amb el nom de Tutmonda Junular-Organizo (Organització Mundial de Joves) i es va canviar al nom actual el 1952. El 1956 s'associà amb L'Associació Mundial d'Esperanto com la seua branca juvenil. El 1971 les finances i l'administració de TEJO s'hi integraren completament.

És una organització cultural, educativa i politicolingüística que organitza trobades, programes formatius i altres activitats per fomentar l'ús de l'idioma. Defensa la riquesa cultural de la diversitat lingüística, els drets humans aplicats a les llengües minoritàries i la comprensió mútua per a l'accés fàcil a contactes internacionals.

TEJO organitza cada any un Congrés Internacional de Joves Esperantistes (Internacia Junulara Kongreso) en diferents països d'arreu del món. Cada IJK dura aproximadament una setmana i inclou concerts, presentacions, excursions i lleure.

Des del 1974 organitza el servici Pasporta Servo, que permet viatjar arreu del món allotjant-se en cases d'esperantistes que s'hagen apuntat a la llista. També publica la revista Kontakto, per a principiants i joves que estan aprenent l'idioma.

Presidents

Enllaços externs 

 Pàgina principal de TEJO (en diversos idiomes)

Referències 

Entitats esperantistes
Mar d'Alborán

La mar d'Alborán (en castellà Mar de Alborán, en àrab al-Bahr al-Buran) és la part més occidental de la mar Mediterrània; limita al nord amb la costa d'Andalusia, a l'est amb la Mar Balear, al sud amb la costa del Marroc i a l'oest amb l'estret de Gibraltar, que connecta la Mediterrània amb l'oceà Atlàntic. Les seves aigües van des de l'estret de Gibraltar fins al cap de Gata. Pren el nom de l'illot d'Alborán, situat al bell mig d'aquest mar.

Referències

Vegeu també 
 Illa d'Alborán

Alboran
Frontera entre Espanya i el Marroc
Illot

Un illot és una illa petita. La diferència entre illot i illa és subjectiva. Se sol anomenar illot, per comparació, a les illes petites pròximes a illes més grans, i també a les roques litorals. Una altra forma de diferenciar illa i illot és segons si poden mantenir, per les seves dimensions, una població estable. Això no vol dir que les illes deshabitades siguin illots, ja que la viabilitat d'una població dependrà també dels recursos naturals.

Els tipus d'illots, i altres termes relacionats amb illot són:
 Escull: és una roca a flor d'aigua, o a poca distància de la superfície. Poden ser roques litorals separades dels penya-segats, o formacions coral·lines.
 Niell: és una roca que surt a flor d'aigua.
 Faralló: és una roca alta i aguda que sobresurt del nivell del mar.
 Atol: és una anella d'illots sobre uns esculls de corall que tanquen una llacuna soma. L'anella normalment està trencada per canals que poden arribar a ser navegables. Els diferents illots que formen l'atol es coneixen internacionalment amb la paraula polinèsia motu, encara que originàriament motu (o moku en hawaià) és una illa de qualsevol tipus o dimensió.
 Banc de sorra: és un illot baix format per acumulació de sorra i còdols, quasi a flor d'aigua. Al Carib s'anomenen cay o key en anglès, i cayo en castellà.
 Holm és un sufix nòrdic que indica un illot utilitzat, per exemple, a Stockholm (Estocolm).

Un lloc espectacular per la concentració d'illots és la badia de Ha Long, al nord del Vietnam, amb un total de 1.969 illots. Està declarat com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.
Escut d'Alpens

L'escut oficial d'Alpens té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un mont de penyes d'argent movent de la punta sobremuntat d'un bàcul d'abat d'or posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 2 de gener del 1991, i publicat al DOGC el 16 de gener del mateix any, amb el número 1394.

El mont de penyes és un senyal parlant, referit a l'etimologia del nom del poble, derivat de la forma "els pens", les roques; alhora, simbolitza la Roca de Pena, un gran roc que sobresurt vora el poble. El bàcul del damunt al·ludeix al fet que Alpens va estar sota la jurisdicció dels abats de Ripoll.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Alpens
Alpens
Escut de Balenyà

L'escut oficial de Balenyà té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. de gules, una banda d'or carregada d'un cap d'àguila de sable; 2n. losanjat d'or i de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de maig del 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.

La primera partició amb el cap d'àguila són les armes dels Balenyà, senyors de la "domus" de Balenyà, una casa fortificada que estava sota la jurisdicció dels Centelles, representats a la segona partició per les seves armes, el losanjat d'or i de gules.

Vegeu també 
 Bandera de Balenyà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Balenya
Balenyà
Bandera de Balenyà

La bandera oficial de Balenyà té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el cap negre de l'àguila de l'escut, d'altura 2/7 de la del drap, al centre del 1r terç vertical, i amb tres rengles horitzontals, cadascun de sis losanges vermells juxtaposats, que toquen les vores superior, inferior i de vol als altres dos terços del drap.

Història 
Es va aprovar el 2 de setembre del 1999 i fou publicada al DOGC núm. 2981 el 23 de setembre del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escut de Balenyà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Balenya
Balenyà
Escut del Brull

L'escut oficial del Brull té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un griu de sable lampassat i armat de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de gener del 1987 i publicat en el DOGC el 6 de març del mateix any amb el número 812.

El griu de sable sobre camper d'argent són les armes dels Desbrull, senyors del castell del Brull.

Vegeu també 
 Bandera del Brull
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Brull
El Brull
Bandera del Brull

La bandera oficial del Brull té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb un griu negre amb la llengua i les ungles vermelles, situat a 1/6 de les vores superior i inferior, i a 2/9 de l'asta i a 3/9 de la vora del vol.

Va ser aprovada el 13 de setembre de 1999 i publicada en el DOGC el 18 d'octubre del mateix any amb el número 2996.

Vegeu també 
 Escut del Brull
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Brull
El Brull
Escut de Collsuspina

L'escut oficial de Collsuspina té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un coll d'or movent de la punta sobremuntat d'una mata d'espina d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 de maig de 1988 i publicat al DOGC el 20 de juny del mateix any amb el número 1007.

El coll amb l'espina al damunt són senyals parlants referits al nom del poble; de fet, la localitat va néixer al llarg del camí ral de Vic a Manresa, prop del coll de l'Espina.

Vegeu també 
 Bandera de Collsuspina
 Escuts i banderes del Moianès

Referències 

Collsuspina
Collsuspina
Escut de Lluçà

L'escut oficial de Lluçà té el següent blasonament:

Història 
Va ser aprovat el 25 de febrer de 1997 i publicat al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya el 27 de març del mateix any amb el número 2360.

El castell de Lluçà, representat a l'escut, fou el centre d'una baronia al , fet al qual al·ludeix la corona. Les dues barjoletes a banda i banda provenen de les armes dels Saportella, barons de Lluçà.

Vegeu també 
 Bandera de Lluçà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Lluca
Lluçà
Bandera de Lluçà

La bandera oficial de Lluçà (Lluçanès) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el castell de l'escut blau clar d'alçària 3/4 de la del drap i amplària 13/36 de la llargària del mateix drap, al centre.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 2 d'agost de 2002, i publicat en el DOGC el 21 d'octubre del mateix any amb el número 3744.

Vegeu també 
 Escut de Lluçà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Lluçà
Lluca
Escut de Malla

L'escut oficial de Malla té el següent blasonament:

Escut caironat: losanjat d'or i de sable; la filiera de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de gener de 1994 i publicat al DOGC el 24 del mateix mes amb el número 1850.

El losanjat d'or i de sable són les armes dels Malla, senyors del castell del poble, que es remunta al . La bordura de gules és un tret distintiu, per diferenciar aquest escut del de Tagamanent.

Vegeu també 
 Bandera de Malla
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Malla
Malla
Bandera de Malla

La bandera oficial de Malla té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, losanjada de groc i negre, amb tres rengles, cadascun de sis rombes negres sencers, i amb una bordura vermella de gruix 1/18 de la llargària del drap.

Història 
Es va aprovar el 19 de maig del 1998 i fou publicada al DOGC núm. 2658 l'11 de juny del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escut de Malla
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Malla
Malla
Escut de Manlleu

L'escut oficial de Manlleu té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una mà sinistra palmellada d'or. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 29 d'abril de 1982 i publicat al DOGC el 16 de juny del mateix any amb el número 232.

La mà és el senyal parlant tradicional, al·lusiu a la primera part del nom de la vila.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Manlleu
Cultura de Manlleu
Escut de les Masies de Roda

L'escut oficial de les Masies de Roda té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 2 masies d'or posades en faixa acompanyades a la punta d'una mola de molí d'argent nadillada d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 de març de 1984 i publicat al DOGC el 23 de maig del mateix any amb el número 436.

Tant les dues masies com la mola, o roda de molí, són senyals parlants al·lusius al nom del municipi.

Vegeu també 
 Bandera de les Masies de Roda
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Masies de Roda
Les Masies de Roda
Bandera de les Masies de Roda

La bandera oficial de les Masies de Roda té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color verd fosc, amb un pal central blanc de gruix 5/33 de la llargària del drap, i dos altres pals grocs del mateix gruix posats, respectivament, a 6/33 de la vora de l'asta i de la del vol.

Va ser aprovada el 30 d'agost de 2001 i publicada en el DOGC el 25 de setembre del mateix any amb el número 3479.

Vegeu també 
 Escut de les Masies de Roda
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Masies de Roda
Les Masies de Roda
Escut de les Masies de Voltregà

L'escut oficial de les Masies de Voltregà té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una rella d'or acompanyada a la destra d'una mitra d'argent creuada i amb les ínfules d'or, i a la sinistra d'una cabra arrestada de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de gener de 1981 i publicat al DOGC el 6 de març del mateix any amb el número 812.

La rella és el senyal tradicional del poble, eminentment agrícola. El municipi es va formar el 1820, quan els pagesos d'aquest territori es van segregar de Sant Hipòlit de Voltregà. Els altres elements de l'escut, la mitra i la cabra, al·ludeixen a l'antiga jurisdicció que van tenir sobre la població els bisbes de Vic i els vescomtes de Cabrera.

Vegeu també 
 Bandera de les Masies de Voltregà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Masies de Voltrega
Les Masies de Voltregà
Bandera de les Masies de Voltregà

La bandera oficial de les Masies de Voltregà Va ser publicat en el DOGC el 12 de gener de 1990 i té la següent descripció
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb una rella groga al centre d'una dimensió màxima dels 7/9 de l'amplària de la bandera.

El color verd representa la plana de Vic, ja que en el terme municipi s'hi troba el santuari de la Mare de Déu de la Gleva, patrona de la comarca. La rella és el símbol del patró local, Sant Isidre, símbol que comparteix amb Juncosa de les Garrigues. No s'han inclòs en la bandera els emblemes dels antics senyors feudals del poble, els Cabrera, i la mitra de Vic, que sí que figuren a l'escut.

Curiositat 
Banderes que també carreguen una rella

Referències

Vegeu també 
 Escut de les Masies de Voltregà
 Escuts i banderes d'Osona

Masies de Voltregà, les
Les Masies de Voltregà
Escut de Montesquiu

L'escut oficial de Montesquiu té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una casa forta o domus de sable carregada de tres pals d'argent i oberta. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de novembre de 1985 i publicat al DOGC el 22 de gener de l'any següent amb el número 639.

L'escut representa la "domus" o casa forta de Montesquiu i, a dins, el palat de sable i argent dels Besora, senyors del poble.

Vegeu també 
 Bandera de Montesquiu
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Montesquiu
Montesquiu
Bandera de Montesquiu

La bandera oficial de Montesquiu (Osona) té la següent descripció
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb la domus negra amb tres pals blanc i oberta de l'escut, situada en el centre òptic, a fi i efecte que la figura sigui visible en el cas que el drap es doblegui damunt d'ell mateix.

És la domus de l'indret anomenat Castell de Montesquiu. Els territoris pertanyien a la família Besora, que tenien les armes negres amb tres pals blancs, i que figuren com a esmalts de la domus.

Va ser publicat en el DOGC el 16 de gener de 1991.

Vegeu també 
 Escut de Montesquiu
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Montesquiu
Montesquiu
Bandera d'Olost

La bandera oficial d'Olost de Lluçanès té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor, en barra vermella i blanca, amb una barra groga de gruix 1/4 (grau) de l'alçària del drap, carregada de quatre altres barres vermelles, i les figures de l'escut, cadascuna d'altura 1/3 de la del drap i amplada 1/5 de la llargària del mateix drap, l'església, blanca, a 1/10 de la vora superior i 2/21 de la de l'asta i el lleó vermell coronat de groc, a 1/10 de la vora inferior i 2/21 de la del vol.

Història 
Es va aprovar el 2 de juny del 1999 i fou publicada al DOGC núm. 2927 el 9 de juliol del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escut d'Olost
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Olost
Olost
Escut d'Olost

L'escut oficial d'Olost té el següent blasonament:

Escut caironat semipartit i truncat: 1r. de gules, una església de 2 campanars d'argent; 2n. d'argent, un lleó de gules coronat a l'antiga d'or. lampassat de gules i armat de sable; i al 3r, d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 22 de setembre de 1983 i publicat al DOGC el 28 d'octubre del mateix any amb el número 376.

L'escut d'Olost representa diversos elements que reflecteixen la història del poble: l'església parroquial de Santa Maria (que data del ), el lleó de gules sobre camper d'argent provinent de les armes dels Peguera (senyors del castell local des de 1230) i els quatre pals de Catalunya que simbolitzen la jurisdicció dels comtes reis sobre el poble.

Vegeu també 
 Bandera d'Olost
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Olost
Olost
Escut d'Oristà

L'escut oficial d'Oristà té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, un sautor (o creu de Sant Andreu) ple d'argent i un castell de gules tancat d'or sobremuntat d'una flor de lís d'argent ressaltant sobre el tot. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'1 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.

S'hi representa el castell d'Oristà (avui dia desaparegut) i un sautor o creu de Sant Andreu, el patró del poble. La flor de lis és l'atribut de la Mare de Déu, la patrona de la Torre d'Oristà, un poble prop de l'altre castell del municipi, el de Tornamira.

Vegeu també 
 Bandera d'Oristà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Orista
Oristà
Escut d'Orís

L'escut d'Orís representa els símbols tradicionals del municipi d'Orís (Osona): el castell d'Orís i les armes dels Orís, senyors del castell.

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 24 de maig de 1984 i publicat al DOGC l'11 de juliol del mateix any amb el número 451.

L'escut representa el castell del poble dalt d'un turó, i dues petxines provinents de les armes dels Orís, senyors del castell (les armes senceres estan reproduïdes a la bandera que voleia sobre el castell). Els esmalts de l'escut: gules, sable, argent i or, són també els d'aquestes armories. La corona de marquès al·ludeix al fet que els Orís van esdevenir barons del poble el 1396, i més tard marquesos el 1711, sota la persona de Carles d'Orís i de Vallgornera, actualment marquesat d'Orís.

En el turó del castell s'han trobat fòssils que antigament es van interpretar com a petxines i va córrer la llegenda que sant Jaume s'havia hostatjat en el castell.

Bandera d'Orís 

La bandera d'Orís està extreta de l'escut. Té la següent descripció oficial:

El Ple de l'Ajuntament d'Orís va adoptar l'acord d'aprovar la bandera municipal el 9 de desembre de 2003. La Generalitat va donar conformitat a l'acord el 29 de gener de 2004 i publicà la resolució d'aprovació al DOGC número 4076 el 23 de febrer del mateix any.

Referències 

Oris
Orís
Oris
Plato (Colòmbia)

Plato és una ciutat al nord de Colòmbia capital del municipi homònim que pertany al departament de Magdalena i capital de la Subregió central o Chimila, al marge oriental del riu Magdalena. Amb 44.307 habitants (2015)  és un dels principals municipis del departament per la seva grandària, població i dinamisme. Plato posseeix una privilegiada posició geogràfica: A la riba del riu Magdalena, a la capçalera dreta del pont Antonio Escobar Camargo que uneix Plato amb Zambrano, que uneix els departaments de Magdalena i Bolívar. Pel seu territori passa la carretera Transversal del Carib o Via dels Contenidors que actualment es troben construint una doble calçada en el projecte Ruta del Sol sector 3, a més posseeix el segon més important complex fangós del país.

Notes

Enllaços externs 
 Alcadía Municipal de Plato
 

Municipis de Colòmbia
Escut de Prats de Lluçanès

L'escut oficial de Prats de Lluçanès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un castell d'or tancat de gules, cantonat de 4 roses d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 31 d'agost de 1999 i publicat al DOGC el 23 de setembre del mateix any amb el número 2981.

L'escut ha representat tradicionalment el castell de Lluçà, lligat a la història de la vila, que va néixer al . Les quatre roses són una al·lusió al nom de Prats.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Prats de Llucanes
Prats de Lluçanès