alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ondřej ze Svatého Viktora

Původně svatoviktorský kanovník Ondřej († 1175) byl opatem v jedné z anglických fundací, v opatství Wigmore. Byl Hugonovým žákem, s nímž by Hugo sám asi jen stěží souhlasil. Ondřej je snad jediným ze svatoviktorských kanovníků, který opravdu zdůraznil historický aspekt textu. Učil se u židovských rabínů. Byl to přesně ten typ „literáta“, teologa, který se příliš zaobírá samotným textem a jeho „literou“, proti kterému Hugo namířil několik pasáží svého Didascalica. Podle některých svých současníků, mezi něž se řadil například i Richard, se vracel k “liteře, která zabíjí”, byl příliš „židovský“. Klíčem k Písmu a k proroctví totiž je Kristus. A jelikož Židé Krista nepřijali, nemají klíč k pochopení Písma a nerozumí mu. Proto i každý, včetně Ondřeje, který se uchyluje k liteře textu, zříká se interpretačního klíče a nemůže nikdy proniknout k jeho pravému významu. Ondřej je přitom jednou z prvních holubic, které předznamenávají oddělení exegeze a dogmatiky, oddělení vědy (v pozdějším slova smyslu) od víry, i když si to zřejmě sám ještě neuvědomoval.

Přesto došel Ondřej záhy uznání a ocenění. Uznale o něm hovoří a citují ho Petr Comestor, Petr Cantor, Adam Scotus, Štěpán Langton a jiní.

Jelikož existuje jen velmi málo zmínek o Ondřejovi v mně dostupné literatuře, mohu uvést pouze jediný příklad Ondřejovy exegeze, zato však velmi výmluvný. Zatímco Richard ve svém spise De Emmanuele (což byla odpověď na Ondřejovu doslovnou interpretaci Izaiášova textu) volí duchovní výklad proroctví o Emanuelovi a spatřuje v souladu s tradicí sahající až k Origenovi v osobách dvou králů démony, Ondřej preferuje “historický smysl” a spatřuje v nich „jen dva pozemské krále“. Richard sice přiznává, že z historického hlediska se opravdu jedná o dva pozemské krále, ale váhu přikládá až duchovnímu výkladu. Tento krok, totiž přechod od historie k alegorii, falsi christicolae iudaizantes, jak Richard své protivníky nazývá, odmítají učinit, pokud text tuto možnost výslovně neumožňuje.

Související články 
 Hugo ze Svatého Viktora
 Richard ze Svatého Viktora

Angličtí teologové
Biblická exegeze
Angličtí opati
Úmrtí v roce 1175
Muži
367



Úmrtí 
 13. ledna sv. Hilarius z Poitiers

Hlavy států 
 Papež – Damasus I. (366–384) + Ursinus (vzdoropapež) (366–367)
 Římská říše – Valens (východ) (364–378), Valentinianus I. (západ) (364–375)
 Perská říše – Šápúr II. (309–379)

Externí odkazy 
 

 
4. století
Krušnohorská subprovincie

Krušnohorská subprovincie (dříve Krušnohorská soustava) je vyšší geomorfologická jednotka v severozápadních Čechách, severovýchodním Bavorsku a jihozápadním Sasku, jedna ze šesti subprovincií České vysočiny.

Nejvyšší část subprovincie tvoří zlomové Krušné hory, které na německé straně zvolna klesají do nížiny, jen na jihozápadě na ně navazují Smrčiny; na jihu prudce spadají do severočeských hnědouhelných pánví. Východní okraj subprovincie je budován částečně druhohorními pískovci (které najdeme v hojné míře i v navazující České tabuli), částečně třetihorními vyvřelinami Českého středohoří.

Krušnohorská subprovincie se dále člení na následující oblasti (dříve podsoustavy), celky a podcelky:

Krušnohorská hornatina
Smrčiny (Fichtelgebirge)
Ašská vrchovina
Hazlovská pahorkatina
Chebská pahorkatina
Krušné hory (Erzgebirge)
Klínovecká hornatina
Loučenská hornatina
Děčínská vrchovina (Elbsandsteingebirge)
Děčínské stěny
Jetřichovické stěny
Podkrušnohorská oblast
Chebská pánev
Sokolovská pánev
Mostecká pánev
Žatecká pánev
Chomutovsko-teplická pánev
Doupovské hory
České středohoří
Verneřické středohoří
Milešovské středohoří
Karlovarská vrchovina
Slavkovský les
Kynžvartská vrchovina
Hornoslavkovská vrchovina
Bečovská vrchovina
Tepelská vrchovina
Toužimská plošina
Bezdružická vrchovina
Žlutická vrchovina
Vogtland (Fojtsko)
Thüringisch-Fränkisches Mittelgebirge (Durynsko-franské středohoří)
Thüringer Becken mit Randplatten (Durynská pánev s okrajovými deskami)

Na německé straně tvoří Krušnohorská subprovincie značnou část přírodního regionu Östliche Mittelgebirge (Východní středohoří). Tento region ale zahrnuje i oblast Bavorského a Hornofalckého lesa, kterou česká klasifikace řadí do Šumavské subprovincie, na severu pak Lužické hory, které už patří do Sudet.

Související články 
Geomorfologické členění Česka

Krušnohorská soustava
Pohoří v Česku
Česká vysočina
Geomorfologické subprovincie v Česku
Naurština

Naurština (dorerin Naoero) je jazyk, původem z Nauru. Jazyk se řadí do austronéské skupiny jazyků. Počet mluvčích je odhadován na 7 000, což je přibližně polovina obyvatelstva Nauru. Kromě naurštiny umí většina obyvatel Nauru anglicky. ISO 639 kódy jazyka jsou na a nau. Naurština je jazyk uznávaný OSN.

Fonologie

Souhlásky 
Naurština má 16 - 17 fonematických souhlásek. Naurština tvoří fonematický kontrast mezi tvrdými a měkkými retovými hláskami, které jsou párově zdvojovány. Zadopatrové souhlásky nejsou zjevné před dlouhými zadními samohláskami.

Samohlásky 
V naurštině existuje 12 fonematických samohlásek (6 krátkých a 6 dlouhých). V dodatku k alofonu se počet samohlásek redukuje, anebo zcela vymizí.

Systém písma 
V naurštině původně existovalo 17 původních písmen:
5 samohlásek - a, e, i, o, u a 12 souhlásek - b, d, g, j, k, m, n, p, q, r, t, w.
Písmena c, f, h, l, s, v, x, y, z nejsou v původním jazyce obsažena.
Po reformě v roce 1938, kterou provedla komise, kterou vedl Timothy Detudamo, bylo schváleno užívání základních 28 písmen latinky, které jsou vlastně anglickou abecedou.

Ukázka textu v naurštině 
Následující ukázka textu je z Bible, kniha Genesis (1.1-1.8).

1Ñaga ã eitsiõk õrig imim, Gott õrig ianweron me eb. 2Me eitsiõk erig imin ñana bain eat eb, me eko õañan, mi itũr emek animwet ijited, ma Anin Gott õmakamakur animwet ebõk. 3Me Gott ũge, Enim eaõ, me eaõen. 4Me Gott ãt iaõ bwo omo, me Gott õekae iaõ mi itũr. 5Me Gott eij eget iaõ bwa Aran, me E ij eget itũr bwa Anũbũmin. Ma antsiemerin ma antsioran ar eken ũrõr adamonit ibũm. 6Me Gott ũge, Enim tsinime firmament inimaget ebõk, me enim ekae ebõk atsin eat ebõk. 7Me Gott eririñ firmament, mõ õ ekae ebõk ñea ijõñin firmament atsin eat ebõk ñea itũgain firmament, mõ ũgan. 8Me Gott eij egen firmament bwe Ianweron. Ma antsiemerin ma antsioran ar eke ũrõr karabũmit ibũm.

Tato ukázka jasně poukazuje na vliv němčiny na obyvatele Nauru, protože ostrov byl od roku 1888 německou kolonií.

Příklady

Číslovky

Několik frází

Externí odkazy 
 

Mikronéské jazyky
Jazyky Nauru
Elektrostatická indukce

Elektrostatická indukce je elektrický jev, při kterém se na povrchu tělesa indukuje (vytváří) elektrický náboj přiblížením jiného elektricky nabitého tělesa, proto se označuje jako indukovaný náboj. Indukovaný náboj má opačnou polaritu než náboj, který tuto indukci vyvolal. U vodičů lze indukovaný náboj z tělesa odvést, u izolantů zůstává indukovaný náboj v tělese.

Elektrostatická indukce je jeden z druhů elektrování těles.

Částicové vysvětlení 
U látek, které obsahují volné nabité částice (vodiče), se po přiblížení elektricky nabitého tělesa přitáhnou elektrickou silou částice s opačným nábojem, než má těleso. Naopak částice se stejným nábojem jako přibližované těleso se elektrickou silou odpudí. U látek neobsahujících volné nabité částice (izolanty, dielektrika) dochází vlivem elektrického pole přibližovaného nabitého tělesa k polarizaci, tj. k natočení elektrických dipólů („protažené“ atomy nebo molekuly) tak, že kladný náboj dipólů bude směřovat k zápornému náboji přibližovaného tělesa, a naopak.
.

Využití elektrostatické indukce 
Elektrostatická indukce se využívá především v kondenzátoru, kdy elektrická pole nabitých desek vzájemně indukují elektrické náboje opačné polarity, čímž lze elektrický náboj na deskách po nějakou dobu uchovat. Dielektrikum mezi deskami umožňuje zvětšit množství indukovaného náboje.

Elektrostatická indukce je něco jiného než elektrická indukce a elektromagnetická indukce.

Související články 
 Elektrování tělesa
 Elektrická indukce
 Elektromagnetická indukce

Externí odkazy 
 

Elektrostatika
Elektrická indukce

Elektrická indukce je vektorová fyzikální veličina charakterizující elektrické pole bez započtení vlivu el. nábojů vázaných v prostředí – dielektriku, ale pouze na základě "vnějších" zdrojů pole, tedy volných elektrických nábojů.

Lze se také setkat s označením dielektrický posun nebo dielektrické posunutí, což je zastaralý název této veličiny.

Značení a jednotky 
 Symbol veličiny: 
 Jednotka SI: coulomb na metr čtvereční, značka jednotky: C·m−2

Základní vztahy 
Elektrická indukce je definovaná vztahem
,
kde  je permitivita vakua, E je intenzita elektrického pole a P je elektrická polarizace.

Pro lineární dielektrikum je elektrická polarizace lineárně závislá na intenzitě elektrického pole a lze psát
,
kde  označuje elektrickou susceptibilitu.

Odtud platí, že
,
kde  označuje relativní permitivitu a  (absolutní) permitivitu.

Elektrickou indukci v lineárním dielektriku je tedy možné určovat ze stejných vztahů jako intenzitu elektrického pole s tím, že se příslušný vztah přenásobí koeficientem  případně .

Jedním z takových základních vztahů je vyjádření Gaussova zákona elektrostatiky pomocí elektrické indukce (3. Maxwellova rovnice):
,
kde S je uzavřená, vně orientovaná plocha (Gaussova plocha) obklopující volný elektrický náboj Q.
V diferenciálním tvaru pak tento zákon vypadá následovně:
,
kde  je objemová hustota volných nábojů.

Související články 
 Elektrická intenzita
 Elektrická polarizace
 Elektrický náboj
 Maxwellovy rovnice

Elektromagnetismus
Indukce
Vedlejší živočišný produkt

Vedlejší živočišný produkt je termín jímž jsou označována těla zvířat nebo jejich části nebo výrobky živočišného původu, které nejsou určeny k lidské spotřebě, včetně vajíček, embryí a spermatu. Nakládání s vedlejšími živočišnými produkty upravuje zejména nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. . Použití živočišných produktů při výrobě bioplynu je upraveno nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1774/2002.

Rozdělení 
 1. kategorie – nejrizikovější materiály, které mohou být pouze spáleny nebo zakopány s označením místa. Výjimky stanoví další předpisy.
 2. kategorie – hmotu lze po splnění příslušných podmínek využít k výrobě organických hnojiv nebo hmotu k hnojení využít. Materiály lze také použít k silážování nebo přeměně na bioplyn.
 3. kategorie – hmotu lze po splnění určitých podmínek využít i k výrobě krmiv. Tyto materiály a z nich vyrobené krmiva nesmějí být zkrmovány zvířaty stejného druhu.

Zpracování na bioplyn 
Na bioplyn jsou zpracovávány nejčastěji materiály 3. kategorie, např.:

 části poražených zvířat, které jsou v souladu s právními předpisy Společenství poživatelné, ale z obchodních důvodů nejsou určeny k lidské spotřebě
 části poražených zvířat, které jsou vyřazeny jako nepoživatelné, které ale nevykazují žádné známky onemocnění přenosných na lidi nebo na zvířata a pocházejí z jatečně upravených těl, která jsou v souladu s právními předpisy Společenství poživatelná
 kůže, kopyta, paznehty, rohy, prasečí štětiny a peří pocházející ze zvířat poražených na jatkách po veterinární prohlídce, na jejímž základě byla v souladu s právními předpisy Společenství posouzena jako vhodná k porážce k lidské spotřebě
 krev získaná z jiných zvířat než z přežvýkavců, která byla poražena na jatkách po veterinární prohlídce, na jejímž základě byla v souladu s právními předpisy Společenství posouzena jako vhodná k porážce k lidské spotřebě
 vedlejší živočišné produkty vznikající při výrobě produktů určených k lidské spotřebě, včetně odtučněných kostí a škvarků
 zmetkové potraviny živočišného původu nebo zmetkové potraviny obsahující produkty živočišného původu s výjimkou kuchyňského odpadu, které z obchodních důvodů, z důvodů závady při výrobě nebo balení nebo jiné závady nepředstavující nebezpečí pro lidi nebo zvířata již nejsou určeny k lidské spotřebě
 čerstvé vedlejší produkty z ryb ze závodů vyrábějících rybí produkty k lidské spotřebě
 skořápky, vedlejší produkty z líhní a vedlejší produkty z porušených vajec zvířat, která nevykazovala klinické příznaky žádných onemocnění přenosných prostřednictvím vajec na lidi nebo na zvířata
 krev, kůže, kopyta, paznehty, peří, vlna, rohy, chlupy a kožešiny pocházející ze zvířat, která nevykazovala klinické příznaky žádných onemocnění přenosných prostřednictvím těchto produktů na lidi nebo na zvířata
 jiný kuchyňský odpad než kuchyňský odpad z dopravních prostředků v mezinárodní přepravě

Reference

Související články 
Živočišný produkt
Jatečný odpad
Kafilérie

Externí odkazy 
 Přehled zpracovatelů biologicky rozložitelného odpadu = Vedlejších živočišných produktů

Živočišné produkty
Kompostování
Vlhkost kompostu

Vlhkost kompostu je jedna z důležitých podmínek kompostování. Bez dostatečné vlhkosti materiálu určeného ke kompostování dochází ke zpomalení až zastavení celého procesu, k tzv. fyzikální stabilizaci. Optimální vlhkost kompostu záleží na struktuře kompostovaného materiálu, protože při kompostování je krom dostatečného množství vody nutné zajistit také dostatečné množství pórů vyplněných vzduchem, aby proces probíhal za požadovaných aerobních podmínek. Optimální vlhkost leží obvykle v rozmezí 40–60 %. 

V praxi se ke stanovení správné vlhkosti často používá orientační zkouška stanovení vlhkosti. Ta spočívá v odebrání substrátu rukou, nejlépe v pryžové rukavici a jeho silném zmáčknutím prsty. Při optimální vlhkosti se nesmí mezi prsty objevit kapičky vody a po uvolnění tlaku prstů se nesmí substrát rozpadnout, smáčknutý substrát zůstane soudržný.

Reference

Externí odkazy 
 Příliš suchý materiál na kompostování, obrázek 
 Správně vlhký materiál pro kompostování, obrázek

Kompostování
Vzorkování

Vzorkování obecně znamená odběr vzorků materiálu, například za účelem zjištění jeho kvality. Vzorkování signálu je proces jeho diskretizace v časové oblasti.

Úsek spojitého signálu se sice dá donekonečna zvětšovat a pozorovat tak jeho nekonečně malé detaily, ale protože počítače mají pouze konečnou kapacitu paměti a nejsou ani nekonečně rychlé, musíme se u reálného vzorkování při A/D převodu omezit na nezbytně nutné množství vzorků, které budeme dále zpracovávat. Na obrázku je přibližně 15 ms zvukového signálu odpovídajícího malému úseku zvuku hlásky „Á“.

Vzorkování se provede tím způsobem, že rozdělíme vodorovnou osu signálu (v našem příkladu je na této ose čas) na rovnoměrné úseky a z každého úseku odebereme jeden vzorek (na obrázku jsou tyto vzorky znázorněny červenými body). Je přitom zřejmé, že tak z původního signálu ztratíme mnoho detailů, protože namísto spojité čáry, kterou lze donekonečna zvětšovat, dostáváme pouze množinu diskrétních bodů s intervalem odpovídajícím použité vzorkovací frekvenci.

Odkazy

Související články 
 Aliasing
 Digitalizace
 Diskrétní signál
 Kvantování
 Nyquistův–Shannonův vzorkovací teorém
 Zpracování signálu

Zpracování digitálního signálu
Condoleezza Riceová

Condoleezza Riceová, nepřechýleně Condoleezza Rice (* 14. listopadu 1954 Birmingham) je americká politička, diplomatka a profesorka politologie. V letech 2005–2009 byla ministryní zahraničních věcí ve druhé Bushově vládě; v jeho předchozí administrativě pracovala jako poradkyně pro národní bezpečnost.

Život a profesní kariéra 
Vyrůstala v Alabamě v rodině nemajetného presbyteriánského pastora v době končící rasové segregace. Její matka byla učitelka hudby – vyučovala hru na klavír. Pro svou dceru vymyslela jméno Condoleezza, jež pochází z italského výrazu con dolcezza – „hrát se sladkostí“.

Na vysoké škole studovala politické vědy. Bakalářský stupeň získala v Denveru, v magisterském studiu politických věd pokračovala na prestižní katolické University of Notre Dame. Poté se vrátila do Denveru, kde získala titul Ph.D. Učil ji zde Josef Korbel, otec Madeleine Albrightové; právě díky němu se začala zabývat mezinárodními vztahy a speciálně politikou Sovětského svazu. V roce 1984 publikovala studii o vztahu československé armády a SSSR (česky vyšla pod názvem Sovětský svaz a československá armáda 1948–1983: Nejisté spojenectví v roce 2005). Kromě jiného řídila makléřskou firmu Charles Schwab, působila jako poradkyně u finanční poradenské firmy Transamerica a zasedala ve správní radě petrochemického koncernu Chevron, který na její počest po ní pojmenoval ropný tanker o výtlaku 135 000 tun.

V týmu pro národní bezpečnost působila jako poradkyně pro sovětské záležitosti už u George Bushe staršího, v administrativě George W. Bushe (2001–2005) pak zastávala (jako historicky první žena) funkci poradkyně pro národní bezpečnost. V této pozici kromě jiného v roce 2002 schválila užití waterboardingu při výsleších teroristů Abú Zubajdy a Chálida Šajcha Muhammada.

Do funkce ministryně zahraničí ve své své druhé vládě ji prezident George W. Bush navrhl v listopadu 2004. Dne 26. ledna 2005 byla do funkce schválena Senátem Spojených států amerických s poměrem hlasů 85:13; tentýž den vykonala přísahu a byla uvedena do úřadu. Stala se tak první Afroameričankou, po Madeleine Albrightové druhou ženou a po svém předchůdci Colinu Powellovi také druhou osobou černé pleti v této funkci. Jako ministryně zahraničí zastávala tvrdé postoje vůči Rusku, k otázce americké protiraketové obrany či ohledně problematiky ochrany životního prostředí.

Stala se také členkou správní rady think tanku Aspen Institute.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
  Rodokmen Condoleezzy Riceové

Vláda George W. Bushe
Ministři zahraničí USA
Členové Republikánské strany (USA)
Američtí politologové
Diplomaté USA
Lidé Aspen Institutu
Američtí vysokoškolští pedagogové
Američtí političtí spisovatelé
Americké spisovatelky 20. století
Americké spisovatelky 21. století
Američtí presbyteriáni
Američtí klavíristé
Afroameričané
Osobnosti irácké války
Velkodůstojníci Řádu rumunské hvězdy
Nositelé Řádu San Carlos
Držitelé ceny Zlatá malina
Nositelé Řádu Stará planina
Diplomatky
Narození v Birminghamu (Alabama)
Narození v roce 1954
Narození 14. listopadu
Žijící lidé
Ženy
Xenobiotikum

Xenobiotikum (z řeckého xenos – cizí, bios – život), neboli organismu cizorodá sloučenina, je látka, která se přirozeně v organismu nevyskytuje (případně se vyskytuje ve výrazně nižší koncentraci). Xenobiotika jsou tělu cizí (léčiva, jedy, průmyslové) chemikálie a jsou vylučovány z těla ven. Jejich osudem v organismu se zabývá xenobiochemie a toxikologie.

Jedná se většinou o hydrofilní, ionizovatelné (kromě steroidů, mastných kyselin apod.) látky.  Xenobiotika jsou většinou lipofilní látky, které jsou biotransformacemi měněny na látky hydrofilní.

Toxikologie
Zplyňování

Zplyňování je proces, který přeměňuje organické materiály na hořlavé plyny.

Zplyňování uhlí 
Zplyňování uhlí je průmyslově využíváno už od 19. století. Podle použité technologie mohou být produktem zplyňování
 svítiplyn
 vodní plyn
 generátorový plyn
 vysokopecní plyn
 koksárenský plyn

Tyto plyny jsou získávány buď ve speciálních generátorech, nebo jsou produktem jiných technologických procesů. Nejdůležitějším produktem zplyňování byl svítiplyn, který se od konce 19. do zhruba poloviny 20. století široce využíval k osvětlování a vytápění.

Zplyňování uhlí se také používá v novém typu uhelných tepelných elektráren, nazývaných IGCC (Integrated Gasification Combined Cycle), v nichž se uhlí před spálením nejprve přemění na směs vodíku a oxidu uhelnatého. Tyto elektrárny jsou ekologičtější než ty klasické, protože vzniklý plyn může být očištěn od nežádoucích příměsí.

Zplyňování biomasy 
Ke zplyňování biomasy jsou v současné době používány dva základní způsoby:

 zplyňování v generátorech s pevným ložem,
 zplyňování ve fluidních generátorech.

První z obou metod je jednodušší, méně investičně náročná, avšak je použitelná jen pro malé tepelné výkony. Zplyňování probíhá při nižších teplotách (kolem 500 °C) a za atmosférického tlaku ve vrstvě biomasy. Vzduch jako okysličovací médium proudí bud' v souproudu (směr dolů) nebo v protiproudu (směrem nahoru) vzhledem k postupnému pohybu zplyňovaného biopaliva. Popelové zbytky se odvádějí ze spodní části reaktoru. Nevýhodou tohoto systému je značná tvorba dehtových látek, fenolů apod., jejichž odstranění je pak největším problémem.

U druhé metody probíhá zplyňovací proces při teplotách 850 až 950 °C. Souběžně zde probíhá vývoj ve dvou základních směrech

 zplyňování při atmosférickém tlaku,
 zplyňování v tlakových generátorech při tlaku 1,5 až 2,5 MPa.

Oba způsoby mají své výhody a nevýhody. Tlakové zplyňování biomasy vycházelo bezprostředně z vývoje zplyňovacích technologií uhlí, v nichž byly z mnoha důvodů používány výlučně tlakové generátory. Obecně menší jednotkové výkony zařízení s biomasou a její specifické vlastnosti vedou k tomu, že v současné době je dávána přednost systémům s atmosférickým zplyňováním a s tlakovým zplyňováním se uvažuje až u případných budoucích projektů tepelných centrál s výkony většími než asi 60 MWe.

Výhřevnost vyrobeného plynu se pohybuje v rozmezí 4 až 6 MJ / m3, přičemž tento plyn je bez větších úprav použitelný pro spalování v klasických kotlových hořácích, a po dodatečném vyčištění i ve spalovacích komorách spalovacích turbín a upravených spalovacích motorů.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Jan Motlík, Jaroslav Váňa: Biomasa pro energii (2) Technologie. Biom.cz, 6.2.2002, http://biom.cz/cz/odborne-clanky/biomasa-pro-energii-2-technologie

Související články 
 Dřevoplyn

Externí odkazy 
 

Termické procesy
Biomasa
Testimonium flavianum

Testimonium Flavianum, česky Flaviovo svědectví, je část textu ve spise Židovské starožitnosti Josefa Flavia z 1. století n. l., která stručně shrnuje příběh Ježíše Krista. Mělo by se jednat o jediný dobově blízký pramen potvrzující vyprávění evangelií. Autentičnost textu však je většinou zpochybňována jako (částečná) pozdější křesťanská interpolace. Naopak další zmínka o Ježíši zvaném Kristus a pasáž o Janu Křtiteli ve stejném díle jsou obvykle považována za autentické.

Testimonium flavianum (18,3) 

Je nepravděpodobné, že by text v tomto znění byl Flaviovým dílem, protože jako žid by nemohl Ježíše označovat za Krista, tedy pomazaného Mesiáše. Teolog a církevní otec Órigenés (185–253) „vyčítal“ Flaviovi, že obdivoval Jana Křtitele, avšak Krista již nepřijal a nestal se křesťanem. Z toho lze usoudit, že Órigenés znal Flaviovo dílo, kde v 18. knize byl text o Křtitelovi, ale ne takovéto svědectví o výjimečném životě Ježíše Krista. Teprve o několik desetiletí později církevní historik Eusebios z Kaisareie (asi 270–339) cituje právě tento text.

Již od 16. století se proto začalo pochybovat, zda se jedná o původní znění textu. Předpokládá se, že pravděpodobně někdy před Eusebiem (v 2.–3. století) neznámý křesťanský opisovač buď celý oddíl napsal sám, nebo pozměnil původní kratší verzi. Druhou teorii podporuje existence kratší verze uvedeného místa v arabském překladu Flaviova díla v kronice křesťanského historika Agapia z 10. století:

Nedávný jazykovědný výzkum ukázal, že neexistují žádné vážné filologické důvody k předpokladu, že Josephus nemohl o Ježíšovi napsat to, co napsal.

Jan Křtitel (18,5) 
Jeden odstavec věnuje Flavius uvěznění a smrti Jana Křtitle.

Jakub, bratr Ježíše (20,9) 

U textu z kapitoly 20 zmiňujícího „Jakuba, bratra Ježíše“ se pozdější křesťanská interpolace, která by se snažila Josefovi podsunout znalost (a pozitivní hodnocení) Ježíšovy osoby, jeví spíše nepravděpodobná. Naopak, ve srovnání s Testimoniem se může zdát, že je texte příliš „slabý“ a má povahu opravdu jen záznamu historické události.

Reference

Literatura 
 Frolíková, Alena: Rané křesťanství očima pohanů. Svědectví řecky a latinsky píšících autorů 1.-2. století, Praha 1992

Externí odkazy 
 

Flavius Iosephus
Dějiny křesťanství
Starověké dějiny Židů
Ježíš Kristus
Místokrálovství Nová Granada

Místokrálovství Nová Granada ( Virreinato de la Nueva Granada) je označení někdejší španělské kolonie, existující na území dnešního Ekvádoru, Kolumbie, Panamy, Venezuely, severovýchodních částí Peru, západní části Guyany (tzv. Guayana Esequiba) a severní části Brazílie.

První Španělé se na tomto území usadili roku 1514. Po založení měst Santa Marta (1525) a Cartagena (1533) bylo pobřeží pevně ve španělských rukou a započala kolonizace vnitrozemí. Conquistador Gonzalo Jimenéz de Quesada, který při tažení k jihu kolonizoval rozlehlou oblast podél řeky Magdalena, porazil mocný indiánský kmen Čibčů a roku 1538 založil město Bogotu (Santa Fé de Bogotá), nazval celou oblast El nuevo reino de Granada (Nové granadské království – podle maurského granadského království v jižním Španělsku, dobytého roku 1492).

V Bogotě byla v letech 1548–1549 zřízena audiencie (soudní a poradní dvůr) a od roku 1564 úřad guvernéra, podléhajícího místokráli v Limě. Protože spojení mezi oběma městy bylo zdlouhavé, došlo roku 1717 k vyčlenění nového místokrálovství Nová Granada z dosavadního místokrálovství Peru. Místokrálovství představovala nejvyšší územní jednotku španělské správy v Americe. Původně byla jen dvě – Nové Španělsko se sídlem v Mexiku (Severní a Střední Amerika a karibské ostrovy), Peru (Jižní Amerika a Panama) se sídlem v Limě. Nyní se Nová Granada stala třetím a později (1776) přibylo ještě čtvrté místokrálovství La Plata se sídlem v Buenos Aires (Argentina, Uruguay, Paraguay a Bolívie).

Nově ustavené místokrálovství zahrnovalo území dnešní Kolumbie, Panamy, Venezuely, Ekvádoru, severovýchodních částí Peru, západní části Guyany a severní části Brazílie. Nejednalo se o jednotné území – některé části Nové Granady podléhaly zvláštní správě (generální kapitanát v Caracasu, presidencie v Quitu). Tyto tradice pak po získání nezávislosti ve 20. letech 19. století přes veškeré úsilí Simóna Bolívara vedly k odtržení Venezuely a Ekvádoru. Název Nová Granada (zahrnující dnešní Kolumbii a Panamu) byl oficiálně užíván ještě několik desetiletí (Republika Nová Granada 1832–1858, Granadská konfederace 1858–1863), poté došlo k přejmenování na Kolumbii. V konzervativních kruzích však označení Nová Granada přežívalo ještě dlouho. I dnes se někdy v sousedních zemích mluví o Kolumbijcích jako o neogranadinos.

Externí odkazy 
 

Zaniklo 1821
Španělské kolonie
Dějiny Střední Ameriky
Dějiny Jižní Ameriky
Dějiny Kolumbie
Dějiny Kostariky
Dějiny Ekvádoru
Dějiny Guyany
Dějiny Nikaraguy
Dějiny Panamy
Dějiny Venezuely
Zaniklé státy Severní Ameriky
Zaniklé státy Jižní Ameriky
Státy a území vzniklé roku 1717
Biblická teologie

Biblická teologie je oním odvětvím teologie, které se zabývá v teologickém kontextu Písmem svatým, tj. biblí.

Biblická teologie se snaží:
 popsat vztah Boha a člověka, jak jej popisuje Starý a Nový zákon
 zkoumat různé teologické koncepty přítomné v biblickém textu
 porozumět chápání Boha v různých epochách biblické historie
 komentuje a vykládá biblický text v kontextu teologie (exegeze)

Někdy se z biblické teologie vyčleňuje zvlášť biblikum coby neteologická disciplína, jejíž zkoumání je vlastně literární kritikou bible.

Teologické discipliny
Teologie
Biblistika
Mazací lis

Pojem mazací lis je „terminus technicus“ zažitý pro určitou skupinu mazacích čerpadel a pump. 
Mazací lis je pomocné zařízení parního stroje, které do něj pod tlakem čerpá válcový olej.

Jedná se o kovovou nádrž s olejem, v níž je umístěno několik malých pístových nebo plunžrových čerpadel. Písty čerpadel jsou poháněny vačkami na hřídeli, která prochází lisem. Hřídel lisu je obvykle poháněna pohybem křižáku pomocí táhla a západkového mechanismu. Od mazacího lisu je olej rozváděn soustavou trubiček do míst spotřeby – šoupátkových komor, případně i válců parního stroje.

Mazací lis brzy nahradil kondenzační maznice, používané na počátku parní éry.

Mazací lis je též zařízení určené pro mazání běžnými plastickými mazivy, obvykle na ruční pákový, nebo i na elektrický pohon. Vyústění je obvykle vysokotlakou hadicí nebo kovovým trubkovým nástavcem, které jsou zakončené několikačelisťovým zakončením, jež se nasazuje na maznici umístěnou na mazaném spoji.

Externí odkazy 
 Hydraulic, Pneumatic Cylinders Website

Parní stroj
Mazání
Elektrická energie

Elektrická energie je schopnost elektromagnetického pole konat elektrickou práci. 

Z fyzikálního hlediska se jedná o fyzikální veličinu důležitou jak pro teorii elektromagnetického pole, tak pro elektrotechnické aplikace.

Elektrická energie je jednou z nejvýznamnějších forem energie z hospodářského hlediska; její výroba a přenos tvoří podstatnou část energetiky. Je proto také významnou obchodovatelnou komoditou.

Elektrická energie jako fyzikální veličina 
Elektrická energie je jedna z forem energie, kterou lze charakterizovat jako schopnost elektromagnetického pole konat elektrickou práci. Čím větší energii má elektromagnetické pole, tím více elektrické práce může vykonat.

Elektrická energie je součástí energie elektromagnetického pole, ze které ji lze formálně vydělit jen ve speciálních případech (elektrostatické pole). Zpravidla je však (zjevně či skrytě) nedílně svázána s energií druhého projevu elektromagnetického pole – energií magnetického pole.   

Schopnost přenášet elektrickou energii (přesněji: energii elektromagnetického pole) vyplývá z Maxwellových rovnic elektromagnetického pole, které toto pole přesně popisují. Vlastním přenašečem elektrické energie je vždy elektromagnetické pole jako takové (nikoliv elektrické napětí a nikoliv elektrický proud, které jsou jen vnějšími projevy tohoto pole). Energie elektromagnetického pole je také podstatou zářivé energie světla i elektromagnetického záření jiných částí spektra.

Spotřebovaná elektrická energie (úbytek elektrické energie) ΔE se rovná elektrické práci W vykonané elektromagnetickým polem:

Spotřebovaná elektrická energie ve spotřebiči, jímž protéká stálý elektrický proud I po dobu t, a na jehož svorkách je stálé elektrické napětí U, se vypočte:

nebo též

, kde P je stálý elektrický příkon spotřebiče.

Kromě jednotky joule, značka J (s ekvivalentním pojmenováním wattsekunda, značka Ws) se pro elektrickou energii v praxi používá násobná jednotka kilowatthodina, značka kWh:

1 kWh = 3,6 MJ

Elektrická energie je jeden z druhů energie a je možné ji měnit na mechanickou energii, tepelnou energii (Jouleovo teplo), světelnou energii (což je jen jiná forma elektromagnetického pole), atd.

Elektřina jako komodita 

Elektřina je vyráběna v elektrárnách a k místu spotřeby je přenášena elektrickou přenosovou soustavou. Tím se z elektřiny stává komodita, která má na komoditním trhu určitou cenu a je obchodována na burze. S elektřinou pro ČR se obchoduje na Evropské energetické burze, která má regionální pobočky (i v Praze).

Související články 
 Elektrárna
 Elektroměr

Externí odkazy 
 
 

Druhy energie
Elektromagnetismus
Energie
Výstředník

Výstředník, nebo též excentr, je speciální druh kruhové vačky.

Je to kruhová deska (nebo válec), jejíž osa je posunuta proti ose hřídele. Tato deska slouží jako vnitřek ložiska, které převádí otáčivý pohyb na posuvný.

Výstředníky dlouhou dobu nahrazovaly u strojů klikové mechanismy, protože byly výrobně jednodušší a nenarušují hřídel. Typickým příkladem budiž výstředníkové rozvody parních strojů a lokomotiv. Na principu výstředníku ale pracují i některé další stroje (například výstředníkový lis). Výstředníky jsou také často využívány jako součástka, pomocí níž lze seřizovat stroje pouhým jejím natočením.

Související články 
konstrukce
 Lokomotivní parní stroj

 ostatní
Parní stroj (historie stroje)

Externí odkazy 
 

Strojní součásti
Konstrukce parních lokomotiv
Parní stroj
Arsakovci

Arsakovci byli vládnoucí dynastií ve starověké parthské říši (247/238 př. n. l. – 227/228 n. l.) a v Arménii (66–428 n. l.). Jejich pojmenování je odvozeno od jména Arsaka I., původně náčelníka skythského etnika Parnů (Aparnů), který se v letech 247–238 př. n. l. zmocnil seleukovské satrapie Parthie v severovýchodním Íránu a založil zde nový státní útvar – parthskou říši.

Arsakovci se v průběhu doby rozčlenili na řadu linií a buď sňatky, nebo přímo s nimi byla spřízněna velká část parthské i později sasánovské nobility – např. rody Súrénů, Aspahbadů či Mihránů. Od roku 66 n. l., kdy císař Nero udělil královský diadém bratru Vologaisa I. Tiridatovi, vládla postranní větev Arsakovců v Arménii, avšak pod římskou svrchovaností. V Íránu byla arsakovská královská dynastie svržena v letech 224–227/228 n. l. Sásánovcem Ardašírem, zakladatelem novoperské říše. V Arménii však rod s přestávkami panoval až do roku 428, kdy král Bahrám V. učinil ze země perskou provincii. Také v Arménii odvozovala řada velmožských rodin svůj původ od Arsakovců – zmiňuje se o tom Prokopios z Kaisareie v 6. století.

Podle zakladatele dynastie nesli všichni parthští králové z rodu Arsakovců jméno Arsakés, vlastní jméno se zprvu neuvádělo vůbec (výjimkou byla období mocenských bojů, kdy bylo nutné, aby se pretendenti trůnu od sebe odlišili), později bylo zmiňováno na druhém místě.

Literatura

Související články 
 Parthové
 Parthská říše
 Seznam parthských králů
 Chronologie starověkých íránských dějin

Externí odkazy 
 

Arsakovci
Perští panovníci
Starověcí lidé
Nizozemská hymna

Wilhelmus van Nassouwe () je národní hymna Nizozemska a Nizozemského království. Pochází nejméně z roku 1572, což z ní činí nejstarší národní hymnu, která se dnes používá, za předpokladu, že je definována jako skládající se jak z melodie, tak z textu. Ačkoli "Wilhelmus" nebyl uznán jako oficiální národní hymna až do roku 1932, byl přesto velmi populární u části holandské populace a znovu se objevil při několika příležitostech v průběhu nizozemské historie, než získal jeho současný status.  Byla také hymnou Nizozemských Antil v letech 1954 až 1964.

"Wilhelmus" vznikl v holandském povstání, boji národa za dosažení nezávislosti na španělské říši. Vypráví o otci národa Vilémovi Oranžském, který byl v Nizozemsku pod španělským králem. V první osobě, jako by citoval sám sebe, mluví Vilém k Holanďanům jak o vzpouře, tak o svém vlastním, osobním boji: být věrný králi, aniž by byl nevěrný svému svědomí: sloužit Bohu a Holanďanům. V textu se Vilém srovnává s biblickým Davidem, který slouží pod tyranským králem Saulem. Tak jako milosrdný David porazí nespravedlivého Saula a Bůh mu ho odmění izraelským královstvím, tak i Vilém doufá, že bude odměněn královstvím. Jak "Wilhelmus", tak holandská vzpoura by měly být viděny ve světle reformace 16. století v Evropě a následné pronásledování protestantů španělskou inkvizicí v Nizozemí. Militantní hudba se ukázala jako velmi užitečná nejen při zesměšňování římských úředníků a represivních monarchů, ale také při vytváření třídně přesahující sociální soudržnosti. Úspěšným spojením žalmické postavy s politickou relevancí je "Wilhelmus" vynikajícím příkladem žánru.

Historie hymny 
Nizozemskou hymnou je královský „Vilém“, oficiálně přijatý v roce 1932. Autoři nejsou známí a titul pochází od jména nizozemského národního hrdiny, Viléma I. Oranžského. Je to jedna z nejstarších hymen na světě, která pochází ze staré francouzské vojenské písničky ze středověku. Na tak dávné časy ukazuje nepravidelnost melodie, zachycovaná orientačně do čtyřčtvrtečního, dvoučtvrtečního i tříčtvrtečního taktu. Text je akrostich: počáteční písmena slok tvoří jméno hrdiny – Willem van Nassov. Obsahem jsou si podobné sloky, brané z obou konců, tedy první a patnáctá, druhá a čtrnáctá atd. Nejdůležitější je osmá, prostřední sloka. V současnosti se zpívá první a šestá sloka (zvýrazněny).

Text a český překlad hymny

Odkazy

Související články 
 Nizozemská vlajka
 Státní znak Nizozemska
 Dějiny Nizozemska

Externí odkazy 
 

Nizozemsko
Hymna
Hymna
Uzurpátor

Uzurpátor je v obecném slova smyslu osoba, která si přisvojuje cizí práva a požitky, ať už násilím nebo svévolným jednáním. Termín se nejčastěji objevuje v historické literatuře, kde označuje uchvatitele trůnu.

Antický Řím 

V rámci dějin antického Říma se pojem uzurpátor užívá pro aspiranty římského trůnu, kteří ve svých snahách neuspěli – byli poraženi, zavražděni, rezignovali atd. Protože však jako uzurpátoři začínali i mnozí „legální“ císaři (např. Decius či Licinius Valerianus), hraje při rozhodování, kdy jde o uzurpaci a kdy nikoli, hlavní roli otázka uznání. Jen ten, kdo byl uznán v celé říši (nebo v její podstatné části), se pokládá za legálního císaře, bez ohledu na to, jak svou moc získal (např. jako uzurpátor proti jinému „legálnímu“ císaři).

Sami Římané označovali uzurpátory termínem tyrannus, který dnes působí zavádějícím dojmem – také z tohoto důvodu je vhodnějším výrazem uzurpátor.

Francie 

Francouzská roajalistická opozice užívala termín uzurpátor pro Napoleona Bonaparta, který podle jejího názoru svévolně uchvátil vládu náležející Bourbonům. Sporadicky byl uzurpátorem nazýván i Napoleon III.

Literatura 

  Egon Flaig: Den Kaiser herausfordern – Die Usurpation im Römischen Reich, Frankfurt am Main 1992

Externí odkazy 

 

Historie
Uzurpátoři
Velikonoční vajíčko (virtuální)

Velikonoční vajíčko (používá se i anglický výraz Easter egg) je skrytá a oficiálně nedokumentovaná funkce nebo vlastnost počítačového programu, DVD nebo CD. Většinou se jedná pouze o neškodné hříčky a vtípky, grafické symboly, animace, titulky se jmény tvůrců apod.

Tato skrytá funkce se nevyvolává obvyklým způsobem (menu, tlačítko apod.), ale netradiční kombinací běžných uživatelských činností, stiskem myši na nějakém neobvyklém místě, zvláštní posloupností stisku konkrétních kláves apod. Často bývají vajíčka skryta v obrazovce „O programu“ („About“), kde se dají zobrazit např. po poklepání na různé části tohoto panelu s podržením klávesy Alt atp.

Hledání velikonočních vajíček v programech může být koníčkem některých uživatelů či programátorů.

V zobecněném smyslu 
Termín „easter egg“ se používá i v jiných oborech než je software. Je populární „klást“ velikonoční vajíčka např. do obrazů, filmů, filmových sérií, animovaných i jiných televizních a streamovaných seriálů, komiksů a dalších.

Reference

Externí odkazy 

Sbírka velikonočních vajíček (anglicky)

Softwarové anomálie
Počítačová terminologie
Popeleční středa

Popeleční středa (lat. dies cinerum nebo feria quarta cinerum) je v římskokatolickém liturgickém kalendáři, starokatolickém, anglikánském, luteránském a kalendáři Církve československé husitské první den postní doby. Následuje čtyřicetidenní půst spolu se šesti nedělemi. Neděle se do postní doby nezapočítávají, poněvadž se za postní dny nepovažují. Z časového hlediska tedy Popeleční středa připadá na 46. den před Velikonoční nedělí. Pro každý rok platí jiné datum Velikonoc, což ovlivňuje i stanovení data Popeleční středy.

Historie 
V období raného křesťanství existovala praxe veřejného pokání po spáchání těžkého hříchu. Kajícník byl na začátku Postní doby biskupem vyzván, aby zahájil uložené pokání. Oblékl se do kajícího roucha a hlavu si posypal popelem. Obřadně byl vykázán z kostela a před vchodem až do Velikonoc žádal křesťany o modlitbu. Instituce veřejného pokání se ještě před koncem prvního tisíciletí postupně vytrácela, avšak výmluvné gesto kajícího sypání popela na hlavu se začalo uplatňovat u všech účastníků bohoslužeb.

Papež Urban II. doporučil tento obyčej na Beneventské synodě 1091 pro celou církev. Mužům se popel sypal na hlavu, ženy kvůli povinnému závoji byly popelem znamenány na čele ve tvaru křížku. Zvláštní modlitba pro žehnání popela se objevila až v 11. století. Předpis, podle kterého má být použit popel ze svěcených ratolestí Květné neděle předchozího roku, pochází až z 12. století.

Náboženský význam 

Popeleční středa je jedním z dvou dnů přísného půstu (společně s Velkým pátkem) a připomínkou pomíjivosti pozemského života. Znamenání popelem, tzv. popelec, doprovází udělovatel slovy: Čiňte pokání a věřte evangeliu nebo Pamatuj, že jsi prach a v prach se navrátíš.
Katolický křesťan je takto veden, aby zůstal nezávislý na skutečnostech pomíjivých a věnoval pozornost hodnotám trvalým – duchovním.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Květná neděle
 Modré pondělí
 Šedivé úterý
 Sazometná středa
 Zelený čtvrtek
 Velký pátek
 Bílá sobota
 Boží hod velikonoční
 Velikonoční pondělí
 Půst
 Masopust

Externí odkazy 
 
 
 
Popeleční středa - základní a přehledné informace

Velikonoce
Středa
Svátostiny
Pohyblivé svátky
Irská hymna

Píseň Amhrán na bhFiann (, ) je irská hymna.

Historie hymny 
Slova napsal v roce 1907 Peadar Kearney, který spolu s Patrickem Heeneyem složil hudbu. Hymna je pochod stylizovaný jako vojenská písnička a vztahuje se k bojům za nezávislost. V roce 1912 byla poprvé vydána v časopise Irish Freedom. Jako státní hymna byl v roce 1926 přijat pouze refrén písně. Původní text z angličtiny do irštiny přeložil Liam Ó Rinn.

Text a český překlad

Související články 
 Irsko
 Irská vlajka
 Státní znak Irska

Externí odkazy 
 

Hymna
Irsko
Hymna
Litevská hymna

Píseň Tautiška giesmė (Národní píseň) je litevská hymna.

Historie hymny 
Autorem slov i hudby litevské hymny je Vincas Kudirka. Píseň Tautiška giesmė byla vydána tiskem v roce 1898. Její autor neměl v úmyslu stvořit národní hymnu a nedožil se vyhlášení nezávislosti, ani přijetí svého díla za litevskou hymnu. První veřejné provedení písně se konalo v Petrohradě v roce 1899. Ve Vilniusu byla hrána v předvečer schůze Velkého sněmu v roce 1905. Po jistý čas dílu Kudirky konkurovala píseň básníka Maironise Litva, má milovaná země. Píseň Tautiška giesmė byla zakázána v období sovětské okupace a jako hymna byla vrácena v roce 1988.

Text a český překlad

Básnický překlad 
(Jaroslav Kabíček a Alena Vlčková)
 
Litvo, naše drahá vlasti, země bohatýrů,

synové tví z minulosti ať čerpají sílu.

Tvé děti ať cestou pravou

jdou k poctivé sklizni,

ať pracují pro tvé blaho

a pro dobro bližních.

Nechať slunce nad Litvou

tmu tmoucí pryč zaplaší,

náš krok ať provází jas pravdy a světla.

Nechať láska na Litvě

a nám v srdcích nezháší,

ve jménu Litvy té jednota ať vzkvétá.

Zajímavost 
Poslední verš státní hymny: "Vienybe Težydi!"/"Jednota ať vzkvétá" je heslem v heraldickém emblému litevského parlamentu Seimasu.

Související články 
 Litva
 Litevská vlajka
 Státní znak Litvy

Externí odkazy 
 

Hymna
Litva
Hymna
Leviticus

Leviticus, hebrejsky  Va-jikra („A zavolal“) (někdy též nazývána 3. kniha Mojžíšova) je třetí knihou Starého zákona. Řadí se do Tóry čili do Pentateuchu. Hebrejský název  vychází ze slov, kterými začíná: A zavolal Hospodin Mojžíše. Název Leviticus se objevuje poprvé v Septuagintě a pochází z řeckého slova  (leuitikos) znamenajícího „levitský“, „vztahující se k Levitům“, protože popisuje především židovské náboženské a kultovní zákony týkající se kněžského kmene Levi.

Obsah knihy 
Děj knihy je zařazen mezi události odehrávající se při ustavení smlouvy mezi Bohem a Izraelem a předáním Zákona na hoře Sinaj. Kromě několika málo výpravných úryvků se kniha zabývá především otázkou kultických zákonů, přinášením obětí a slavením svátků. I vyprávění, která se v ní nacházejí, se týkají bezprostředně kultu ustavení Árona veleknězem a zahájení obětí (Lv 8–10).

Struktura knihy 
 Zákony o přinášení obětí (1–7),
 vyprávění o ustavení velekněze a prvních obětí (8–10),
 zákony o čistém a nečistém (11–15),
 Den smíření (16),
 „zákon svatosti“ (17–26),
 závěrečné předpisy (27).

Historicita a vznik knihy 
Tradice připisuje autorství knihy Mojžíšovi.

Podle povahy zákonů se celá kniha připisuje v rámci teorie pramenů tzv. kněžskému kodexu (P). Samostatný celek tvoří tzv. zákon svatosti (H), který je pravděpodobněji staršího data a byl do celku kněžského kodexu zapracován. Zákony se soustřeďují na kult a na obětní řády. Podle Wellhausena je takové obsahové zaměření kodexu projevem centralizovaného kultu charakteristického pro období druhého chrámu, tzn. po návratu z babylonského zajetí na konci 6. století př. Kr. Do této doby či do doby o něco pozdější proto datuje i texty knihy Leviticus. Dle odlišného názoru (Friedman) vyjadřují texty naopak teprve snahu o centralizaci (např. stanovením přísných trestů za přinášení obětí mimo Chrám) a pocházejí z období prvního chrámu.

Teologie knihy 
Jak samotné praktické příkazy regulující obětní a kultovní řád v chrámu, tak celková teologie knihy odpovídají Kněžskému kodexu, jak se nachází v ostatních částech Pentateuchu. Jedná se o zdůraznění stvoření a kultu coby účasti na něm (viz zachovávání soboty), obřízky a slavení Pesachu. Velmi úzce je spojeno vyprávění o stvoření světa (Genesis 1,1–2,4a) s vyprávěním o vybudování svatostánku v poušti a strukturou jeruzalémského chrámu.

Veškerý obsah knihy je promítnut do doby putování Izraele pouští z Egypta do země zaslíbené. Proto je prostředníkem vydání zákona Mojžíš. Příjemci a strážci se stávají levité, resp. Áron a jeho potomci, kněží, kteří převzali do svých rukou kult ve Stanu setkávání a později v Jeruzalémě po vybudování chrámu.

Související články 
 Bible
 Tóra

Externí odkazy 
 
 
 
 Český ekumenický překlad
 Řecká verze Leviticu (Septuaginta)

Knihy Starého zákona
Tóra
Knihy ze 7. století př. n. l.
Jób

Jób ( Ijov,  Ajjúb, ) je biblická postava, vzor a prototyp trpícího spravedlivého. Jób je hlavní postavou stejnojmenné starozákonní knihy Jób, jež je v rámci Tanachu zařazena mezi Spisy. Jméno se vykládá jako „Pronásledovaný“ či „Vystavený nepřátelství“.

Kniha Jób začíná představením Jóbova charakteru – popisuje ho jako spravedlivého a bohabojného člověka, kterému Bůh žehná. Nicméně Satan pomluví jeho bezúhonnost a Bůh, aby vyzkoušel jeho věrnost, vydá Joba do Satanových rukou. Výsledkem je osobní tragédie, která pro Joba představuje ztrátu dětí, bohatství a zdraví. Hlavní část textu sestává z přímé řeči Jóba a jeho tří přátel, kteří místo slov útěchy začínají nahlas předkládat své domněnky ohledně toho, proč Bůh dopustil, aby Jóba postihlo takové neštěstí. Kniha končí Božím vstupem do nekončící debaty a změnou Jóbova údělu, neboť právě on, na rozdíl od svých rádoby přátel, v Božích očích obstál. Bůh Jóba za jeho věrnost a stálost odměnil nejen tím, že mu dal větší bohatství, než měl dříve, ale dopřál mu, aby se mu znovu narodilo sedm synů a tři dcery. Poté, co Bůh změnil Jóbovi úděl, žil Jób ještě 140 let.

Jób se v průběhu dějin stal synonymem pro každého spravedlivého, který nezaslouženě trpí, a jeho jméno začalo figurovat i ve známém úsloví „Jobova zpráva“ či „Jobova zvěst“, jež obecně označuje špatnou zprávu. Na druhé straně je však Jób i synonymem pro člověka, který v bolesti a utrpení zůstává stálý a dokáže své utrpení s pokorou přijmout. O velmi trpělivém člověku se proto říká, že je „trpělivý jak Job“.

Jób je v islámském náboženství vnímán jako prorok.

Jóbův původ 
O rodovém původu Jóba kniha Jób mlčí. Udává pouze, že žil „v zemi Úsu“. Nicméně Septuaginta ve svém apokryfním dodatku upřesňuje, že tato země se nacházela při hranicích Edómu a Arábie. Prorok Jeremjáš v knize Pláč pak rovnou uvádí, že v zemi Úsu bydlí dcera edómská neboli potomci Ezaua, kteří se rodově spříznili s potomky Chorejce Seíra, jehož vnuk se jmenoval Ús. Ať už tedy Jób byl potomkem těchto rodů nebo ne, žil na území těchto spřízněných rodů a ve své době byl považován za velmi vlivnou personu, neboť „předčil všechny syny dávnověku.“

Podle židovské tradice byl Jób jeden ze tří rádců faraóna, který v době narození Mojžíše vydal rozkaz, aby byli synové Izraele v jeho zemi zotročeni a posléze dokonce, aby byli všichni jejich novorození chlapci likvidování v Nilu. Dcera tohoto krutého krále si však osvojila Mojžíše, jednoho z chlapců určených k likvidaci, a Mojžíš byl vychováván na faraónově dvoře. Jeden midraš uvádí, že v době, kdy byl Mojžíš ještě malý, srazil při jakési hře z hlavy faraóna královskou korunu, což bylo považováno za zlé znamení. Faraón se proto optal svých hlavních rádců, jimiž byli Jób, Bileám a Jetro, co má udělat. Na rozdíl od Bileáma, který radil Mojžíše zabít, a Jetra, který navrhl zkoušku s miskou zlaťáků a miskou rozpálených uhlíků, se Jób „raději vytratil, za což byl později stižen utrpením.“

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Biblická kniha Jób

Externí odkazy 
 
 
 

Starozákonní proroci
Islámští proroci
Rút

Rút (, Rut, vykládá se jako „Společnice“, „Napojení“ či „Družka“) je biblická postava, žena moábského původu, prababička krále Davida. O tom, jak se dostala do Davidova rodokmenu, vypráví stejnojmenná starozákonní kniha Rút, jeden z pěti svátečních svitků, tzv. megillot.

Rút byla Moabkou, která se vdala za Izraelitu, který za doby bídy v Izraeli odešel za prací do Moabu. Když zemřel, její tchyně Noemi se vrátila do Izraele. Rút se rozhodla, na rozdíl od své švagrové Orpy, odejít s ní. V Izraeli pak se vdala za Bóaze, Davidova praděda, kterého židovská tradice ztotožňuje se soudcem Ibsánem.

Jelikož se Rút stala prababičkou Davidovou, je zmiňována i v Novém zákoně spolu s dalšími třemi ženami (Támar, Rachab a Batšebou) v rodokmenu Ježíšově (Srov. Mt 1,5).

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Biblická kniha Rút

Externí odkazy 
 
 

Starozákonní postavy
Ženy v bibli