alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Konstantin Michajlovič Simonov

Konstantin Michajlovič Simonov (rusky Константин Михайлович Симонов;  Petrohrad – 28. srpna 1979 Moskva) byl sovětský spisovatel, básník, dramatik a překladatel.

Začínal jako válečný dopisovatel, teprve poté se stal spisovatelem.

Dílo 
Jeho tvorba se opírá o jeho zážitky z druhé světové války, kde se pokoušel propojit dokumentaristiku s epickou tvorbou. Jeho informacím nelze přikládat žádnou historickou hodnotu.

 Živí a mrtví (1959) – popisuje bitvu o Moskvu
 Člověk se nerodí pro válku (1964) – obrana Stalingradu
 Poslední léto (1972) – běloruské operace Rudé armády, nepokouší se o nestrannost.
 Dny a noci
 Přátelé a nepřátelé
 Dým otčiny
 Než zmlkla děla
 Mezi dvěma moři (1946) – zápisky válečného dopisovatele

Drama 
 Ruská otázka
 Čtvrtý

Odkazy

Externí odkazy

Reference

Literatura 
 Jaroslav Žák: heslo Simonov, Konstantin, Michajlovič in: Slovník spisovatelů, Sovětský svaz, svazek II (L-Ž), Odeon, Praha 1978, str. 336;

Související články 
 Ruská literatura
 Druhá světová válka v literatuře

Ruští romanopisci
Ruští básníci
Ruští dramatici
Ruští spisovatelé povídek
Narození v roce 1915
Úmrtí v roce 1979
Muži
Sovětští romanopisci
Sovětští básníci
Sovětští dramatici
Sovětští spisovatelé povídek
Nositelé Řádu rudého praporu
Narození 28. listopadu
Úmrtí 28. srpna
Narození v Petrohradu
Nositelé Řádu Suchbátara
Nositelé Medaile 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina
Nositelé Jubilejní medaile 20. výročí vítězství ve Velké vlastenecké válce
Nositelé Jubilejní medaile 30. výročí vítězství ve Velké vlastenecké válce
Nositelé Leninova řádu
Hrdinové socialistické práce (SSSR)
Nositelé Řádu vlastenecké války
Nositelé Medaile za vítězství nad Německem ve Velké vlastenecké válce
Nositelé Medaile Za obranu Oděsy
Nositelé Medaile Za obranu Stalingradu
Nositelé Československého válečného kříže 1939
Boson

Bosony (čteno bozony) jsou částice, které mají symetrickou vlnovou funkci a celočíselný spin. Jmenují se podle indického fyzika Šatendranátha Boseho (proto bývají někdy označovány jako Boseho částice). Bosony se chovají podle Boseho-Einsteinova rozdělení.

Částice, které nejsou bosony, se nazývají fermiony (mají poločíselný spin) nebo anyony (mají spin jiné hodnoty, známy pouze jako kvazičástice).

Více bosonů se může nacházet v jednom kvantovém stavu, tzn. bosony nedodržují Pauliho vylučovací princip. To je důvod, proč bosony na rozdíl od fermionů obvykle netvoří stabilní struktury. Předpokládá se, že při jevu zvaném supravodivost se pár fermionů chová jako boson (tzv. pseudoboson).

Příklady bosonů 
Elementární částice interakcí
 foton, zprostředkující částice elektromagnetické síly,
 boson W a boson Z (dohromady někdy označované jako wiony), částice slabé jaderné síly,
 gluony, částice zodpovědné za silnou jadernou sílu,
 Higgsův boson, částice Higgsova pole,
Částice látky
 mezony,
 tetrakvarky (složené ze 2 kvarků a 2 antikvarků),
 hexakvarky (složené ze 6 kvarků),
 atomová jádra s celočíselným spinem, např.:
 deuteron (jádro deuteria),
 částice alfa (jádro helia-4),
Kvazičástice
 fonon, vibrační kvantum krystalových struktur,
 magnon, kvantum kolektivních excitací struktury elektronových spinů v krystalové mříži.
Hypotetické částice
 další částice interakcí (Z', další higgsovské částice, graviton),
 supersymetričtí partneři elementárních částic látky (sleptony, skvarky).

Reference

Související články 
 Boseho-Einsteinovo rozdělení
 Fermion

Externí odkazy 
 

Elementární částice
Lamma

Lamma (akkadsky Lamassu, Lamassatu) byl v sumersko-akadské mytologii strážný démon, většinou ženského pohlaví. Tento duch se přimlouval za člověka u bohů, byl poslem mezi ním a bohy, uváděl ho do chrámu a mezi bohy.

Strážného démona mohl mít každý, ale démon mohl být i skupinový – pro rodinu, chrám či město. Tímto jménem bývaly označovány i různé ochranné bytosti. Lammové byli zobrazováni zpravidla jako lvi s lidskou hlavou, s vousy, s korunou a rohy. Jejich sochy bývaly umisťovány u vchodů do paláců, u městských bran a podobně.

Související články 
 Sumersko-akkadská mytologie

Sumersko-akkadští démoni
Ozeáš

Ozeáš (hebr. הושֵעַ Hóšéaʿ) je jeden ze starozákonních proroků. Jediné informace, které o něm máme, pocházejí z Knihy proroka Ozeáše, která obsahuje jeho výroky.

Prorok žil za izraelského krále Jeroboáma II. a za judských králů Uziáše, Jótama a Achaza, tj. v polovině 8. století př. n. l.. Působil v Izraelském království, kde kázal proti odpadu od víry a proti upadlé morálce národa. Hrozil blížícím se soudem v podobě asyrského vpádu a zničení národa. Tato hrozba se naplnila při zničení Samaří v roce 722 př. n. l.

Ozeášovo manželství 
Jedinou biografickou zprávou, kterou nám kniha Ozeáš zanechává, je jeho manželství, popisované v prvních třech kapitolách. Bohužel není jasné, nakolik se jedná o alegorii a nakolik o skutečnost. Pro alegorii hovoří značná symbolika jednání, pro skutečnost naopak fakt, že jednání proroků v této době (nejen v Izraeli) je velmi často silně symbolické, a to až do extrému.

Ozeáš dostal od Boha příkaz, aby se oženil s prostitutkou a ze smilstva měl děti. Když se mu narodily, dostaly symbolická jména: syn Jizreel (pro Izrael osudová pláň) a dcery Lórucháma („neomilostněná“) a Lóamí („ne-můj-lid“). Všechna tato jména vyjadřují zavržení Božího lidu pro jeho nevěru a zkaženost.

Z textu není jasné, zda se jednalo o prostitutku (kultickou), či zda se z jeho ženy stala prostitutka až po svatbě, během manželství. Téměř jisté je, že se jedná o prostitutku chrámovou – její hřích není ani tak prostituce samotná, jako to, že slouží kultu cizích bohů. Ozeáš je tak obrazem Boha, který se oženil s nevěrnou ženou — Izraelem, a nyní ji chce zapudit, na což měl podle zákona právo.

Ozeáš byl současníkem proroků Elíši a Ámose.

Odkazy

Související články 
 Biblická kniha Ozeáš

Externí odkazy 
 

Starozákonní proroci
Muži
Admitance

Admitance jako komplexní veličina elektrického obvodu vyjádřená reálnou konduktancí a imaginární susceptancí je převrácenou hodnotou impedance.

Značka: 

Jednotka SI: siemens, značka

Vyjádření admitance 
Komplexní admitanci  vyjádříme jako je převrácenou hodnotou impedance:

kde  je rezistance,  je reaktance,  je konduktance (odporová vodivost) a  je susceptance (kapacitní vodivost).

Související články 
 Impedance
 Reaktance
 Rezistance

Literatura 
 

Elektrické veličiny
Maskot

Maskot je obvykle konkrétní stylizovaná postava, většinou zvířecí, může se jednat také o člověka nebo personifikovanou věc, která reprezentuje skupinu osob se stejnými zájmy, například sportovní klub, nebo hnutí. Jedná se především o marketingový nástroj – maskot je tzv. komunikátor, který má zprostředkovat méně formální formou kontakt mezi nějakým subjektem a jeho zákazníky (fanoušky).

Příklady 
Například každé olympijské hry používají maskoty, zvířecí, sněhovou vločku či jiné. Jedním z nejznámějších a nejstarších maskotů je pneumatikový mužík „Bibendum“ firmy Michelin (autor O'Galop, 1898). Maskot Linuxu se jmenuje tučňák Tux.

Maskot systémů BSD, FreeBSD, NetBSD (a v minulosti i OpenBSD) je malý čertík BSD Daemon. Současným maskotem operačního systému OpenBSD je ryba Puffy (zoologický druh ježík).

Komerčně nejznámější je maskot Phillie Phanatic týmu Philadelphia Phillies z MLB, který je v Síni slávy maskotů v USA. Časopis Forbes magazine ho vyhlásil jako nejlepšího sportovního maskota všech dob. Dokonce si zahrál i ve filmech.

Reference

Externí odkazy 
 

Maskoti
Uniformy
JFK

JFK je zkratka s více významy:

iniciály osobností
 John Fitzgerald Kennedy (1917–1963) – americký politik, senátor a prezident USA,
 John F. Kennedy mladší (1960–1999) – syn amerického prezidenta, podnikatel a právník,
 John Forbes Kerry (* 1943) – americký senátor za stát Massachusetts, demokrat, prezidentský kandidát v roce  2004.

iniciály fiktivních postav
 Agent John Francis Kovář – hlavní hrdina stejnojmenné české série sci-fi a fantasy příběhů.

další významy
 JFK – oficiální zkratka IATA  pro Mezinárodní letiště Johna F. Kennedyho v New Yorku ve Spojených státech,
 JFK (film) – americký film režiséra Olivera Stonea z roku 1991,
 USS John F. Kennedy – lodě amerického námořnictva,
 Univerzita JFK – univerzita v Pleasant Hill v Kalifornii, USA,
 Stadion JFK – stadion ve Filadelfii, USA. Uzavřen a zbourán v roce 1992, 
 JFK: Reloaded – videohra od společnosti Traffic Games.
Banachův prostor

Banachovy prostory jsou normované lineární prostory, které jsou navíc úplné. Jsou to jedny z ústředních objektů zkoumání funkcionální analýzy. Jsou pojmenovány podle Stefana Banacha, který je studoval.

Definice 
Banachovým prostorem rozumíme úplný normovaný lineární prostor. To znamená, že Banachův prostor je vektorový prostor  nad tělesem reálných nebo komplexních čísel s normou , ve kterém má každá cauchyovská posloupnost v indukované metrice  limitu.

Příklady 
 Prostory  a  (všechny n-tice reálných či komplexních čísel) jsou Banachovy v libovolné normě. Opatříme-li prostory  a  eukleidovskou normou

,

pro , budou dokonce Hilbertovy.

 Prostor všech spojitých funkcí  opatřený normou

je Banachův.
 Vybavíme-li předchozí prostor normou
 nebo ,
Banachův již nebude.

 Jestliže X je normovaný lineární prostor a Y je Banachův prostor, potom prostor všech omezených lineárních operátorů z X do Y s normou

je Banachův prostor. Speciálně duální prostor X* k prostoru X je vždy Banachův, neboť v takovém případě .

Související články 
 Hilbertův prostor
 Lebesgueovy prostory

Externí odkazy 
 

Funkcionální analýza
Moravskoslezský Kočov

Moravskoslezský Kočov (německy Mährisch u. Schlesisch Kotzendorf, polsky Morawsko-Śląski Koczów) je obec ležící asi 2 km jižně od Bruntálu na obou stranách zemské hranice Moravy a Slezska. Žije zde  obyvatel.

Název 
Místní jméno bylo odvozeno od osobního jména Koč (domácké podoby některého ze jmen začínajícího na Ko-, např. Kojislav, Kolimír) a znamenalo "Kočův majetek". Obě vsi byly přívlastky Moravský (Mährisch) a Slezský (Schlesisch) odlišeny až koncem 19. století.

Historie 
První zmínka o Kočově je v listině z roku 1405. Území moderního Moravskoslezského Kočova bylo dlouho administrativně rozděleno na moravskou obec Moravský Kočov a na slezskou část s osadou Slezským Kočovem, patřící k bývalému k. ú. Bruntál Nisské Předměstí. K 1. lednu 1953 oddělením od města Bruntálu však byla slezská část od Bruntálu oddělena a připojena k obci a k. ú. Moravskému Kočovu. Od 1. ledna 1967 do 23. listopadu 1990 náležela takto rozšířená obec Moravský Kočov k Bruntálu, poté se k 24. listopadu 1990 jako Moravskoslezský Kočov osamostatnila s poněkud odlišnými hranicemi.

Uprostřed obce stojí kostel sv. Michala, ze kterého se dochovala renesanční věž, obnovený v letech 1658 a 1793–1795, empírově upravovaný v roce 1823. Další pamětihodností obce je barokní kaplička sv. Antonína.

Vývoj počtu obyvatel 
Počet obyvatel Moravskoslezského Kočova podle sčítání nebo jiných úředních záznamů:

V Moravskoslezském Kočově je evidováno 186 adres: 185 čísel popisných (trvalé objekty) a 1 číslo evidenční (dočasné či rekreační objekty). Při sčítání lidu roku 2001 zde bylo napočteno 140 domů, z toho 123 trvale obydlených.

Části obce 
 Moravský Kočov (k. ú. Moravský Kočov)
 Slezský Kočov (k. ú. Slezský Kočov)

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální stránky obce

 
Vesnice v okrese Bruntál
Obce v okrese Bruntál
Obce na pomezí Moravy a Slezska
Sídla v Nízkém Jeseníku
Svazek obcí Mikroregion Slezská Harta
253



Události 
 Papež Kornélius poslán do vyhnanství, kde umírá
 25. června – Lucius I. se stává novým papežem (v pořadí 22.)
 červenec/srpen – vzpoura moesijského legáta Aemiliana proti císaři Trebonianu Gallovi
 léto – vojska perského krále Šápúra plení Sýrii (dobytí Antiochie nad Orontem)
 Gótové porušují mír s Římany a vpadají do Malé Asie
 srpen – zavraždění Treboniana Galla a jeho syna Volusiana; nástupcem Aemilianus
 srpen – vojska v Raetii a Noriku prohlašují svého velitele Valeriana za císaře
 září/říjen – zavraždění Aemiliana; nástupcem Valerianus
 říjen – Valerianus ustavuje svého syna Galliena spoluvládcem

Probíhající události 

 249–262: Cypriánův mor

Úmrtí 
 červen – papež Kornélius
 srpen – Trebonianus Gallus
 srpen – Volusianus
 září/říjen – Aemilianus
 Órigenés (v Týru)

Hlavy států 
 Papež – Kornélius (251–253) » Lucius I. (253–254) + Novacián, vzdoropapež (251–258)
 Římská říše – Trebonianus Gallus (251–253) + Volusianus, spoluvladař (251–253) » Aemilianus (253) » Valerianus (253–260) + Gallienus (253–268)
 Perská říše – Šápúr I. (240/241–271/272)
 Kušánská říše – Vášiška (247–267)
 Arménie – Artavazd VI. (252–283)
 Kavkazská Iberie – Mirdat II. Iberský (249–265)
Indie:
 Guptovská říše – Maharádža Šrí Gupta (240–280)

Externí odkazy 
 

 
3. století
Valentin Rasputin

Valentin Grigorjevič Rasputin (rusky Валенти́н Григо́рьевич Распу́тин, 15. března 1937, Usť-Uda, Sovětský svaz – 14. března 2015) byl ruský spisovatel a politik.

Od roku 1989 byl poslanec národního shromáždění SSSR, od 1990 člen prezidentské rady.

Dílo 
 

V. G. Rasputin se zabýval především problematikou ruského venkova.

 Peníze pro Marii
 Poslední lhůta
 Žij a nezapomínej - Tato novela nezapadá do sovětské tvorby, hlavním hrdinou je dezertér, který se skrývá v lesích, což bylo v SSSR dlouho nedotknutelné téma.
 Loučení
 Sto let žij, sto let miluj
 Požár
 Doč Ivana, Mať Ivana (Дочь Ивана, Мать Ивана)

Odkazy

Externí odkazy 
 
 
 Seznam ruských spisovatelů
 Druhá světová válka v literatuře

Ruští politici
Ruští spisovatelé
Ruští spisovatelé povídek
Ruští nacionalisté
Spisovatelé píšící rusky
Narození v roce 1937
Narození 15. března
Narození v Irkutské oblasti
Úmrtí v roce 2015
Úmrtí 14. března
Úmrtí v Moskvě
Muži
Sovětští spisovatelé povídek
Sovětští romanopisci
Sovětští novináři
Arcibiskup pražský

Arcibiskup pražský stojí v čele pražské arcidiecéze. Jakožto primas český je nejvyšším představitelem české církevní provincie (a ne moravské církevní provincie; pražský arcibiskup tedy není nejvyšším představitelem katolické církve v ČR, tím je předseda České biskupské konference). Úřad pražského arcibiskupa bývá přezdíván jako stolec svatého Vojtěcha, neboť sv. Vojtěch je hlavním patronem pražské arcidiecéze (od roku 1965). Stolec pražského arcibiskupa nebyl oficiálně obsazen v letech 1965–1977. 

Současným pražským arcibiskupem je Jan Graubner.

Oficiální rezidencí pražského arcibiskupa je od roku 1561 Arcibiskupský palác v Praze na Hradčanském náměstí. Sídelním kostelem pražského arcibiskupa je katedrála svatého Víta, Václava a Vojtěcha na Pražském hradě. V minulosti býval pražský arcibiskup kancléřem pražské univerzity.

Historie 
Zřízení pražské diecéze bylo uznáno už roku 973. Prvním pražským biskupem se stal roku 975 saský kněz Dětmar. Do českých dějin se značně zapsal episkopát jeho nástupce biskupa Vojtěcha. Český kníže dlouho považoval pražského biskupa za svého kaplana, kterého fakticky jmenoval. Pražští biskupové zpočátku sídlili přímo na Pražském hradě, v paláci, jehož místo dnes zaujímá Staré proboštství. Později přesídlili do Biskupského dvora na Malé Straně v blízkosti Juditina mostu. 

Prvním pražským arcibiskupem se stal až roku 1344 Arnošt z Pardubic, čímž byl vyčleněn z pravomoci mohučského arcibiskupa a byli mu podřízeni biskupové v Olomouci a Litomyšli. Prvním pražským arcibiskupem, který dosáhl kardinálské hodnosti byl jeho nástupce Jan Očko z Vlašimi. V roce 1421 se pražský arcibiskup Konrád z Vechty stal utrakvistou. Arcibiskupský stolec byl pak katolíky pokládán za neobsazený a arcidiecéze byla spravována prostřednictvím administrátorů. Sedisvakance skončila teprve roku 1561, kdy se novým arcibiskupem stal Antonín Brus z Mohelnice. Jelikož byl Biskupský dvůr v období husitských válek vypálen a zcela zpustošen, daroval císař Ferdinand I. novému arcibiskupovi rezidencí na Hradčanském náměstí, která slouží pražským arcibiskupům dodnes. Majestátem císaře Rudolfa II. z roku 1603 byli pražští arcibiskupové povýšeni do knížecího stavu. V Obnoveném zřízení zemském z roku 1627 je arcibiskup pražský jmenován jako Primas Regni. V letech 1561–1694 býval pražský arcibiskup zároveň velmistrem Řádu křížovníků s červenou hvězdou, čímž se mu dostávalo potřebného hospodářského zajištění.

Úřad 
Arcibiskup pražský je nejvyšším představitelem pražského arcibiskupství a nejvýš odpovědný pastýř celé pražské arcidiecéze. Řídí arcidiecézi mocí zákonodárnou, výkonnou a soudní. Moc zákonodárnou vykonává sám a realizuje ji tvorbou partikulárního práva. Moc výkonnou a soudní vykonává buď sám, nebo prostřednictvím generálního vikáře, biskupských vikářů, respektive soudního vikáře a soudců podle norem práva.

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam pražských biskupů a arcibiskupů
 Arcidiecéze pražská
 Metropolitní kapitula u sv. Víta v Praze

Externí odkazy 
 
 Oficiální web pražského arcibiskupství
 Oficiální web současného arcibiskupa Dominika Duky

Arcidiecéze pražská
Biskupství litoměřické

Biskupství litoměřické má více významů:
 Diecéze litoměřická – správní obvod katolické církve
 Biskupství litoměřické (úřad) – úřad biskupa a úřednictvo spravující diecézi, tento význam je nyní začleněn do článku o diecézi
 Biskupská rezidence v Litoměřicích – budova, kde sídlí biskupský úřad, na adrese Dómské náměstí 1/1, Litoměřice

Reference
Diecéze plzeňská

Diecéze plzeňská (latinsky Dioecesis Pilznensis) je římskokatolická diecéze založená v roce 1993. Prvním diecézním biskupem se stal František Radkovský. Jeho nástupcem byl 12. února 2016 jmenován Tomáš Holub, který 30. dubna 2016 přijal biskupské svěcení z rukou kardinála Dominika Duky a oficiálně se tak ujal vedení diecéze. Hlavním kostelem diecéze je katedrála svatého Bartoloměje v Plzni, která se stejně jako sídlo biskupství nachází na náměstí Republiky. Diecéze je součástí České církevní provincie.

Historie a současnost 
Diecéze plzeňská byla založena 31. května 1993 papežem Janem Pavlem II. Většina území nové diecéze byla vydělena ze správy arcidiecéze pražské, zbytek z diecézí českobudějovické a litoměřické.

Plzeňská diecéze je zřizovatelem Diecézní charity Plzeň a církevních školských zařízení. Vzhledem k Zákonu o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi, tzv. církevním restitucím, se plzeňská diecéze zaměřuje na investice, které zajistí její dlouhodobé a udržitelné financování. Jedná se především o investici do nájemních bytů a pronájem lesních a zemědělských pozemků.

Od založení diecéze došlo kvůli optimalizaci ke sloučení mnoha farností. V roce 1993 bylo na území diecéze 324 farností, v roce 2023 jich je 66 v 10 vikariátech. 1. září 2007 naopak vznikla nová farnost Plzeň-Bory jako reakce na vzrůstající počet aktivních věřících z řad cizinců, zejména Slováků přicházejících do Plzně.

Projekty IROP 
Biskupství plzeňské se v roce 2023 věnuje jednomu velkému projektu, který je spolufinancován z dotace Evropské unie IROP (Integrovaný regionální operační program) a jiných zdrojů. Jedná se o obnovu kostela Nanebevzetí Panny Marie v Přešticích.

Již v roce 2018 byl úspěšně dokončen projekt významného zkvalitnění výuky a celkové bezbariérovosti Církevního gymnázia Plzeň. V roce 2021 pak došlo k dokončení projektů revitalizace katedrály sv. Bartoloměje v Plzni, revitalizace jezuitského kostela Neposkvrněného Početí Panny Marie a sv. Ignáce v Klatovech a obnova kostela Nanebevzetí Panny Marie v Plasích.

Statistiky 
V roce 2019 měla diecéze 117 800 pokřtěných členů z celkového počtu 839 950 obyvatel, což představuje 14,0 %.

Odkazy

Reference

Související články 
 Katedrála svatého Bartoloměje
 Seznam plzeňských biskupů
 Diecézní charita Plzeň

Externí odkazy 
 
 Oficiální stránky diecéze
 Údaje na stránkách o katolické hierarchii
 Údaje na stránkách katolické církve v ČR

 
Diecéze České církevní provincie
Organizace založené roku 1993
Náboženské organizace v Plzni
Pařížská konference

Jako pařížská konference nese označení více událostí:
 Pařížská konference (1904) – společné zasedání opozice proti carskému režimu v Rusku
 Pařížská mírová konference (1919) – jednání vedoucí k Pařížským předměstským smlouvám, po první světové válce 
 Pařížská mírová konference (1946) – jednání vedoucí k Pařížským mírovým smlouvám 1947, po druhé světové válce
 Pařížská konference (1951) – vedla k Pařížské smlouvě a vzniku ESUO
 Pařížské dohody (1973) 
 Konference OSN o změně klimatu 2015 v Paříži
Adventure

Adventure může být:

 anglický výraz pro dobrodružství
 označení většinou outdoorových aktivit spojených s cestováním nebo extrémními sporty, které evokují vyšší riziko
 anglický výraz pro dobrodružný filmový nebo literární žánr
 Adventura – druh počítačové hry
 Adventure, Guyana – vesnice v regionu Pomeroon-Supenaam ve státě Guyana na atlantském pobřeží
 Adventure (album) – album americké rockové skupiny Television
Zvíře (rozcestník)

Zvíře může být:

 zvíře – vyšší živočich, zvláště obratlovec či savec
 živočich – příslušník základního systematického taxonu – Říše: Animalia – živočichové, živý tvor odlišný od člověka
 přenesené označení pro člověka: může vyjadřovat bestialitu, chlípnost, neukázněnost, moc a vliv, pracovitost atd.
film a literatura
 Zvíře (film, 1977) – francouzský komediální film z roku 1977 režiséra Claude Zidiho
 Zvíře (film, 2001) – americký komediální film z roku 2001, režie Luke Greenfield
 ZVÍŘE (encyklopedie) – český překlad anglického originálu obrazové encyklopedie Animal vydané v Londýně v r. 2001
 Kráska a zvíře
 Velké zvíře (film) – film Jerzyho Stuhra z roku 2000

Externí odkazy
CZ

Spojení písmen C a Z může mít různé významy:

CZ 
 mezinárodní poznávací značka vozidel Česka
 CZ – kód ISO 3166-2 pro Česko
 Cesta změny – bývalá česká politická strana
 Označení pistolí vyráběných zbrojovkou v Uherském Brodě. Pravděpodobně zkratka sousloví česká zbrojovka. Ve výrobě aktuálně pistole CZ 75, CZ 85, CZ 100

cz 
 cz – dva grafémy označující jeden foném v některých jazycích se spřežkovým pravopisem, např. v polštině nebo dříve také v češtině a maďarštině.

.cz 
 .cz – internetová doména nejvyššího řádu pro Česko

Zkratky
Značky
Biskup (rozcestník)

Slovo Biskup může mít několik významů:

biskup – církevní hodnostář.
Biskup (příjmení)
biskup (ocas), biskup (žláza) – výrůstek (ocas) nad řitním otvorem drůbeže a vodního ptactva, kostrční mazová žláza

Související články 
 arcibiskup
 pomocný biskup
 Biskupice (rozcestník)
 Bishop (rozcestník) – anglicky „biskup“
Ablativ

Ablativ (česky též odlučník) je označení pro mluvnický pád, jenž se jako jediný pád z původních osmi praindoevropských pádů v češtině (ani v ostatních slovanských jazycích) nedochoval. Dochoval se v arménštině, latině, romštině a sanskrtu. Jménem ablativ se označují různé pády i v některých neindoevropských jazycích, např. turečtině a ugrofinských jazycích.

Ablativ v latině 
V latině ablativ spojuje funkci indoevropského ablativu (který označuje směr „odkud“), instrumentálu („čím“) a lokálu („v“). Z těchto původních významů vzniklo několik dalších – důvodu („proč“), časového ablativu („v době“) a ablativ absolutní. Klasické gramatiky rozlišují:
 ablativus instrumentalis – prostředek (jak? čím?)
 ablativus modi – způsob (jak? kterým způsobem?)
 ablativus sociativus – společenství (s kým? jako součást čeho?)
 ablativus mensurae – míra (o kolik větší, menší atd.?)
 ablativus limitationis – omezení (v jakém rozsahu?)
 ablativus originis – původ (ze které rodiny?)
 ablativus separativus – výchozí bod a odloučení (z čeho? odkud?)
 ablativus auctoris – logický podmět pasivu (kým?)
 ablativus comparationis – srovnání (jako kdo/co?)
 téma (o čem)
 ablativus locativus – místo (odkud?)
 ablativus temporalis – čas (kdy?)
 ablativus qualitatis – jakost (z čeho? jaký?)
 ablativus causae – důvod (proč?)

Ablativ ve finštině 
Finský ablativ je lokálním pádem vnějším. Primárně vyjadřuje funkci „z povrchu“ (např. pöytä → pöydältä – stůl → ze stolu).

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Pády
Latinská gramatika
Jan Prokop Schaaffgotsche

Jan Prokop Schaffgotsch (23. květen 1748, Praha – 8. květen 1813, České Budějovice), v letech 1786–1813 první biskup českobudějovický.

Život 
V roce 1769 se stal doktorem filozofie a v roce 1771 byl vysvěcen na kněze Od roku 1780 byl kanovníkem v Olomouci a současně i v Hradci Králové, kde krátký čas zastával i funkci generálního vikáře. Roku 1803 založil v Českých Budějovicích biskupský seminář. Jeho synovci byli Antonín Arnošt Schaffgotsche, v letech 1841–1870 6. biskup brněnský a prezident dvorské komory Josef Wallis.

Literatura 
 Rudolf Svoboda, Jan Prokop Schaaffgotsche: První biskup českobudějovický, Brno: L. Marek, 2009, 319 s. ().
 Rudolf Svoboda, Seid den Armen Zuflucht und den Kranken Hilfe, in: Michal Opatrný – Markus Lehner (Hrsg.), Theorie und Praxis der Karitativen Arbeit, Einführung in die Problematik, Praktische Reflexion und Anwendung, České Budějovice: TF JU (Edice Scientia Bd. 5), 2010, S. 10-26 ().
 Rudolf Svoboda, Typologie biskupů doby josefinismu pod žezlem habsbursko-lotrinské dynastie, in: Daniela Tinková - Jaroslav Lorman (eds.): Post tenebras spero lucem. Duchovní tvář českého a moravského osvícenství (=Studie Ústavu českých dějin Filosofické fakulty UK 1/2008), Praha: Cassablanca - FF UK, 2009, s. 301-313 (, ).
 Rudolf Svoboda, Proces založení českobudějovického biskupství v letech 1783-1789, Studia theologica 33, roč. 10, č. 3/2008, Olomouc 2008, s. 19-40 (ISSN 1212-8570).
 Rudolf Svoboda, Jan Prokop Schaaffgotsche: Duchovní směřování prvního českobudějovického biskupa v čase mezi barokem a restaurací, in: Od barokní piety k interiorizaci víry? Problémy katolického osvícenství, Historie - Otázky - Problémy 2/2009, Filosofická fakulta UK, Praha 2009, s. 85-94 (ISSN 1804-1132).
 Rudolf Svoboda, Legenda o dobrém pastýři, Verba theologica 16, roč. 8, č. 1/2009, s. 24-29 (ISSN 1336-1635).
 Rudolf Svoboda, Pastores boni? Studie k tématu "rakouské osvícenství" v souvislosti se vznikem českobudějovického biskupství a činností prvních českobudějovických biskupů, in: Rudolf Svoboda - Martin Weis - Peter Zubko (eds.), Osvícenství a katolická církev, České Budějovice 2005, s. 22-43 ().
 Kurt A. Huber. In: Erwin Gatz: Die Bischöfe des Heiligen Römischen Reiches 1648-1803, , S. 413–414
 Erwin Gatz: Bistum Budweis. In: Erwin Gatz: Die Bistümer des Heiligen Römischen Reiches von ihren Anfängen bis zur Säkularisation. , S. 155–157.
 A. Kuzio-Podrucki, Schaffgotschowie. Zmienne losy śląskiej arystokracji, Bytom 2007,  (poln.)
 A. Kuzio-Podrucki, Das Haus Schaffgotsch. Das wechselvolle Schicksal einer schlesischen Adelsdynastie, Tarnowskie Góry 2009, .

Externí odkazy 
 
 Diecézní biskupové
 zápis v matrice zemřelých římskokatolické farnosti v Českých Budějovicích (zápis úplně dole)
 Životopis na encyklopedie.c-budejovice.cz

Českobudějovičtí biskupové
Kanovníci olomoucké kapituly
Jan Prokop
Narození v Praze
Narození 23. května
Narození v roce 1748
Úmrtí 8. května
Úmrtí v roce 1813
Muži
Pohřbení na Staroměstském hřbitově
Čestní občané města České Budějovice
Arnošt Konstantin Růžička

Arnošt Konstantin Růžička (21. prosince 1761, Tloskov – 18. března 1845) byl generální vikář českobudějovické diecéze (1797–1815), v letech 1813–1815 řídil diecézi, jejíž biskupský úřad byl neobsazen. 15. června 1815 byl jmenován druhým biskupem českobudějovickým.

Odkazy 


Reference

Literatura 
 Svoboda, Rudolf. Arnošt Konstantin Růžička : josefinista na českobudějovickém biskupském stolci. České Budějovice : Jih, 2011, 242 stran. .
 Svoboda, Rudolf, Arnošt Konstantin Růžička: josefinista a febronián? Pokus o revizi pohledu na osobnost druhého českobudějovického biskupa v kontextu současné diskuse o pojetí josefinismu, Studia theologica 37, roč. 11, č. 3/2009, Olomouc 2009, s. 37-47 (ISSN 1212-8570).
 Svoboda, Rudolf, Arnošt Konstantin Růžička: mládí a počátky kariéry budoucího českobudějovického biskupa, in: Jihočeský sborník historický (JSH), 80/2011, České Budějovice 2011, s. 87-98 (ISSN 0323-004X).
 Svoboda, Rudolf, The later life and the haritage of the second South Bohemian bishop, Arnošt Konstantin Růžička (1763-1845), in: E-theologos, Theological revue of Greek Catholic Theological Faculty (Warsaw: Versita - Central European Science Publishers), Vol 2., No. 2, , 2011, p. 180-189 (ISSN 1335-5570, 1338-1350).
 Svoboda, Rudolf, Arnošt Konstantin Růžička and his work in general seminary in Lvov during 1785-1792, in: Rozcniki Teologiczno – pastoralne 5, Tarnów 2011, s. 35-45 ().
 Svoboda, Rudolf, The Process of Appointing Arnošt Konstantin Růžička a Bishop in České Budějovice During 1815 – 1816, Based on the Sources from Archivio Segreto Vaticano, in: E-theologos, Theological revue of Greek Catholic Theological Faculty (Warsaw: Versita - Central European Science Publishers), Vol 1., No. 2, 2010, p. 170-176 (ISSN 1335-5570, 1338-1350).
 Svoboda, Rudolf, Pastores boni? Studie k tématu "rakouské osvícenství" v souvislosti se vznikem českobudějovického biskupství a činností prvních českobudějovických biskupů, in: Rudolf Svoboda - Martin Weis - Peter Zubko (eds.), Osvícenství a katolická církev, České Budějovice 2005, s. 22-43 ().

Externí odkazy 
 
 
 zápis v matrice zemřelých římskokatolické farnosti v Českých Budějovicích (3. zápis shora)

Českobudějovičtí biskupové
Narození v roce 1761
Narození v Tloskově
Úmrtí v roce 1845
Muži
Pohřbení na Staroměstském hřbitově
Úmrtí 18. března
Narození 21. prosince
Martinianus

Martinianus (??–325) byl římský císař vládnoucí roku 324 jako spoluvládce východního císaře Licinia (308–324). Jeho původ a datum narození nejsou známy.

Panovníkem se stal Martinianus, jenž byl původně Liciniovým magistrem officiorum, krátce po bitvě u Adrianopole, v níž vojska západního císaře Konstantina I. porazila liciniovskou stranu. Měl za úkol střežit před nepřátelskými jednotkami Hellespont, byl však spolu s Liciniem poražen u Chrysopole, obléhán v Nikomédii a nakonec zajat. V kappadockém vyhnanství ho pak na Konstantinův rozkaz roku 325 zavraždili. Jeho vláda trvala jen několik měsíců, od července do září roku 324.

Poznámky a reference

Související články 
 Seznam římských císařů

Externí odkazy 
 
  Martinianova biografie 

Římští císaři
Úmrtí v roce 325
Muži
500 mil Indianapolis 1950

500 mil Indianapolis XXXIV Indianapolis International Motor Sweepstake byla třetím podnikem Mistrovství světa formule 1 a zároveň sedmým závodem formule 1 v roce 1950 a prvním závodem šampionátu AAA.

Závod se uskutečnil 30. května na okruhu ve staré cihelně v Indianapolis. 34 ročník závodu na 500 mil se netradičně konal v úterý, kam byl z důvodu deště v neděli i v pondělí přeložen. Také v den závodu se na trať spustil déšť a tak závod původně vypsaný na 200 kol, byl po 138 kolech ukončen a vítězem byl vyhlášen nováček Johnnie Parsons, který startoval z pátého místa. Pole positions si ve kvalifikaci zajistil Walt Faulkner, který v závodě získal sedmé místo.

Oficiální plakát

Výsledky

Závod 
 30. května 1950
 Závodní okruh v Indianapolis
 138 kol x 4,023 km = 555,17 km
 3. Grand Prix
 1. vítězství pro Johnnie Parsona (« vyrovnaný rekord »)
 1. vítězství pro Kurtis Kraft »
 1. vítězství pro USA » (« vyrovnaný rekord »)
 1. vítězství pro vůz se startovním číslem 1 » (« vyrovnaný rekord »)
 1. vítězství z 5. místa na startu »

Nekvalifikovali se

Stupně vítězů

Bodové umístění 
V závorce body získane v této GP:

Nejrychlejší kolo 

  Johnnie Parsons Kurtis 1000 1:09,770
 1. nejrychlejší kolo pro Johnnie Parsona (« vyrovnaný rekord »)
 1. nejrychlejší kolo pro Kurtis Kraft »
 1. nejrychlejší kolo pro USA » (« vyrovnaný rekord »)
 1. nejrychlejší kolo pro vůz se startovním číslem 1 » (« vyrovnaný rekord »)

Vedení v závodě 
  Johnny Parsons »  byl ve vedeni 115 kol (« nový rekord »)
 Mauri Rose byl ve vedeni 15 kol
 Bill Holland  byl ve vedeni 8 kol
 Kurtis Kraft »  byl ve vedení 115 kol
 Deidt  byl ve vedení 23 kol
 USA »  byla ve vedení 138 kol (« nový rekord »)

Postavení na startu 

 Walt Faulkner 1:06,992 Kurtis 2000
 1. Pole position pro Walt Faulkner (« vyrovnaný rekord »)
 1. Pole position pro Kurtis Kraft »
 1. Pole position pro USA » (« vyrovnaný rekord »)
 1. Pole position pro vůz se startovním číslem 98 (« vyrovnaný rekord »)
 1× první řadu získali Walt Faulkner , Freddie Agabashian » a Mauri Rose.
 2× první řadu získala  Kurtis Kraft »
 1× první řadu získalo Deidt
 3× první řadu získala  USA » (« vyrovnaný rekord »)

Zajímavosti 
 Závod vypsán na 200 kol, ale z důvodu deště ukončen ve 138 kole.

Stav MS 

 GP – body získané v této Grand Prix

Stav šampionátu AAA

Odkazy

Externí odkazy 
 

1950
Formule 1 v roce 1950
500 mil Indianapolis
Sport v USA v roce 1950
Vladimir Vojnovič

Vladimir Nikolajevič Vojnovič (rusky: Владимир Николаевич Войнович, 26. září 1932 Stalinabad – 27. července 2018 Moskva) byl ruský spisovatel, básník a malíř.

Roku 1980 odešel do emigrace, žil v Německu a USA. Poté, co mu bylo v srpnu 1990 vráceno ruské občanství, se vrátil do vlasti a žil ve svém domě nedaleko Moskvy. V 90. letech 20. století se začal také více zabývat malířstvím a v roce 1996 měl výstavu svých obrazů v jedné z moskevských galerií.

Dílo

Poezie 
 Píseň kosmonautů
 Pretendent na trůn

Prózy 
 Ivankiáda – satira na způsob přidělování bytů v Rusku
 Dva kamarádi
 Život a neobyčejná dobrodružství vojáka Ivana Čonkina – zfilmováno Jiřím Menzelem, v tomto satirickém díle zesměšňuje sovětský způsob vlády. Hlavním hrdinou je zde mladý člověk, který se netouží nechat zabít.

Odkazy

Reference

Související články 
 Druhá světová válka v literatuře
 Seznam ruských spisovatelů

Externí odkazy 
 
 

Ruští básníci
Ruští emigranti a exulanti
Ruští spisovatelé v zahraničí
Sovětští básníci
Sovětští spisovatelé
Sovětští disidenti
Narození 26. září
Narození v roce 1932
Narození v Dušanbe
Úmrtí 27. července
Úmrtí v roce 2018
Úmrtí v Moskvě
Muži
Grand Prix Austrálie 2005

Grand Prix Austrálie se v roce 2005 konala 6. března 2005 na okruhu Melbourne.

 57 kol x 5,303 km = 302,271 km
 732. Grand Prix
 2. vítězství Giancarla Fisichella
 18. vítězství pro Renault

Výsledky

Nejrychlejší kolo 
 Fernando Alonso 1'25''683 – 222.807 km/h Renault

Vedení v závodě 
 1-23 kolo Giancarlo Fisichella
 24 kolo Rubens Barrichello
 25-42 kolo Giancarlo Fisichella
 43-44 kolo Fernando Alonso
 45-57 kolo Giancarlo Fisichella

Postavení na startu 
 Červeně – výměna motoru / posunutí o 10 příček na startu
 Modře – startoval z boxu

Zajímavosti 
 Narain Karthikeyan, Tiago Monteiro, Christijan Albers, Patrick Friesacher, debutovali v úvodní Grand Prix v Austrálii
 Fernando Alonso zaokrouhlil svůj bodový zisk na 120 bodů,
 David Couthard dosáhl 480 bodů, Kimi Raikkonen 170 bodů a Mark Webber 30 bodů.
 Renault dosáhl 20 nejrychlejší kolo a byl v čele závodu 1500 kol.
 Michelin startovalo ve 180 GP a Bridgestone získalo 2200 bodů.
 Španělsko stálo zásluhou Alonsa po 10 na stupních vítězů.

Externí odkazy 
 

Grand Prix Austrálie
Formule 1 v roce 2005
Sport v Austrálii v roce 2005
Grand Prix Malajsie 2005

Grand Prix Malajsie

 20. březen 2005
 Okruh Sepang
 56 kol x 5,543 km / 310,408 km
 733. Grand Prix
 2. vítězství Fernanda Alonsa
 19. vítězství pro Renault
 Teplota trati byla 44 celsius
 Teplota vzduchu byla 35 celsius
 Vlhkost byla 44%

Výsledky

Nestartoval 
 Takuma Sato - Nemoc / Ve voze BAR ho nahradil Anthony Davidson

Nejrychlejší kolo 
 Kimi Raikkonen 1:35"483 208,988 km/h McLaren

Vedení v závodě 
 1.-21. kolo - Fernando Alonso
 22. kolo - Giancarlo Fisichella
 23.-24. kolo - Kimi Raikkonen
 25.-40. kolo - Fernando Alonso
 41.-42. kolo - Jarno Trulli
 43.-56. kolo - Fernando Alonso

Postavení na startu 
 Červeně – výměna motoru / posunutí o 10 příček na startu

Zajímavosti 
 Jarno Trulli jel svou 130 GP
 Juan Pablo Montoya i Kimi Raikkonen jeli 70 GP a Klien 20 GP
 Stáj Williams nastoupila k 460 GP a získala také 290 podium.
 Toyota naopak získala teprve své první podium a stala se tak 52 týmem, který dokázal dosáhnout na stupně vítězů.

Externí odkazy 
 

Grand Prix Malajsie
Formule 1 v roce 2005
Sport v Malajsii v roce 2005
Josef Ondřej Lindauer

Josef Ondřej Lindauer (29. listopadu 1784, Plzeň – 5. června 1850, České Budějovice) byl kanovníkem Metropolitní kapituly u sv. Víta v Praze (1835 až 1845) a třetí biskup českobudějovický (1845 až 1850); je pochován na budějovickém hřbitově.

Život 
Na kněze byl vysvěcen 15. srpna 1807 a stal se kaplanem v Malesicích. V roce 1809 působil jako kaplan v Horšicích, v roce 1810 byl zámeckým kaplanem v Dolní Lukavici. Do Letin přišel v roce 1813 a byl tu jmenován děkanem. Byl výtečným katechetou a uznávaným kazatelem. Svoji činnost v Letinech skončil v roce 1817 a odešel jako farář zpět do Dolní Lukavice. Poté byl děkanem v Přešticích, arciděkanem v Plzni a od roku 1835 kanovníkem v Praze u svatého Víta. Dne 22. září 1845 byl jmenován biskupem v Českých Budějovicích. Ani jako českobudějovický biskup na místa svého dřívějšího působení nezapomněl. Roku 1838 daroval letinskému kostelu nový pozlacený kalich s ostatky svatého Prokopa a pozlacený ornát. Roku 1846 založil nadaci pro pomocného učitele v Letinech v hodnotě 1 000 zl., s ročním výnosem 50 zlatých. Obdobnou nadaci založil také při farní škole v Horšicích. Obraz Josefa Ondřeje Lindauera se nachází na blovické faře.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Diecézní biskupové
 zápis v matrice zemřelých římskokatolické farnosti v Českých Budějovicích (6. zápis shora)

Českobudějovičtí biskupové
Kanovníci svatovítské kapituly
Narození v roce 1784
Narození 29. listopadu
Narození v Plzni
Úmrtí v roce 1850
Úmrtí 6. června
Úmrtí v Českých Budějovicích
Pohřbení na Staroměstském hřbitově
Muži
František Schönborn

František z Pauly kardinál hrabě Schönborn-Buchheim-Wolfsthal (Franz de Paula, 24. ledna 1844 Praha – 25. června 1899 Sokolov) byl pátý biskup českobudějovický (1883–1885) a posléze 28. arcibiskup pražský (1885–1899). Kardinálem se stal 24. května 1889. Pocházel ze šlechtického rodu Schönbornů.

Život 
Po narození byl pokřtěn jako František z Pauly Maria Karel Ervín Pavel. Po gymnaziálních studiích hrabě Schönborn vystudoval práva v Praze. V roce 1866 se zúčastnil bitvy u Náchoda, v níž byl těžce raněn, po vyléčení se rozhodl studovat teologii. Studoval v Innsbrucku a Římě, kněžské svěcení obdržel 12. srpna 1873 a o dva roky později získal doktorát teologie.

V letech 1875–1879 byl kaplanem v Plané u Mariánských Lázní, poté se stal vicerektorem (1879) a ještě později rektorem (1882) pražského arcibiskupského semináře.

Dne 22. srpna 1883 byl jmenován biskupem českobudějovickým (vysvěcen byl 18. listopadu a intronizován 25. listopadu).

Dne 21. května 1885 byl jmenován arcibiskupem pražským.

V roce 1888 financoval výstavbu rozhledny na vrchu Třemšín, která byla po něm pojmenována Schönbornova. Navázal tak na svého předchůdce arcibiskupa Viléma Florentina Salma ze Salmu, který na přelomu 17. a 18. století nechal na Třemšíně vybudovat první stezku s vyhlídkovou plošinou.

Konec života a smrt 
Zemřel na své vizitační cestě po farnostech své diecéze na zámku hraběte z Nostic v Sokolově.

Zápis v úmrtní matrice uvádí jeho tituly: Jeho Eminence, vysoce ctěný pan, kníže-arcibiskup pražský František z Pauly kardinál hrabě Schönborn-Buchheim-Wolfsthal, rozený legát apoštolské stolice v Království českém a v diecezích bamberské, míšeňské a řezenské, skutečný tajný rada jeho veličenstva, rytíř řádu sv. Štěpána, kancléř obou teologických fakult c. a k. Karlo-Ferdinandovy univerzity v Praze, doktor posvátné teologie.

Pohřben byl v pražské katedrále sv. Víta.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Encyklopedie Českých Budějovic
 
 Gottsmann, Andreas: Kardinal Franz Schönborn, die Gründung des Kollegium Bohemicum und der Nationalitätenstreit in Böhmen, in: Dal Bohemicum al Nepomuceno. La cultura ceca e la formazione sacerdotale in un contesto di scontri nazionalisti e di coesistenza, Olomouc 2011, , s. 49-68.

Související články 
 Seznam kardinálů zemřelých v 19. století

Externí odkazy 
 
 životopis  v díle Václava Petery: Géniové církve a vlasti
  Franziskus von Paula Cardinal Schönborn na Catholic-hierarchy
 Cardinal Graf Schönborn †. V: Volksblatt für Stadt und Land. Illustrierte Wochen-Rundschau, 28. Juni 1899, S. 2 online v anno.onb.ac.at

Čeští kardinálové
Pražští arcibiskupové
Českobudějovičtí biskupové
Schönbornové
Čeští Němci
Narození v roce 1844
Narození 24. ledna
Narození v Praze
Úmrtí v roce 1899
Úmrtí 25. června
Úmrtí v Sokolově
Pohřbení v katedrále sv. Víta v Praze
Muži
Martin Josef Říha

Martin Josef Říha (11. listopad 1839, Oslov u Písku – 7. únor 1907, České Budějovice) byl římskokatolický teolog a šestý biskup českobudějovický (1885–1907). Je pohřben na hřbitově svaté Otýlie (odd. VIII) v Českých Budějovicích.

Život a působení 
Pocházel z rolnické rodiny. Vystudoval písecké gymnázium, poté studoval teologii na českobudějovickém biskupském semináři, po vysvěcení na kněze (27.7.1862), dělal kaplana v Kovářově a v letech 1864—1869 pokračoval ve studiích ve vídeňském Frintaneu. Dne 11.7.1869 získal doktorát teologie. Od roku 1871 učil na českobudějovickém biskupském semináři morálku a pedagogiku. Dne 6.9.1885 byl vysvěcen na biskupa českobudějovické diecéze. V roce 1887 schválil stanovy diecézní řeholní společnosti Kongregace sester Nejsvětější Svátosti a v roce 1888 stanovy diecézní řeholní společnosti Kongregace bratří Nejsvětější Svátosti.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Záznam o narození a křtu v matrice na stránkách Státního oblastního archivu v Třeboni (3. zápis shora)
 zápis v matrice zemřelých římskokatolické farnosti v Českých Budějovicích (2. zápis shora)

Českobudějovičtí biskupové
Čeští teologové
Narození v roce 1839
Narození v Oslově
Úmrtí v roce 1907
Muži
Pohřbení na hřbitově sv. Otýlie
Úmrtí 7. února
Narození 11. listopadu
Úmrtí v Českých Budějovicích
Čestní občané města České Budějovice
Josef Antonín Hůlka

Josef Antonín Hůlka (10. února 1851, Velenovy – 10. února 1920, České Budějovice) byl sedmý biskup českobudějovický (1907 až 1920).

Život 
Absolvoval gymnázium v Klatovech a biskupský seminář v Českých Budějovicích, na kněze byl vysvěcen 18. července 1875. Po 14letém působení po budějovické diecézi byl roku 1889 jmenován spirituálem biskupského semináře. V roce 1893 se stal konzistorním kancléřem a v roce 1900 sídelním kanovníkem katedrální kapituly u sv. Mikuláše. Dne 4. prosince 1907 byl jmenován biskupem českobudějovickým, konsekrace a intronizace se odehrála 6. ledna 1908. Ve svém úřadu vyvíjel mimořádnou starost o osud zanedbávané a opuštěné mládeže, až do smrti byl katechetou v českobudějovickém sirotčinci. Nechal postavit kostel svatého Jana Nepomuckého nedaleko vojenské nemocnice. Pochován je na hřbitově svaté Otýlie (odd. VIII) v Českých Budějovicích.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Encyklopedie Českých Budějovic, město České Budějovice 1998, str. 157

Externí odkazy 
 
 
 Záznam o narození a křtu v matrice na stránkách Oblastního archivu v Plzni (5. zápis shora)
 zápis v matrice zemřelých římskokatolické farnosti v Českých Budějovicích (1. zápis nahoře)

Českobudějovičtí biskupové
Narození v roce 1851
Narození ve Velenovech
Úmrtí v roce 1920
Muži
Pohřbení na hřbitově sv. Otýlie
Narození 10. února
Úmrtí 10. února
Čestní občané města České Budějovice
Spirituál

Slovo spirituál může mít několik významů:

 spirituál (hudba) – duchovní písně
 spirituál (duchovní) – duchovní správce školy, výchovného ústavu nebo kněžského semináře nebo konviktu
 spirituál – člen historické odnože františkánů

Podobné názvy 
 Spirituál kvintet – česká hudební skupina
Pavel Posád

Pavel Posád (* 28. června 1953, Budkov) je pomocný biskup českobudějovický a bývalý 19. biskup litoměřický (2003–2008), probošt katedrální kapituly u sv. Mikuláše v Českých Budějovicích.

Život

Studium a kněžské začátky 
Narodil se v roce 1953 v Budkově, pochází ze sedmi sourozenců.

Docházel na základní školu v Budkově a posléze vystudoval gymnázium v Moravských Budějovicích. V roce 1972 nastoupil na CMBF v Litoměřicích. V roce 1977 byl biskupem Josefem Vranou vysvěcen na kněze. Kněžskou službu vykonával po tři roky jako kaplan nejdříve v Pozořicích, potom v Brně-Židenicích a v Lomnici u Tišnova. Od roku 1980 působil jako farář v Ratíškovicích na Hodonínsku. Po dvou letech byl na žádost tehdejší státní správy přeložen do pohraniční farnosti Drnholec na Břeclavsku. V roce 1989 byl ustanoven duchovním správcem v Třešti.

Biskupská služba 
Po pádu komunistické totality se stal farářem u sv. Tomáše v Brně. Po třech letech byl jmenován spirituálem olomouckého Arcibiskupského kněžského semináře. Krom výchovy bohoslovců se věnoval trvalé formaci kněží a trvalých jáhnů brněnské diecéze a vedl duchovní cvičení (exercicie). 24. prosince 2003 jej papež Jan Pavel II. jmenoval 19. biskupem litoměřickým. Vysvěcen na biskupa byl 28. února 2004.

Dne 6. listopadu 2004 Svatý stolec rozhodl, že kvůli přetrvávajícím zdravotním potížím biskupa Posáda bude pro jeho diecézi jmenován apoštolský administrátor. Stal se jím královéhradecký biskup Dominik Duka.

Posád byl však nemocný jen do začátku září 2004. „Jmenování Dominika Duky bylo v podstatě se zpožděním, kdy už jsem byl zdráv. Svůj dobrý zdravotní stav jsem opakovaně doložil přímo papeži,“ uvedl Posád.

Dne 26. ledna 2008 byl ze své funkce odvolán a jmenován titulárním biskupem ptujským a pomocným biskupem českobudějovickým. Přijal nový znak, ve kterém se objevily symboly města Ptuj – „ptujský kříž“ v 1. a 4. poli štítu erbu.

Jeho odvolání z úřadu litoměřického biskupa vzbudilo mezi některými věřícími značné rozhořčení, neb si svou prací za 5 let biskupské služby získal mezi věřícími značnou oblibu. Od 1. února 2009 se stal rovněž prezidentem Charity Česká republika, jímž je dosud.

Galerie

Odkazy

Poznámky

Reference

Literatura 
 MACEK Jaroslav: Biskupství litoměřické, Karmelitánské nakladatelství : Kostelní Vydří, 2005, , s. 152–154.

Externí odkazy 
 
  osobní stránky otce biskupa Pavla Posáda
  další informace na stránkách Biskupství litoměřického
  Rozhovor v Katolickém týdeníku
  biskup Pavel Posád – videa na TV-MIS
  Biskup Pavel Posád vysvětluje svůj odchod z Litoměřic
  Pavel Posád na http://www.catholic-hierarchy.org/

Litoměřičtí biskupové
Českobudějovičtí pomocní biskupové
Kanovníci českobudějovické kapituly
Narození v roce 1953
Žijící lidé
Muži
Narození v Budkově (okres Třebíč)
Narození 28. června
František Radkovský

František Radkovský (* 3. říjen 1939, Třešť) je český katolický kněz, emeritní biskup plzeňský. Biskupské svěcení přijal v roce 1990 a až do roku 1993 byl pomocným biskupem pražským. V roce 1993 byl jmenován biskupem nově vzniklé Diecéze plzeňské, jejíž úřad vedl 23 let. V roce 2016 byl vystřídán Mons. Tomášem Holubem.

Život 
František Radkovský po maturitě na Jedenáctileté střední škole v Telči vystudoval MFF UK v Praze, obor matematická statistika (promoce 1962), vykonal základní vojenskou službu na Slovensku (1962–1964) a poté pracoval nejdříve jako statistik na Státním výzkumném ústavu pro výzkum automatizace sklářského průmyslu a posléze na Pedagogickém ústavu ČSAV, kde se zabýval modernizací výuky matematiky.
 
V roce 1966 začal studovat na Cyrilometodějské bohoslovecké fakultě v Litoměřicích; v roce 1969 zde složil skautský slib. Na kněze byl vysvěcen 27. června 1970. Působil jako kněz v Mariánských Lázních a později Františkových Lázních. 17. března 1990 jej papež Jan Pavel II. jmenoval titulárním biskupem aggarským a pomocným biskupem pražským, vysvěcen byl 7. dubna 1990. V následujícím roce se stal kanovníkem Metropolitní kapituly u sv. Víta, konkrétně byl jmenován 22. listopadu 1991 a o měsíc později, 29. prosince, instalován na místo canonicus cantor. Členem kapituly byl do roku 1993, kdy se stal prvním biskupem plzeňské diecéze. 3. října 2014 podal do rukou papeže rezignaci na svůj úřad z důvodu dosažení kanonického věku 75 let. Papež František rozhodl, že jej ponechá ještě jeden rok ve funkci diecézního biskupa. V únoru 2016 byl jeho nástupcem jmenován Mons. Tomáš Holub.

V srpnu roku 2019 přesídlil do Karlových Varů a nadále bude působit především v této části plzeňské diecéze.

Jeho životní příběh popisuje kniha rozhovorů V Boží režii .

Ocenění 
Od roku 2009 je čestným občanem města Plzně a města Třeště.

V roce 2006 mu kmen dospělých Junáka – českého skauta udělil vyznamenání Syrinx za jeho duchovní službu skautskému hnutí. 28. 10. 2015 obdržel od prezidenta Miloše Zemana Medaili Za zásluhy (za zásluhy o stát).

Odkazy

Reference

Literatura 
 Kutil, Tomáš: V Boží režii. Rozhovor s Františkem Radkovským, KNA, 2019, 224 s. .

Externí odkazy 
 
 
 
 Oficiální životopis na stránkách ČBK
 František Radkovský na Catholic Hierarchy
 František Radkovský na stránkách Centra dějin české teologie KTF UK 
 Rozhovor v Katolickém týdeníku 49/2013

Čeští římskokatoličtí duchovní
Plzeňští biskupové
Pomocní biskupové pražské arcidiecéze
Kanovníci svatovítské kapituly
Titulární biskupové
Absolventi Univerzity Karlovy
Čeští skauti
Nositelé medaile Za zásluhy (Česko)
Čestní občané města Plzně
Čestní občané města Třeště
Lidé z Prahy
Narození v roce 1939
Narození 3. října
Narození v Třešti
Žijící lidé
Muži