alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Tercer principi de la termodinàmica

El tercer principi de la termodinàmica, de vegades anomenat teorema de Nernst, relaciona l'entropia i la temperatura d'un sistema físic.

Aquest principi estableix que l'entropia d'un sistema a la temperatura del zero absolut és una constant ben definida. Això es deu al fet que, a la temperatura del zero absolut, un sistema es troba en un estat bàsic, i els increments d'entropia s'aconsegueixen per degeneració des d'aquest estat bàsic.

El teorema de Nernst estableix que l'entropia d'un cristall perfecte d'un element qualsevol a la temperatura de zero absolut és zero. Tanmateix, aquesta observació no té en compte que els cristalls reals han se ser formats a temperatures superiors a zero i, en conseqüència, tindran defectes que no seran eliminats en ser refredats fins al zero absolut. En no ser cristalls perfectes, la informació necessària per a descriure els defectes existents incrementarà l'entropia del cristall.

Vegeu també 
 La fletxa del temps

Referències 

Lleis de la termodinàmica
Escut de Sant Esteve de Palautordera

L'escut oficial de Sant Esteve de Palautordera té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un palau de sable obert sostingut sobre un riu en forma de faixa ondada d'atzur sobremuntat d'una palma de gules posada en pal acompanyada de 3 còdols de gules un al cap i un a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 de juny del 1984 i publicat al DOGC l'1 d'agost del mateix any amb el número 457.

Armes parlants: els tres còdols i la palma, que són els atributs del martiri de sant Esteve, patró del poble; el palau, i la faixa ondada, que representa la Tordera.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Sant Esteve de Palautordera
Sant Esteve de Palautordera
Escut de Sant Feliu de Codines

L'escut oficial de Sant Feliu de Codines té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un mont de penyes d'or movent de la punta acompanyat al cap d'una mola d'argent a la destra i d'una palma d'or posada en pal enfilant una corona de llorer d'argent a la sinistra. Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat el 12 de febrer de 1991 i publicat al DOGC el 27 de febrer del mateix any amb el número 1412. La mola i la corona de llorer amb la palma són els atributs del martiri de sant Feliu, patró de la vila. Feliu fou un màrtir del  que van llançar al mar amb una pedra de molí lligada al coll. El mont de roques és un senyal parlant relatiu a les "codines" (o roques) del topònim.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Sant Feliu de Codines
Sant Feliu de Codines
Escut de Sant Fost de Campsentelles

L'escut oficial de Sant Fost de Campsentelles té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una foguera d'argent; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 30 de setembre de 1992 i publicat al DOGC el 9 d'octubre del mateix any amb el número 1655, tot i que el disseny data de 1986.
La foguera simbolitza el martiri de sant Fost, patró del poble. El sinople és el color local, usat ja de molt enrere. Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden que el poble estava sota la jurisdicció de la Corona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Sant Fost de Campsentelles
Sant Fost de Campsentelles
Escut de Sant Pere de Vilamajor

L'escut oficial de Sant Pere de Vilamajor té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, una clau d'or en pal, amb la dent a dalt i mirant a sinistra; el peu partit: 1r d'argent, una creu plena de gules; 2n d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Significació 
La clau és l'atribut de sant Pere, patró del poble. La creu de Sant Jordi i els quatre pals reials són les armes de la ciutat de Barcelona, i recorden que la població originària de Vilamajor obtingué el 1384 el títol de «carrer de Barcelona».

La referència a la clau ja apareix en escuts consistorials del . Més endavant aquesta clau va ser substituïda per dues de passades en sautor, com és típic de molts escuts. No és fins a temps moderns que s'ha recuperat la forma amb una sola clau. Al llarg de la història ha estat guarnit amb els quatre pals, que han estat substituïts amb els símbols de Barcelona, i amb una tiara papal (sant Pere fou el primer papa), que ha estat substituïda per una corona mural que denota que la localitat té la consideració de poble.

La versió actualment oficial es va aprovar el 23 d'abril del 2002 i fou publicada al DOGC el 9 de maig del mateix any amb el número 3632.

Galeria d'escuts

Vegeu també 
 Bandera de Sant Pere de Vilamajor
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Sant Pere de Vilamajor
Sant Pere de Vilamajor
Escut de Sant Quirze Safaja

L'escut oficial de Sant Quirze Safaja té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. d'argent, una palma de gules posades en pal enfilant 2 corones de llorer de sinople, la superior més petita que la inferior; i al 2n, losanjat d'or i de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Es va aprovar l'1 de juny de 1983 i fou publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.

La palma amb les dues corones de llorer és l'atribut del màrtir sant Quirze, patró de la localitat. La segona partició reprodueix les armes dels barons de Centelles, senyors del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Moianès

Referències 

Sant Quirze Safaja
Sant Quirze Safaja
Bandera de Sant Quirze Safaja

La bandera oficial de Sant Quirze Safaja té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor vertical, blanca i groga; la primera meitat, amb la palma vermella i les corones de llorer de color verd fosc de l'escut al centre: la palma, d'altura 5/6 de la del drap; la primera corona, d'altura 1/6 de la del drap i amplada 11/54 de la llargària del mateix drap, situada a 1/4 de la vora superior, i la segona, d'altura 1/4 i d'amplada 13/54, situada a 1/3 de la vora inferior. La segona meitat, amb set rengles verticals de sis losanges vermelles cadascun.

Va ser aprovada el 21 de març de 2001 i publicada en el DOGC el 4 d'abril del mateix any amb el número 3362.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Moianès

Referències 

Sant Quirze Safaja
Sant Quirze Safaja
Bandera de Qatar

La bandera de Qatar té unes proporcions 11:28. És de color granat, amb una banda serrada blanca ampla (de nou dents de serra) al costat de l'asta.

Referències 

Qatar
Qatar
Bandera d'Anglaterra

La bandera d'Anglaterra correspon a la creu de Sant Jordi, que també és present en altres llocs com en la bandera de Barcelona o a Geòrgia. Es tracta d'una creu vermella sobre fons blanc. Juntament amb la bandera d'Escòcia i la creu de Sant Patrici (l'antiga bandera d'Irlanda) forma la bandera del Regne Unit que rep el nom d'Union Jack.

La creu vermella aparegué com a emblema d'Anglaterra durant l'edat mitjana, més precisament quan s'organitzaren les primeres croades, i és un dels emblemes més primerencs coneguts per a representar el país.

El 1188 Enric II d'Anglaterra i Felip II de França van anar a la tercera croada, i  acordaren que Enric utilitzaria una creu blanca i Felip una creu vermella. La tradició historiogràfica que afirma que el mateix Ricard Cor de Lleó va adoptar la bandera plena de la creu vermella i el sant patró de la República de Gènova en algun moment de la seva croada. Aquesta idea es remunta a l'època victoriana, Perrin es refereix a ella com una "creença comuna", i encara es repeteix popularment avui en dia tot i que no es pot corroborar.

La creu com la bandera té proporcions 3:5.

Referències 

Cultura d'Anglaterra
Anglaterra
Símbols del Regne Unit
Escut de Tagamanent

L'escut oficial de Tagamanent té el següent blasonament:

Escut caironat: losanjat d'or i de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 2 d'abril de 1993 i publicat al DOGC el 23 del mateix mes amb el número 1736.

El losanjat d'or i de sable són les armes dels Tagamanent, senyors del castell del poble des del 1082.

Vegeu també 
 Bandera de Tagamanent
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Tagamanent
Tagamanent
Bandera de Tagamanent

La bandera oficial de Tagamanent té la descripció següent:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, losanjada de groc i de vint-i-set peces negres.

Va ser aprovada el 30 de juliol del 2001 i publicada al DOGC el 25 de setembre del mateix any amb el número 3479.

Història 
L'origen de la bandera és heràldic: de l'escut de Tagamanent. El losanjat d'or i de sable són les armes dels Tagamanent, senyors del castell del poble des del 1082.

Vegeu també 
 Escut de Tagamanent
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Tagamanent
Tagamanent
Escut de Vallgorguina

L'escut oficial de Vallgorguina té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent; ressaltant sobre el tot un escussó de sable amb un mont floronat d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 de març de 1991 i publicat al DOGC el 15 d'abril del mateix mes amb el número 1430.

El sautor o creu de Sant Andreu és l'atribut del patró de la localitat. Al centre s'hi veuen les armes parlants dels barons de Montclús, senyors del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Vallgorguina
Vallgorguina
Escut de Vallromanes

Lescut oficial de Vallromanes té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una vall d'or amb 4 pals de gules sobremuntada d'una mola de molí de gules ressaltant sobre una creu de sant Vicenç d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 16 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 27 de juliol del mateix any amb el número 348.

El sautor i la mola són els atributs de sant Vicenç màrtir, patró del poble. Una vall (senyal parlant relatiu al nom del municipi) separa el cap dels quatre pals de l'escut de Catalunya, que recorden que Vallromanes va pertànyer fins a 1934 a Montornès del Vallès, localitat que estava sota la jurisdicció de la Corona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Vallromanes
Vallromanes
Escut de Vilalba Sasserra

L'escut oficial de Vilalba Sasserra té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una serra de sinople i una guineu de sable passant posades en pal. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 25 d'octubre de 1984 i publicat al DOGC el 7 de desembre del mateix any amb el número 492.

Armes parlants: la guineu es refereix a l'antic nom del poble fins al , Vulpelleres (derivat del llatí "vulpes", guineu), i la serra fa referència al nom modern, tot i que Sasserra en realitat al·ludeix a una cadena de muntanyes: el poble està situat a la banda nord de la serra del Corredor. L'esmalt d'argent també és al·lusiu al nom del municipi: Vilalba significa "vila blanca".

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Vilalba Sasserra
Vilalba Sasserra
Escut de Vilanova del Vallès

L'escut oficial de Vilanova del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una palma d'or posada en pal sinistrada d'un gos d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 18 de desembre de 1986 i publicat en el DOGC el 26 de gener de 1987.

La palma (símbol del martiri) i el gos són els atributs de santa Quitèria, patrona del poble. La presència del gos és perquè, segons la llegenda, el pastor que va denunciar on era la santa (que s'amagava dels seus perseguidors) va ser mossegat per un gos; posteriorment, en el lloc on fou martiritzada la santa, va rajar una font miraculosa l'aigua de la qual va curar les mossegades del pastor.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Vilanova del Valles
Vilanova del Vallès
Bandera de Vilanova del Vallès

La bandera oficial de Vilanova del Vallès (Vallès Oriental) té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb una faixa central blanca i un pal groc situat al final del primer terç, ambdós d'un gruix d'1/6 de l'alçària del drap.

La palma i el gos de l'escut, atributs de Santa Quitèria, s'han transformat en pal i faixa respectivament.

Va ser aprovada el 2 de desembre de 1992 i publicada en el DOGC el 18 de desembre del mateix any amb el número 1684.

Referències 

Vilanova del Vallès
Vilanova del Vallès
Copa del Rei de futbol

La Copa del Rei de futbol, oficialment Campionat d'Espanya – Copa de Sa Majestat el Rei i coneguda amb altres denominacions segons l'època, és la segona competició de futbol en importància que es disputa a Espanya.

El campió de Copa obté una plaça per disputar la Lliga Europa de la UEFA la temporada següent (fins al 1999 participava en la Recopa d'Europa). A més, disputa la Supercopa espanyola de futbol (entre 1946 i 1953 denominada Copa Eva Duarte) enfrontant-se al campió de la lliga espanyola de futbol.

Els drets d'imatge dels partits d'aquesta competició corresponen a C+ Partidazo (2 partits per ronda en exclusiva), TVE (2 partits per ronda en obert i resums en exclusiva), Canal+ Liga (la resta de partits en exclusiva) i Telecinco (la final en obert).

Història 

L'actual Copa del Rei de futbol espanyola va començar a disputar-se l'any 1903, després de celebrar-se l'any 1902 un torneig dedicat a la Coronació del rei Alfons XIII.

Tant el format, com el nombre de participants ha anat canviant amb el transcurs de la història. Històricament s'ha disputat per eliminatòries a doble volta, però en anys recents s'adoptà la disputa d'algunes eliminatòries a partit únic. Fins a la temporada 2004/2005 es disputava a partit únic en el camp del club de menor categoria, fins a la ronda de vuitens de final. La resta de la competició es disputava a doble partit. La final s'ha disputat històricament a partit únic en terreny neutral.

Pel que fa al nombre de clubs que hi prenien part, el primer campionat fou per invitació. Posteriorment hi participaven els campions dels diferents campionats territorials, com el Campionat de Catalunya de futbol. Cap als anys vint començaren a participar els dos o tres millor classificats de cada campionat territorial. Amb l'arribada del franquisme, els campionats territorials van desaparèixer i els participants sortien de la lliga espanyola. Actualment la disputen els clubs de primera divisió espanyola, segona, els millors de Segona B i els campions de tercera.

Altres denominacions 
 1903 - 1932: Campionat d'Espanya - Copa del Rei Alfons XIII
 1932 - 1936: Copa d'Espanya - Torneig President de la República
 1939: Trofeu del Generalíssim
 1940 - 1976: Copa del Generalíssim
 des de 1977: Copa del Rei

L'any 1902 es disputà la Copa de la Coronació, celebrada amb motiu de la coronació del rei Alfons XIII, però no reconeguda oficialment per la Federació Espanyola.

L'any 1937 es disputà la Copa de l'Espanya Lliure (Trofeu President de la República), amb la participació només de clubs dels Països Catalans. Aquesta competició no va ser reconeguda oficialment per la Federació Espanyola de Futbol fins al 25 de març de 2023.

Historial

Palmarès

Notes

Referències

Vegeu també 
 Copa de l'Espanya Lliure
Punt

Anatomia:
 Punt cec, regió de la imatge que es forma a la retina que coincideix amb el disc del nervi òptic
 Punt G d'estimulació erògena
 Astronomia:
 Punt d'Àries o punt vernal, punt de l'esfera celeste on l'equador celeste talla l'eclíptica
 Punt Libra, punt de l'esfera celeste on l'equador celeste talla l'eclíptica
 Punt de Lagrange, punt L o punt de libració, qualsevol de les cinc posicions de l'espai respecte a dos cossos en què un tercer, afectat només per la gravetat, pot estar-ne estacionari respecte als altres dos
 Punt subsolar punt d'un planeta en què el Sol sembla estar directament a sobre
 Esport:
 Punt (bàsquet), anotació
 Física:
 Punt de fusió, punt en què la temperatura determina el canvi d'estat de sòlid a líquid en un element o compost químic 
 Punt triple o punt crític, punt on conviuen els estats sòlid, líquid i gasós de la matèria
 Energia del punt zero, en mecànica quàntica és l'energia més baixa possible que pot tenir un sistema físic 
 Fonètica:
 Punt d'articulació, lloc on els òrgans vocals produeixen un so
 Geografia:
 Punt cardinal
 Matemàtiques:
 Punt (geometria), lloc on es tallen dues línies
 Punt mitjà, punt d'un segment que equidista dels extrems
 Punt fix, en una funció matemàtica, punt la imatge del qual per la funció és ell mateix
 Medicina:
 Punt de sutura
 Meteorologia:
 Punt de rosada, temperatura per sota la qual la humitat de l'aire precipita espontàniament
 Mitjans de comunicació:
 El Punt, antic diari català ara El Punt Avui
 Punt 2
 Punt 6 Ràdio
 Química:
 Punt d'inflamabilitat 
 Punt isoelèctric
 Tipografia:
 Punt (signe), signe de puntuació que indica una pausa forta
 Punt i coma (;)
 Dos punts (:)
 Punt volat (·), emprat a la ela geminada 
 Punt tipogràfic, unitat de mesura utilitzada en impremta
 Tecnologia:
 Punt de mitja, mètode per teixir amb llana o altres materials
 Arc de mig punt, arc que dibuixa mitja circumferència amb un únic centre
 Toponímia:
 País de Punt, regió de l'est de l'Àfrica esmentada pels antics egipcis relacionada geogràficament amb l'actual Puntland
 Miscel·lània:
 Circumferència dels nou punts
 Punt calent de la diversitat, regió biogeogràfica amb un reservori significatiu de biodiversitat que es troba amenaçada per la destrucció del seu hàbitat
Constel·lació d'Andròmeda

Andròmeda (Andromeda) és una constel·lació que té 722º quadrats, i ocupa el lloc 19, en tossa, entre les 88 constel·lacions. La constel·lació es troba entre l'Ascensió recta 23, i 2 hores, i declinació entre +23º, i +50º, aproximadament. El seu estel α és Sirah, nom originari de l'àrab que vol dir llombrígol d'Andròmeda, i és un dels estels que conformen el quadrat del Pegàs (Pegasus). Sirrah és anomenada també Alpheratz, que vol dir espatlla del cavall, fent al·lusió al Pegàs. L'estel β és Mirach, que vol dir el davantal. γ és Alamaak, nom àrab que vol dir linx del desert, i és un estel doble. Hi ha el cúmul obert NGC 752, i la nebulosa planetària NGC 7662. A més hi ha la gran galàxia d'Andròmeda, espiral, catalogada per Messier com a M31; i també M32, i M110. Les constel·lacions associades al mite de Perseu són Andròmeda, Cassiopea, Cefeu, Cetus (el monstre marí), el Pegàs, i Perseu.

Amb l'estel més brillant d'Andromeda, α Andromedae, anomenat Alpheratz o Sirrah, es pot construir juntament amb α, β, i λ Pegasi un asterisme anomenat el Gran Quadrat de Pegàs. Aquest estel era considerat part de Pegàs, la qual cosa és confirmada pel seu nom: "espatlla del cavall".

β Andromedae és anomenat Mirach, el davantall. Està a una distància de 88 anys llum i té una magnitud de 2,1.

γ Andromedae, Almach, es troba al cap de la cama sud de la gran "A". És un bell estel múltiple amb colors oposats.

υ Andromedae té un sistema planetari amb tres planetes confirmats de 0,71 vegades, 2,11 vegades, i 4,61 vegades la massa de Júpiter. El més famós objecte del cel profund a Andròmeda és M31, la gran galàxia d'Andròmeda, l'objecte més distant visible a simple vista.

Mitologia 

Andròmeda era una princesa condemnada a ser sacrificada a un monstre de la mar; va ser rescatada per l'heroi Perseu. Algunes figures d'aquest mite com la seva mare i el seu pare: Cassiopeia i Cepheus, Perseu i el seu cavall alat Pegàs, i el monstre marí: Cetus han donat nom a les constel·lacions veïnes.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Llista d'estrelles d'Andròmeda

Enllaços externs 

 Mallorca web, Andrómeda
Escut de Viladecavalls

L'escut oficial de Viladecavalls té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, 3 cavalls gais, d'argent, sallents i malordenats. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de gener de 1984 i publicat al DOGC el 22 de febrer del mateix any amb el número 409.

Els tres cavalls són un senyal parlant al·lusiu al nom del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Viladecavalls
Viladecavalls
Escut de Vacarisses

L'escut oficial de Vacarisses té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una vaca de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de setembre de 1984 i publicat al DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 485.

La vaca és el senyal parlant tradicional de l'escut del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Vacarisses
Amós

Amós fou el primer profeta del que s'han conservat oracles a l'Antic Testament. Donà el seu nom al Llibre d'Amós. En aquest llibre (7, 14a) afirma que certament ell és un profeta (nabí), però no un profeta professional (ben nabí), cosa que ha fet pensar que potser era un funcionari del culte dedicat a l'endevinació, o un profeta no d'ofici, és a dir cridat directament per Jahvè.

Vida 
Pastor i segurament propietari de ramats, va néixer a Tecoa, poblet a prop de Betlem. Va viure en temps de Jeroboam II (783-743 aC). Va denunciar la idolatria, les injustícies socials i la immoralitat ètica, i el culte corrupte reduït a l'exterioritat en uns temps pròspers. Predicà tant a Judà com a Israel, llavors regnes separats. Atacà els sacerdots i els poderosos per les injustícies contra els pobres, la qual cosa li provocà molts enemics i fou expulsat de Betel pel rei, a instància del sacerdot Amàsies. Destaquen també les seves profecies sobre el judici final, que ell considerava reservat a una minoria. No es coneix res dels seus últims anys ni de la seva mort.

Referències 

Profetes menors
Sants de l'Antic Testament
Sants de l'anglicanisme
Sants de l'Església Catòlica
Sants de l'Església Ortodoxa
Sants de les Esglésies ortodoxes orientals
Mercadal

Toponímia:
 Es Mercadal o el Mercadal, vila i municipi de l'illa de Menorca 
 Agulles del Mercadal, muntanya al municipi de Berga a la comarca del Berguedà 
 Plaça Mercadal (Balaguer), plaça porticada de forma quadrada al municipi de Balaguer (la Noguera) 
 Plaça del Mercadal (Reus), plaça al municipi de Reus (Baix Camp) 
 Plaça del Mercadal de Vic, plaça porxada monumental a la ciutat de Vic 
 Santa Maria del Mercadal, diversos indrets
 Plaça del Mercadal (Girona), plaça de Girona
 Biografies:
Esteve Mercadal i Dou, canonge i ardiaca de Vic, President de la Generalitat de Catalunya (1674-71)
 Francesc Mercadal (Menorca, s. XVII-?), escriptor i eclesiàstic balear, prevere de l'església de Maó
Maria Mercadal i Pons (1874-1969), cantant i divulgadora musical menorquina
Argent (desambiguació)

Argent o plata, element químic de símbol Ag 
 Argent natiu o plata nativa, mineral 
 Argent (heràldica), esmalt argentat usat en heràldica
 Argent, espècie de peix marí
Milà (desambiguació)

Arquitectura: Casa Milà, edifici modernista de Barcelona
 Biografies:
 Leonora Milà i Romeu, pianista i compositora catalana
 Lluís del Milà, escriptor, compositor i músic valencià, actiu a la Cort de València durant el virregnat de Ferran d'Aragó, duc de Calàbria i de Germana de Foix 
 Alfons Milà i Sagnier, arquitecte català
Miquel Milà i Sagnier, dissenyador industrial i interiorista català
 Manuel Milà i Fontanals, poeta, filòleg i folklorista català
 Mercedes Milà, periodista catalana.
 Toponímia:
 Milà, ciutat d'Itàlia, capital de la Llombardia
 Ducat de Milà o Estat de Milà, potència feudal del nord de la península Itàlica durant les edats mitjana i moderna 
 Milà-Torí, cursa ciclista d'un dia que es disputa a Itàlia entre les ciutats de Milà i Torí 
 Província de MilàLa província de Milà és una província italiana que forma part de la regió de la Llombardia. La seva capital és Milà.
 Senyoriu de Milà 
 el Milà, municipi de l'Alt Camp
 Zoologia: milà (au) nom comú de diverses espècies d'ocell de la subfamília Milvinae i de la família Accipitridae, en català s'anomenen sovint espècies del gènere Milvus, com el milà negre i el milà reial.
Riba

Riba o Ribà, mot àrab que significa 'usura', comportament prohibit per l'Alcorà
 Riba, mot català que significa la vora del mar o d'un riu o llac. Vegeu també ribera.
 Riba, també coneguda com a grosella, és el fruit de l'arbust riber.
 Toponímia:
 La Riba, municipi de la comarca de l'Alt Camp.
 Refugi de Riba Escorjada, refugi de muntanya de la Parròquia de Canillo (Andorra) a 2.070 m d'altitud.
 La Riba de Escalote, municipi de la província de Sòria a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.
 Riba de Saelices, municipi de la província de Guadalajara a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.
 Mas de la Riba, mas al municipi de l'Argentera a la comarca del Baix Camp.
 Font de la Riba (la Torre de Tamúrcia), font del terme municipal de Tremp (Pallars Jussà)
 Biografies:
 Carles Riba i Bracons (Barcelona, 1893 - 1959), escriptor i poeta català
 Josep Riba i Ortínez (Igualada, 1908 – 1998), empresari català del sector cotoner.
 Enric Prat de la Riba i Sarrà (Castellterçol, 1870 - 1917), advocat i periodista, primer president de la Mancomunitat de Catalunya.
 Esteve Prat de la Riba i Magarins (Castellterçol, 1843 - 1898) va ésser pare d'Enric Prat de la Riba i Sarrà.
 Oriol Riba i Arderiu (Barcelona, 1923), naturalista i doctor en geologia.
 Pau Riba i Romeva (Palma, 1948), escriptor i cantant.
 Cassià Maria Just i Riba (Barcelona, 1926 - Montserrat, 2008), religiós i músic català 
 Eduard Fontserè i Riba (Barcelona, 1870 - 1970), meteoròleg, astrònom i sismòleg català
 Joan Mercader i Riba (Igualada, 1917 - 1989), historiador català 
 Ramon Tomàs i Riba (Igualada, 1958), empresari i polític català
Escut de Badia del Vallès

L'escut oficial de Badia del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. d'or; 2n. de sinople; ressaltant sobre la partició una oreneta de sable volant. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 12 de gener de 1996 i publicat en el DOGC núm. 2162 el 31 del mateix mes.

Badia del Vallès és un ajuntament de poca edat (constituït el 1994 amb terrenys segregats de Barberà del Vallès i Cerdanyola del Vallès), que es va formar cap als anys 60 majoritàriament amb gent emigrada del sud peninsular. Així, l'oreneta fou escollida com a símbol de l'emigració, mentre que els colors de cada partició representen els dos municipis originaris (or per Barberà i sinople per Cerdanyola).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Badia del Vallès
Badia del Valles
Bandera de Badia del Vallès

La bandera oficial de Badia del Vallès té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor vertical groga i verda, amb l'oreneta negra amb el pit blanc de l'escut, d'altura 5/7 de la del drap, centrada al bell mig de la partició.

Història 
Va ser aprovada el 19 de maig de 1998 i publicada en el DOGC l'11 de juny del mateix any amb el número 2658.

Badia del Vallès és un ajuntament de poca edat (constituït el 1994 amb terrenys segregats de Barberà del Vallès i Cerdanyola del Vallès), que es va formar cap als anys 60 majoritàriament amb gent emigrada del sud peninsular. Així, l'oreneta fou escollida com a símbol de l'emigració, mentre que els colors de cada partició representen els dos municipis originaris (groc per Barberà i verd per Cerdanyola).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Badia del Vallès
Badia del Vallès
Escut de Barberà del Vallès

L'escut oficial de Barberà del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell obert de gules acompanyat de 2 pinyes de sinople, un a cada costat. Per timbre una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 14 de maig de 1985 i publicat al DOGC el 17 de juliol del mateix any amb el número 563.

El castell de Barberà, present a l'escut, fou el centre d'un marquesat a partir de 1702, encapçalat per Josep Galceran de Pinós i de Rocabertí. Les pinyes de sinople sobre camper d'or s'han agafat de les armes parlants dels Pinós, marquesos de Barberà.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Barberà del Vallès
Barbera del Valles
Bandera de Barberà del Vallès

La bandera oficial de Barberà del Vallès té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb dues faixes juxtaposades a baix: l'una és groga i l'altra és verd fosca; cadascuna té de gruix 1/5 de l'alçària del drap; la verd fosca a la vora inferior.

Va ser aprovada el 15 de juliol de 2001 i publicada en el DOGC el 8 d'agost del mateix any amb el número 3448.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Barberà del Vallès
Barbera del Valles
Dan

Bíblia: 
 Dan (fill de Jacob) era el cinquè fill de Jacob, donà nom a una de les tribus d'Israel.
 Una de les tribus d'Israel, vegeu Tribus d'Israel#Tribu de Dan
 Ètnia: Dan (grup humà)
 Geografia: 
 Gath-Rimmon antiga ciutat de Palestina.
 Gush Dan és l'àrea metropolitana de la ciutat israeliana de Tel Aviv
 Art marcial: Dan són els graus dels practicants confirmats. Vegeu Grau (arts marcials)
 Llengua: Dan (llengua) és un idioma de Guinea.
 comic: Inspector Dan, personatge del còmic català
 Arts escèniques: Dan és un paper protagonista femení en una òpera xinesa.
Atemptat

Un atemptat és un acte criminal o il·legal que persegueix la mort o eliminació física d'una persona o persones, generalment amb pretensions polítiques, ideològiques o simplement delictives.
També s'aplica a les accions o conductes tendents a conculcar drets i llibertats reconegudes.

Principals atemptats contra personalitats públiques als segles XIX i XX

Consumats 
 Abraham Lincoln (1865)
 Prim (1870)
 Elisabet de Baviera (1898)
 Canalejas (1912)
 Eduardo Dato (1921)
 Seguí (Noi del Sucre) (1928)
 Trotsky (1940)
 John F. Kennedy (1963)
 Kennedy (Robert) (1968)
 Carrero Blanco (1973)
 John Lennon (1980)
 Sadat (1981)
 Ernest Lluch (2000)

Frustrats 
 Alfons XIII (1905 i 1906)
 Pestaña (1922)
 Benito Mussolini (1925-1926)
 Adolf Hitler (1944)
 Joan Pau II (1981)
 Ronald Reagan (1981)
 José María Aznar (1995)

Atemptats indiscriminats amb morts 
 La bomba del Liceu (1893)
 Atemptat de la Piazza Fontana de Milà
 Atemptat de l'Estació de Bolonya
 Atemptat a l'Hotel King David
 Hipercor (19-06-1987. Barcelona)
 Torres Bessones (11-09-2001. Nova York)
 Estació d'Atocha (11-03-2004. Madrid)
 Transports públics (07-07-2005. Londres)
 Atemptats de Bombai de 2008 entre el 26 i el 29 de novembre.

Vegeu també 
 Llista d'atemptats d'ETA.
Atemptat contra José Canalejas

L'atemptat contra José Canalejas va tenir lloc el 12 de novembre del 1912 a la Puerta del Sol, a Madrid.

Els fets 
El president del Consell de Ministres i líder del Partit Liberal José Canalejas va ser atacat mentre mirava els llibres exposats a l'aparador de la Llibreria San Martín, a la cantonada de la Puerta del Sol amb el carrer Carretas, en ple centre de Madrid. L'agressor, Manuel Pardiñas, que no figurava en el registre policial dels anarquistes fitxats, li disparà tres trets per l'esquena. Només el tercer va tocar Canalejas, qui va morir de manera pràcticament instantània després de perforar la bala el seu crani. Instants després va ser reduït per un policia a cops de porra i en sentir-se acorralat es va suïcidar disparant-se dos trets amb la mateixa pistola de l'atemptat. Canalejas va morir abans d'arribar a la seu del Ministeri de la Governació on va ser traslladat. Francisco Franco va publicar sota el pseudònim de Jakim Boor el llibre Masoneria on va acusar la maçoneria d'haver assassinat José Canalejas y Méndez, sent ell mateix maçó, per venjar-se de la seva rebel·lió.

No es pot saber amb certesa si l'atemptat va respondre a un pla premeditat o no; l'estada de Pardiñas a la zona podria haver obeït a la seva intenció d'atemptar contra Alfons XIII, car segons la recerca policial la presència de Canalejas a la Puerta del Sol no havia pogut estar prevista d'antuvi.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 Biografia i investigació sobre l'assassinat 

Atemptats del segle XX a Espanya
Restauració borbònica a Espanya al segle XX
Atemptats a Madrid
1912
Escut de Castellar del Vallès

L'escut oficial de Castellar del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat truncat i semipartit: 1r. de gules, un castell obert d'or; al 2n. d'or, 4 pals de gules; 3r. quarterat: 1 i 4 d'argent, una creu plena de gules, 2 i 3 d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 14 de gener de 1985 i publicat al DOGC el 15 de febrer del mateix any amb el número 513. La corona es va actualitzar a una de vila al superar la població els 5.000 habitants perquè així ho estableix la legislació.

El castell de Castellar, també anomenat de Clasquerí, és un senyal parlant tradicional referent al nom del poble. Castellar del Vallès era municipi de reialenc i tenia el títol de "carrer de Barcelona", per això presenta les armes de Catalunya (els quatre pals) i les de la ciutat de Barcelona (combinació de la creu de Sant Jordi i els quatre pals reials).

Vegeu també 
 Bandera de Castellar del Vallès
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Cultura de Castellar del Vallès
Castellar del Valles
Escut de Cerdanyola del Vallès

L'escut oficial de Cerdanyola del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. d'argent, un lleó d'atzur coronat d'or armat i lampassat de gules i la bordura dentada d'atzur; i al 2n d'or, 4 pals de gules; ressaltant sobre la partició un pal de sinople carregat d'una espasa d'argent guarnida d'or. Per timbre una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987 i publicat al DOGC el 21 d'agost del mateix any amb el número 880.

L'escut representa diversos aspectes de la història de la localitat: el lleó prové de les armes dels Marimon, marquesos de Cerdanyola; l'espasa és l'atribut de sant Martí, patró de la vila; finalment els quatre pals de Catalunya, en record de l'antic palau reial de Valldaura.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Cerdanyola del Valles
Cerdanyola del Vallès
Escut del Vilosell

L'escut oficial del Vilosell té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, amb una muralla d'or amb la porta i les finestres de gules, acompanyada a la punta d'un ocell d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
L'escut originari va ser aprovat el 24 d'octubre de 1995, modificat al DOGC el 5 de maig del 2003 i ratificat el 17 de febrer del 2004.

L'escut aprovat l'any 1995 mostrava el senyal parlant tradicional de l'ocell, referència clara al nom del poble, i un bàcul d'abat al·lusiu a la jurisdicció del monestir de Poblet sobre la localitat des de 1217. Fou impugnat per un veí del poble, que reclamava que s'hi inclogués la muralla que figura a l'escut esculpit a la llinda de Sant Miquel de la Tosca, la representació heràldica més antiga que es conserva. Un cop fets els tràmits pertinents, el nou escut recull la muralla tradicional (que representa l'antic castell de la població) i l'ocell de començament del . La tria es va fer mitjançant un referèndum al poble.

L'ocell com a símbol parlant es va fer servir per primera vegada el 1912. Durant el règim borbònic s'utilitzà un segell amb una M en al·lusió a la Mare de Déu, que encara avui en dia es pot veure forjat a la casa de la vila. És abans de fer servir aquests símbols que s'utilitzava el tradicional amb una muralla, el qual encara es pot veure a l'ermita de Sant Miquel de la Tosca.

Enllaços externs 
 Història de l'escut del Vilosell

Vegeu també 
 Escuts i banderes de les Garrigues

Referències 

Vilosell
El Vilosell
Alpaca

Lalpaca (Vicugna pacos) és una espècie d'artiodàctil de la família dels camèlids. És una de les varietats domèstiques derivades del guanac.

Les alpaques es troben en bandades nombroses que pasturen en les altures planes dels Andes del Perú meridional, del nord de Bolívia i de la part septentrional de Xile a una altura aproximada de 3.500 a 5.000 metres sobre el nivell del mar, durant tot l'any. No s'utilitzen com a bèsties de càrrega com les llames, però són valorades per les seves llanes, de les quals es fan les mantes i els ponxos indígenes tradicionals, entre altres múltiples peces de roba de consum local i d'exportació. Els quatre únics colors són marró, negre, blanc i gris, i la capa és de gran longitud: gairebé pot arribar a fregar el terra. En estatura, l'alpaca és considerablement més baixa que la llama, amb la qual comparteix l'hàbit d'escopir.

En les indústries tèxtils, el terme «alpaca» pot significar coses distintes. És sobretot un terme aplicat a les llanes, obtingudes de l'alpaca peruana. Tanmateix, s'aplica més àmpliament a un estil de la tela fet originàriament de les llanes de l'alpaca però actualment fabricat, ben sovint, i mesclada amb un altre tipus de llana, com per exemple les italianes i angleses brillants.

Les teles més preuades són aquella provinents de la primera xollada de l'alpaca, anomenades baby alpaca.

Les quatre espècies d'animals sud-americans autòctons i productors de llana són la llama, l'alpaca, el guanac i la vicunya. Dels quatre, l'alpaca i la vicunya són els animals més valuosos per la seva llana: l'alpaca a causa de la qualitat i la quantitat, la vicunya a causa de la suavitat, finesa i alta qualitat de les seves llanes.

Referències

Enllaços externs 

 Colors de l'alpaca .

Mamífers del Perú

Mamífers de l'Equador
Mamífers de Xile
Mamífers de Bolívia
Mamífers de l'Argentina
Camèlids
Artiodàctils domèstics
Aigua pesant

Laigua pesant és aigua (H₂O) en la qual els àtoms d'hidrogen han estat substituïts pel deuteri (D). La seva fórmula química és doncs D₂O. En l'àmbit de l'energia nuclear, se sol anomenar aigua lleugera a l'aigua no enriquida amb isòtops de deuteri, H₂O, per a distingir-la bé quan cal de l'aigua pesant, D₂O. L'aigua pesant és utilitzada per mesurar l'absorbància d'elements que la tenen molt propera a la de l'aigua comuna. També s'utilitza com a moderador en els reactors nuclears d'aigua pesant pressuritzada.

Història 
Harold Urey va descobrir l'isòtop deuteri en 1931 i més tard va ser capaç de concentrar-se en l'aigua. El mentor d'Urey, Gilbert Newton Lewis, va aïllar la primera mostra d'aigua pesant pura per electròlisi en 1933.George Hevesy i Hoffer van utilitzar aigua pesant en 1934, en un dels primers experiments de traçadors biològics, per estimar la taxa de recanvi d'aigua en el cos humà. Emilian Bratu i Otto Redlich van estudiar la autodissociació d'aigua pesant en 1934. Des de finals dels anys trenta i durant la Segona Guerra Mundial es van realitzar grans avenços en la producció i ús d'aigua pesant en gran quantitat en els primers experiments nuclears, molts dels quals es van mantenir en secret a causa de la importància militar.

Propietats 
La presència d'àtoms de deuteri a la molècula d'aigua fa que aquesta sigui més densa, d'aquí el nom "deuteri". A més, també varien altres propietats físiques i químiques respecte al proti, l'isòtop més freqüent de l'hidrogen i que per tant forma la majoria de molècules d'aigua corrent.

La taula comparativa a continuació mostra les propietats de l'aigua pesant i de l'aigua lleugera:

Referències

Vegeu també 
 Batalla de l'aigua pesant

Aigua
Moderadors de neutrons
Escut de Gallifa

L'escut oficial de Gallifa té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un gall de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 d'octubre de 1987 i publicat al DOGC el 18 de novembre del mateix any amb el número 916.

El gall és el senyal parlant tradicional referent al nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Gallifa
Gallifa
Escut de Matadepera

L'escut oficial de Matadepera té el següent blasonament:

Escut caironat: 1r. de gules, un agnus Dei contornat reguardant, nimbat d'or amb la banderola d'argent creuada de gules i l'asta creuada d'or i al 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.
Fou aprovat el 28 d'abril de 1991 i publicat al DOGC el 10 de maig del mateix any amb el número 1441.

Aquest escut es una segona edició publicada després del disseny de la original l’any 1979 feta per Maria Palau.

L'anyell pasqual, o agnus dei, és l'atribut de sant Joan Baptista, patró del poble. Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la localitat.

Vegeu també 
 Bandera de Matadepera
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Matadepera
Matadepera
Bandera de Matadepera

La bandera oficial de Matadepera té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella amb tres creus plenes sobreposades, blanca, vermella i blanca, de braços respectivament, 4/12, 3/12 i 2/12 de l'alçària del drap.

Història 
Va ser aprovada el 29 de juny de 1992 i publicada en el DOGC el 13 de juliol del mateix any amb el número 1618.

Vegeu també 
 Escut de Matadepera
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Matadepera
Matadepera
Escut de Montcada i Reixac

L'escut oficial de Montcada i Reixac té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, 8 besants d'or posats en dos pals. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat l'1 de març de 1995 i publicat al DOGC el 13 del mateix mes amb el número 2023.

El castell de Montcada () va esdevenir el centre d'una important baronia, que el 1390 fou venuda a la ciutat de Barcelona. Els vuit besants d'or sobre camper de gules són les armories dels barons, la família Montcada.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Montcada i Reixac
Montcada i Reixac
Bandera de Montcada i Reixac



Descripció 
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella amb dues fileres verticals cadascuna de quatre discs grocs de diàmetre 1/6 de l'alçària del drap, amb una separació vertical d'1/12 i horitzontal d'1/6 de l'alçària del drap. Tot el conjunt centrat sobre la divisòria entre el primer i el segon terços verticals.

Història 
Va ser publicat en el DOGC el 31 de juliol de 1996.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Montcada i Reixac
Montcada i Reixac
Escut de Verges

L'escut oficial de Verges té el següent blasonament:
Escut caironat semipartit i truncat: 1r faixat d'or i de gules de 6 peces; 2n de gules, 3 pals d'or carregats de 3 rocs d'atzur; 3r d'or, 4 pals de gules. Per timbre, una corona de baró.

Va ser aprovat el 20 de febrer de 1996 i publicat al DOGC el 6 de març del mateix any amb el número 2178.

El castell de la població (del ) va pertànyer als comtes d'Empúries (representats per les seves armes, faixat d'or i de gules, a la primera partició de l'escut). El 1399, el comte Pere III es va casar amb Joana de Rocabertí i de Fenollet, i la vila va passar als vescomtes de Rocabertí (dels quals veiem les armes a la segona partició); en aquesta època la localitat va esdevenir el centre de la baronia de Verges (representada a l'escut per la corona de baró). Finalment, el 1587, la vila va passar a la Corona i fou el centre d'un municipi reial, fet que veiem simbolitzat amb els quatre pals de l'escut de Catalunya de la tercera partició.

Bandera 

La bandera oficial de Verges té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, composta de nou pals del mateix gruix juxtaposats: el 1r faixat de tres peces grogues i tres de vermelles; els 2n, 4t, 6è i 8è vermells; el 3r groc, carregat amb tres rocs heràldics blaus, cadascun d'altura 2/11 de la del drap, el de dalt 1/11 de la vora superior, el de baix a la mateixa distància de la vora inferior, i el del mig a 3/22 dels altres; i la resta de pals (5è, 7è i 9è) de color groc.

Va ser aprovada el 3 de juliol de 1998 i publicada en el DOGC el 24 de juliol del mateix any amb el número 2688.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Verges
Verges
Escut de Palau-solità i Plegamans

L'escut oficial de Palau-solità i Plegamans té el següent blasonament:
Escut caironat truncat: 1r d'or, 4 pals de gules, i ressaltant sobre el tot un palau d'argent obert somat d'una pala de sable; 2n de gules, una mà d'argent, i la bordura dentada d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 d'octubre de 1997 i publicat al DOGC el 30 del mateix mes amb el número 2507.
Palau-solità fou esmentat per primera vegada l'any 955, i Plegamans el 962; els dos pobles es van fusionar el 1698 i van formar un municipi reial. La partició superior mostra les armes parlants de Palau-solità, també anomenat la Sagrera: un palau amb una pala al capdamunt, i els quatre pals de Catalunya en record de la jurisdicció reial sobre la localitat. A la partició de sota es veuen les armes parlants dels senyors del castell de Plegamans, els Vilatorta: una mà d'argent sobre camp de gules amb bordura dentada d'argent.

Significat 
L'escut representa els dos pobles que es van unir per crear el poble actual. Aquests dos pobles eren:

- Palau-solità: Representat pel palau blanc amb una la pala negre a sobre i una senyera al fons

- Plegamans: Representat amb la mà blanca amb fons vermell.

La corona significa que és poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Palausolita i Plegamans
Cultura de Palau-solità i Plegamans
Bandera de Palau-solità i Plegamans



Descripció 
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor vertical, blanca i vermella, amb la pala negra de l'escut al centre de la meitat blanca i la mà blanca del mateix escut al centre de la meitat vermella, ambdues figures d'altura 4/6 de la del drap.

La bandera representa els dos pobles que es van unir per crear el poble actual. Aquests dos pobles eren:
 Palau-solità: Representat per la pala negre amb fons blanc
 Plegamans: Representat amb la mà blanca amb fons vermell.

Història 
Va ser publicat en el DOGC el 6 d'abril de 1999.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Palau-solità i Plegamans
Cultura de Palau-solità i Plegamans
Kathleen Ferrier

Kathleen Ferrier (Preston, Lancashire, Anglaterra, 22 d'abril de 1912 – 8 d'octubre de 1953) fou una contralt britànica. Amb una carrera professional molt breu, que va transcórrer tot just al llarg d'una dècada, Kathleen Ferrier va deixar una impressió indeleble en els amants de la música de tot el món, per la seva veu rara i bella, una veritable veu de contralt, amb un vibrato que Ferrier impregnava d'emoció.

Deixà l'escola als 14 anys i treballà com a operadora de telèfon a Blackburn. El 1935 es va casar amb un director de banc, Bert Wilson -de qui es divorciaria més endavant-, i es traslladà a Carliste. Va ser aleshores que el seu marit va apostar amb ella que no podia cantar en una competició de cant. S'hi presentà i guanyà dues categories. Havia pensat presentar-se com a pianista. A partir de llavors, als 25 anys, Kathleen Ferrier es va convertir en una cantant professional i començà a rebre classes de cant d'un professor local, J.E. Hutchinson.

El 1942 es va traslladar a Londres, i començà a cantar Lieder de Johannes Brahms, Schubert i Wolf, mentre estudiava amb el baríton Roy Henderson. L'any següent interpretà el Messies, de Händel, a l'Abadia de Westminster.

Benjamin Britten va escriure moltes partitures específicament per a ella, incloent Lucretia de The Rape of Lucretia, Abraham and Isaac, i una part de Spring Symphony (1949). La seva carrera operística va ser molt breu a causa del càncer de pit que va posar fi a la seva vida, i a part de Lucretia només va cantar sobre els escenaris l'Orfeu, de Christoph Willibald Gluck. Tot i això, va deixar un important llegat discogràfic en l'oratori, el lied i la cançó popular.

En el 40è aniversari de la seva mort es constituí la Kathleen Ferrier Society, per mantenir el seu record i llegat.

Discografia seleccionada 
 Recital d'obres de Gluck, Händel, Mahler, Mendelssohn i Henry Purcell amb l'Orquestra de la Nationale Opera i Orquestra Filharmònica de Viena, dirigides per Bruck i Bruno Walter.

Referències 

Enllaços externs

Contralts angleses
Persones de Lancashire
Comandants de l'Orde de l'Imperi Britànic
Naixements del 1912
Morts a Londres
Morts de càncer al Regne Unit
Escut de Polinyà

L'escut oficial de Polinyà té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un món d'atzur creuat i cintrat d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 2 de març de 1995 i publicat al DOGC el 13 del mateix mes amb el número 2023.

El senyal tradicional és el món, atribut de sant Salvador, patró del poble.

Vegeu també 
 Bandera de Polinyà
 Escuts i banderes del Vallès Occidental

Referències 

Polinya
Polinyà