Bantustan

Bantustan je termín, který označuje každé z dvaceti území , které fungovalo jako kmenové rezervace pro nebělošské obyvatele v Jižní Africe a jihozápadní Africe (dnešní Namibie ), v rámci segregačních politik zavedených během éry apartheidu .  Jak v Jihoafrické republice, tak na okolním území Jihozápadní Afriky (v té době pod její okupací a správou ) bylo zřízeno deset rezerv tohoto typu, které měly v sobě ubytovat a koncentrovat etnicky homogenní populace .

Od počátku, v roce 1959, od právní implementace konceptu, až do jeho konečného odstranění v roce 1994, někteří Bantustanové získali nominální nezávislost ( Transkei , Venda , Bofutatsuana a Ciskei , v Jižní Africe; Ovamboland , Kavangoland a Eastern Caprivi , na jihozápadě Afrika); jiní (takový jako KwaZulu , Lebowa a QwaQwa ) zůstal ve stavu relativní administrativní autonomie , ale byl nikdy deklarován nezávislý. Žádný z nich však nebyl mezinárodně uznán jako suverénní národ ; Za těchto podmínek byli přijati pouze samotnou Jižní Afrikou a recipročně mezi sebou.

Slovo „bantustan“ se začalo používat v roce 1940; Má svůj původ v bantu (což znamená „lid“ v bantuském jazyce ) a v příponě –stan ( „země“, v perském jazyce , podobně jako koncovka –země germánského původu ). Byl to termín používaný kritiky vlád apartheidu v opozici k výrazu homelands (" vlasti "), který byl propagován oficiálním diskursem k označení stejného fenoménu .

V současné době se termín „bantustan“ často používá s pejorativním záměrem , když má označovat zemi nebo region postrádající legitimitu , který se objeví jako výsledek procesu gerrymanderingu . Termín opět dosáhl velkého rozšíření a objevuje se především v extrapolované formě; například v projevech kritických vůči izraelské politice vůči palestinským územím v pásmu Gazy a na Západním břehu Jordánu a zejména v souvislosti s izraelskou bariérou na Západním břehu , nazývanou svými odpůrci „ zeď apartheidu “ nebo „zeď hanby“ .

Diskriminace a rasová segregace byly v Jižní Africe legálně přijímanými fakty před vládou apartheidu . Předchozí právní předpisy , přijaté v letech 1913 a 1936, vyhradily některé oblasti půdy roztroušené po celé zemi k užívání černošskému obyvatelstvu.

Již v roce 1930 se vláda J. Barryho Hertzoga , který byl premiérem v letech 1924 až 1939, snažila podkopat hlas smíšených obyvatel tím, že udělila volební právo bílým ženám, ale ne těm barevným. To výrazně oslabilo schopnost nebělošského elektorátu ovlivňovat politická rozhodnutí země.

Bylo to však v roce 1948, kdy legislativa v této věci získala rozhodující impuls, když se konaly volby , ve kterých byla vítězem vyhlášena Národní strana ( Afrikánština : Nasionale Party), vedená Danielem Malanem . Je třeba poznamenat, že v letech 1948 a 1953 vyhrála Národní strana v mandátech, nikoli v hlasech. Poté, co bylo v roce 1953 právo volit definitivně odňato menšinám mestic a černošské většině, tento paradox již nenastal.  Tato skupina výslovně zařadila mezi základní principy své platformy politiku rozšiřování a rozšiřování rasové segregace, kterou nazývala apartheid .

Účelem apartheidu bylo nejen oddělit nebílé obyvatele od bílých, ale také oddělit různé skupiny nebílých od sebe navzájem, to znamená rozšířit segregaci také na další etnické skupiny, které tento region obývaly. Kromě původních Afričanů zde byly skupiny smíšeného a asijského původu , ti druzí převážně indického a malajského původu .

Po dosažení vlády se Národní strana zpočátku ujala legislativního programu, který se stal známým jako „malý apartheid “. Prvním zákonem období drobného apartheidu byl zákon o zákazu smíšených manželství č. 55 z roku 1949, který zakazoval sňatky mezi bílými a nebílými. Následoval zákon o nemorálnosti č. 21 z roku 1950, který upravoval i soukromé aktivity občanů tím, že zakazoval „nezákonné smilstvo“ a „jakékoli nemorální a neslušné jednání“ mezi bělochem a Afričanem, Indiánem nebo barvou pleti.

Vláda poté začala připravovat půdu pro to, co se stalo známým jako „velký apartheid “, který zahrnoval fyzickou separaci etnických skupin. Zpočátku byl kladen důraz na rasovou separaci v městských centrech. Zákon o evidenci obyvatelstva č. 30 z roku 1950 požadoval, aby každý obyvatel byl klasifikován jako bílý, černý nebo barevný (to znamená smíšený); Později byl také přidán štítek "Asijci" ve zvláštní části, která odkazovala na takové obyvatele a prohlásila je za "bez historických práv na území."

Po této registraci následoval zákon o skupinových oblastech č. 41 z roku 1950, který přiděloval různé oblasti měst pro sídla a podniky každé etnické skupiny. V důsledku těchto zákonů bylo v krátké době jeden a půl milionu lidí, kteří byli považováni za žijící na nesprávném místě, vyhnáni ze svých měst a posláni do satelitních městeček nebo obcí .

Zákon o bantuské autoritě č. 68 z roku 1951 obnovil řadu dříve rozpuštěných organizací kmenového typu, aby napříště zastupovaly zájmy černošské populace, a to ve stejné době, kdy byla rozpuštěna Rada domorodých zástupců. Nativní zákon č. 62 z roku 1952, známý jako Pass Law, zakazoval jednoduchý fyzický pohyb černochů z venkova do měst. To vyžadovalo předchozí povolení od úřadů. Pokud měl černoch návštěvní propustku, jeho pobyt ve městě byl omezen na tři dny, pokud v tomto období nezískal práci.

Jako způsob zajištění, aby realizace takových opatření byla dlouhodobě udržitelná, byl nakonec přijat zákon č. 66 z roku 1956 , který černochům zakazoval v případě vyhoštění podávat petice a vykonávat právní kroky u soudů. ze svých domovů a násilně přesídleni do jiných oblastí země.

Již před tím, než se v roce 1958 stal premiérem , se Hendrik Verwoerd jako ministr školství předchozí vlády aktivně podílel na realizaci „velkého apartheidu “. Během svého působení v čele uvedeného ministerstva založil v roce 1953 odbor bantuského vzdělávání, který vytvořil zcela nový a samostatný systém pro nebělošské studenty. Účelem tohoto systému bylo připravit Afričany již od útlého věku na přijetí své podřízené role vůči bílým. V souvislosti s tímto problémem Verwoerd v roce 1953 při vytváření samostatného vzdělávacího systému uvedl pro afrikánské noviny Die Burger následující:

 "Až budu mít kontrolu nad "rodilým" školstvím, zreformuji ho tak, aby "domorodci" byli poučeni, aby si uvědomili, že rovnost s Evropany není pro ně."

 „V komunitě Evropanů není pro Afričana žádný prostor nad úroveň určitého druhu práce. Není mu k ničemu získat vzdělání, jehož konečným cílem je začlenit se do evropského společenství.

Během Verwoerdovy vlády jako předsedy vlády (1958 – 1966) se apartheid vyvinul v to, co by se dalo nazvat „politikou odděleného rozvoje“. To mělo konkrétně za cíl zajistit, aby se každá z afrických skupin (Bantu) stala národem s vlastním územím: v tu chvíli formálně vykrystalizoval koncept Bantustan, který přetrvává dodnes.

Na základě nových priorit zařazených do vládní agendy bylo rozhodnuto věnovat 13,7 % území Jihoafrické republiky (většinou nejméně produktivní půdy) pro tyto konglomeráty, kde by mělo žít a živit se 72 % obyvatel země. Tímto způsobem byla města, průmyslové oblasti a ty s nerostnými zdroji všechny vyhrazeny výhradně pro použití a vykořisťování bělochy.

Základním předpokladem této politiky byl argument, že v rámci Bantustanů mohou Afričané požívat svých vlastních práv a svobod (což údajně uspokojovalo jejich touhy po větší nezávislosti), zatímco mimo ně by s nimi bylo zacházeno jako s cizinci.

Dalším z často uváděných argumentů bylo tvrzení, že s těmito opatřeními by se Afričané skutečně vraceli do míst svého původu, domovů svých předků. Tento přístup však ignoroval fakt, že mnozí z nich byli již třetí či čtvrtou generací žijící v městském prostředí, takže místo aby stěhování vnímali jako návrat, spojovali jej spíše s exilem.

Po přípravě příznivých okolností a prosazování politiky, která by umožnila definitivní vytvoření nových území, byl schválen Bantuský zákon na podporu samosprávy (č. 46 z roku 1959) . Tím byla eliminována účast černošských zástupců v parlamentu; Kromě toho klasifikoval nebílé obyvatelstvo, rozdělil je do osmi diferencovaných skupin podle jejich etnického původu a vytvořil deset afrických domovin, kde by se usadili. Každá skupina měla také přiděleného generálního komisaře, který by byl zodpovědný za přípravu nové vlasti pro své svěřence a za přípravu cesty k vytvoření vlády nezávislé na bílé ústřední vládě.

Jako kompenzace za ztrátu zastoupení v parlamentu a jako politická pobídka (nebo návnada) bylo černochům nabídnuto právo volit v jejich nových domovech. Ačkoli oficiální diskurz stanovil cíl dosáhnout nezávislosti pro nová území, v praxi si jihoafrická vláda udržela svůj vliv na Bantustany, a to i poté, co se některé z nich osamostatnily.

V roce 1962 jihoafrická vláda přidělila území, která by vytvořila první bantustan v Transkei (termín znamená: „oblast za řekou Kei “). Tvořilo ji hlavní území a dvě blízké enklávy. Projekt se uskutečnil v roce 1963, kdy byla vytvořena první autonomní vláda pod vedením náčelníka Xhosy Kaisera Matanzimy . Transkei by byl největší ze všech Bantustanů, které by byly založeny v Jižní Africe. Zpočátku to bylo také provozně nejúčinnější a poskytovalo největší naději jako model vývoje pro ostatní.

V roce 1970 zákon Bantu Homelands Citizenship Act změnil právní status všech obyvatel Bantustanu odebráním jejich jihoafrického občanství. Základním účelem tohoto zákona bylo zajistit, aby se bílí občané stali de jure většinou populace.

Mezinárodní reakce na založení prvního Bantustanu byla negativní. Dokonce i běloši byli s opatřením nespokojeni, protože se obávali, že se jejich sluhové a dělníci budou muset přestěhovat na toto území, tak daleko od jejich měst.

Navzdory širokému mezinárodnímu i místnímu odporu (zejména černošské většiny v Jižní Africe) měla tato politika odděleného rozvoje pokračovat. Záměry vlády eliminovat celou černou populaci z jihoafrického území byly jasně vyjádřeny v následujících prohlášeních Connie Mulder , zatímco sloužila jako ministryně správy a rozvoje Bantu.

 „Pokud bude naše politika vůči černošské populaci dovedena k logickému závěru, nezůstane žádný černošský občan Jihoafrické republiky... Každý černoch v Jihoafrické republice nakonec skončí v nějaké nové nezávislé domovině a nezbude už žádný důvod. o existenci.“ jakéhokoli závazku ze strany tohoto Parlamentu vyjít těmto lidem politicky vstříc. Connie Mulder ve svém projevu k dolní komoře parlamentu, 7. února 1978 .
 Než se dostala pod kontrolu Jižní Afriky, byla jihozápadní Afrika (nyní Namibie) německou kolonií . Bylo to, když vypukla Velká válka (první světová válka), kdy jihoafrické jednotky zaútočily a obsadily region. Během poválečného období Společnost národů formálně zbavila Německo nadvlády nad touto kolonií a převzala nad ní prozatímní kontrolu. V roce 1920 se tento orgán definitivně rozhodl udělit Jižní Africe mandát ke správě území. Situace by se však zkomplikovala po rozpuštění Společnosti národů, protože Jihoafrická republika porušila závazek dokončit svůj mandát a tvrdila, že subjekt, kterému by jej měla vrátit, již neexistuje. V roce 1946 nově vzniklá Organizace spojených národů (OSN) zamítla žádost Jihoafrické republiky o připojení území a místo toho naléhala, aby podléhalo mezinárodnímu dohledu, což Jihoafrická republika odmítla. Ta se, dokonce i bez formálního anektování území, rozhodla jej spravovat a řídit jako de facto provincii , čímž dala bělochům území zastoupení v jihoafrickém parlamentu.  Jižní Afrika začala postupně začleňovat svou politiku apartheidu na území jihozápadní Afriky se vzrůstajícím důrazem od 50. let 20. století . Organizace spojených národů nakonec v roce 1966 formálně a definitivně zrušila administrativní mandát nad územími jihozápadní Afriky.

V roce 1962 jihoafrická vláda nařídila vytvořit pod vedením Fox Odendaal (bývalého guvernéra provincie Transvaal ) tzv. Odendaalskou komisi , která by prozkoumala situaci v jihozápadní Africe a předložila plán doporučení pro rozvoj regionu. V roce 1964 tato komise předložila stejnojmennou zprávu, ve které předepisovala vytvoření 10 bantustanů na tomto území. 

Zvláštní výbor OSN pro dekolonizaci (známý jako Výbor 24) a poté Valné shromáždění důrazně odmítly to, co se nazývalo Odendaalův plán. Jihoafrická vláda však závěry a doporučení zprávy přijala, ačkoli se rozhodla implementaci plánu odložit až do rozhodnutí Mezinárodního soudního dvora . V roce 1966 OSN rozhodla, že mandát Jižní Afriky nad územím skončil, a v roce 1968 rozhodla, že jihozápadní Afrika se bude jmenovat Namibie. Později téhož roku Mezinárodní soudní dvůr rozhodl, že jihoafrická okupace byla nezákonná.

Tyto konfrontace s mezinárodními organizacemi, stejně jako následné sankce, jen zvýšily odhodlání Jihoafrické republiky spravovat tato území jako vlastní a prosazovat svou politiku apartheidu . Právě v tomto prostředí se Jihoafrická republika v roce 1968 formálně rozhodla uvést v jihozápadní Africe do praxe řadu politik, které již byly na jejím území vyzkoušeny.

V roce 1968 byl schválen zákon o rozvoji samosprávy domorodých národů jihozápadní Afriky. Ihned poté začala jihoafrická administrativa zakládat bantustany podobné těm, které již existují v Jižní Africe. V roce 1969 byl schválen zákon o záležitostech jihozápadní Afriky. Ta přenesla pravomoci místního parlamentu v Namibii na jihoafrickou a nadiktovala pevný právní rámec. S těmito předpisy byly položeny základy pro zavedení a provoz systému v jihozápadní Africe.

Území bylo rozděleno do dvou hlavních zón: severní rezervace s přibližně 253 000 km²; a jižní policejní zóna s 570 000 km². 55 % celkové populace (všichni domorodci) žilo v severní oblasti, zatímco celá bílá populace (14 %) a zbytek populace (většinou sluhové nebo dělníci na farmách a dolech) žili v jižní oblasti.

Během několika let od založení se Bantustanové v jihozápadní Africe stali zónou konfliktu. V roce 1960 byla založena skupina SWAPO ( Jihozápadní africká lidová organizace) se záměrem podporovat svobodnou a nezávislou Namibii . V roce 1966 se SWAPO stalo vojenskou organizací a rozhodlo se postavit proti jihoafrické nadvládě ozbrojenými prostředky a zahájilo partyzánské akce proti jihoafrickému řádu a správě v jihozápadní Africe. Tyto akce zesílily od roku 1970, kdy zahájily operace z tajných základen na jihu Angoly .

Když Portugalsko udělilo nezávislost Mosambiku a Angole – v roce 1974 a 1975 – nové vlády těchto zemí se okamžitě rozhodly podpořit rebely SWAPO. Jižní Afrika reagovala na útoky SWAPO vysláním vojáků do severní jihozápadní Afriky a jejich umístěním s posláním pronásledovat rebely na angolské území. Kuba ze své strany vyslala do Angoly 50 000 vojáků na podporu místní vlády a rebelů SWAPO. Tímto způsobem se válka v jižní Angole a Bantustans v Namibii stala dalším konfliktem studené války .

Jihoafrická republika využila této implikace a tvrdila, aby ospravedlnila svou přísnou politiku v regionu a v Bantustanech, že je zapojena do války proti komunistickým partyzánům, odhodlaným napadnout její území násilím a terorem. Další národy, které se zapojily do konfliktu, byly Zambie a Tanzanie , podporující rebely za nezávislost, a Rhodesijská republika (nyní Zimbabwe ), spojená s Jižní Afrikou.

Ozbrojený konflikt donutil Jihoafrickou republiku změnit svůj hlavní cíl ve vztahu k území jihozápadní Afriky : od té doby bylo primární věcí vyhnout se komunistické vládě v Namibii a to, co se dělo v Bantustans, se stalo sekundární záležitostí. Z tohoto důvodu z deseti bantustanů usazených v jihozápadní Africe, tři, které sdílely největší hraniční oblast s Angolou, získaly brzy vládní autonomii a nominální nezávislost. V červenci 1980 byl bantustanský systém v jihozápadní Africe upraven, eliminoval regionální vlády a přeměnil se na systém 11 správ založených spíše na etnických skupinách než na zeměpisné poloze.

V roce 1988, s vyřešením války ke konci tohoto desetiletí, Jižní Afrika přijala mírový plán OSN a dohodla se na harmonogramu jeho stažení a následné nezávislosti Namibie. V důsledku těchto dohod byly Bantustany a jejich místní vlády v květnu 1989, během přechodného období před celostátními volbami v listopadu 1989, politicky demontovány.

Lesotho a Svazijsko nebyly Bantustany, ale bývalé britské protektoráty, které byly prohlášeny za nezávislé země. Tyto země, obklopené prakticky na celém svém území Jihoafrickou republikou, byly ve svém efektivním fungování téměř zcela závislé na posledně jmenované. Botswana je další zemí, která, přestože nebyla Bantustánem, byla v průběhu své historie také závislá na Jižní Africe. Z tohoto důvodu jsou tyto tři země někdy citovány, když se odkazuje na Bantustany.

V posledních letech se některé skupiny zapojené do hledání řešení konfliktu mezi Izraelem a obyvateli Západního břehu a Gazy uchýlily během diskusí týkajících se těchto oblastí k termínu Bantustan, přičemž zašly tak daleko, že otevřeně hovořily o „Bantustanu“. Plán." jak z jedné, tak z druhé strany.

Po prohlášení tehdejšího ministra zahraničí Colina Powella vláda Spojených států v červnu 2004 vyjádřila, že použití termínu Bantustan ve vztahu k situaci na palestinských územích není závadné. V narážce na komentáře prezidenta Spojených států Powell řekl: [ cit ]

 "Říkal, že nemůžete nechat několik malých Bantustanů nebo celý Západní břeh roztrhat na nesouvislé, nesouvislé kusy a říci, že toto je přijatelný stav."

Bantustany 

Celkem existovalo následujících deset bantustanů:
 Bophuthatswana
 Transkei
 Ciskei (také Xhosa)
 Venda
 Gazankulu
 KaNgwane
 KwaNdebele
 KwaZulu (Zulu)
 Lebowa (Severní Sotho nebo též Pedi)
 QwaQwa (Jižní Sotho)
Lesotho a Svazijsko tento status neměly, jednalo se o skutečně nezávislé státy, dřívější britské protektoráty; také Botswana nepatřila do této kategorie.

Hlavní údaje o jednotlivých bantustanech 

Zdroj dat: Skokan, Ladislav (2007): Afrika – sociogeografický přehled. Ústí nad Labem.

Související články 
 Apartheid
 Bantuové

Externí odkazy 
 
 Mapa pro JAR
 Mapa pro Namibii

Geografie Jihoafrické republiky