alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Horta de Múrcia

L'Horta de Múrcia (en castellà Huerta de Murcia) és una comarca de la Regió de Múrcia amb 477.134 habitants i capital a  Múrcia. Està formada pels municipis d'Alcantarilla, Beniel, Múrcia i Santomera. Es troba entre el Segura Mitjà i el Baix Segura, aquesta última ja al País Valencià. Es dedica als serveis, l'administració, la indústria conservera i l'agricultura de regadiu al voltant de les hortes del riu Segura. La població està dispersa en nombroses poblacions i el nucli principal de Múrcia té uns 175.000 habitants, encara que el seu municipi té més de 400.000 i la seva àrea urbana més de 550.000 habitants. Els seus productes agrícoles són molt coneguts i tenen reputació internacional. Sempre s'ha dit que només hi ha dues hortes: la de València i la de Múrcia.

Història 
L'Horta de Múrcia, així com tot l'antic Regne, fou conquistada per Jaume el Conqueridor entre el 1265-1266, durant la seva conquesta del Regne de València, i cedida a Castella en compliment del Tractat d'Almizra. Més tard, Jaume II tornà a ocupar el regne durant l'etapa 1296-1304 i, després del Tractat d'Elx (1305), el cedí definitivament a Castella. Arran de la seva repoblació inicial, feta amb catalans, el català s'hi va parlar fins al tombant del , en què fou substituït pel murcià (anomenat "panotxo" a la zona), un castellà empeltat de catalanismes procedent de noves repoblacions amb castellans. El murcià es troba actualment en franca reculada a causa de l'ensenyament del castellà normatiu a les escoles.

Economia 
Tradicionalment agrícola, i seu de la major productora d'hortalisses de tota Europa, actualment la vegueria murciana ha adoptat un paper decisiu en el sector industrial i de serveis murcians. Destaca el polígon oest, on es troben localitzades gran part d'aquestes indústries.

Poblacions com Alcantarilla són seu de grans empreses que exporten conserves a l'estranger. A Santomera i Beniel destaca la producció de cítrics, especialment la llimona, el que ha dut a Santomera a ser coneguda com "el llimonar d'Europa".

Referències
Segura Mitjà

El Segura Mitjà (en castellà Vega Media del Segura) és una comarca murciana situada entre la Vall de Ricote i l'Horta de Múrcia. La seua capital és Molina de Segura i es dedica fonamentalment a l'agricultura de regadiu (cítrics i hortalisses), a més de la indústria conservera que se'n deriva. Està formada pels següents municipis:

Comarques de Múrcia
Alt Segura

L'Alt Segura (en castellà Vega Alta del Segura) és una comarca de la Regió de Múrcia amb capital a Cieza. Està situada al nord de la Vall de Ricote i al sud de l'Altiplà. Té 52.372 habitants i la seua principal activitat és l'agricultura de regadiu, en què destaquen els préssecs.

Històricament les viles d'Abarán i Blanca s'han considerat com a part de la Vall de Ricote, sobretot per tindre una història comuna i una proximitat molt gran, però en les últimes divisions comarcals realitzades per la Regió de Múrcia s'ha creat aquesta comarca, la de la Vega Alta, amb capitalitat a Cieza.

Referències 

Comarques de Múrcia
Geometria analítica

La geometria analítica és la part de les matemàtiques que fa ús de l'àlgebra per descriure i analitzar figures geomètriques.

En el següent exemple tenim l'expressió:

que representa, en la geometria analítica plana, una el·lipse centrada en l'origen d'un sistema de coordenades cartesianes, que té el valor a com semieix major i el valor b com semieix menor. L'eix major és l'eix de les abscisses X.

En un sistema de coordenades cartesianes, un punt del pla queda determinat per dos nombres reals, que són l'abscissa i l'ordenada del punt. D'aquesta manera, a qualsevol punt del pla li corresponen sempre dos nombres reals ordenats (abscissa i ordenada) i, recíprocament, a un parell ordenat de nombres reals ordenats, correspon un únic punt del pla.

Conseqüentment, en el sistema cartesià s'estableix una correspondència biunívoca entre un concepte geomètric com és un punt del pla i un concepte algebraic com és un parell de nombres ordenat. Aquesta correspondència constitueix el fonament de la geometria analítica.

Els raonaments anteriors són tanmateix vàlids per un punt a l'espai i una terna ordenada de nombres.

Referències

Vegeu també 

 Espai vectorial
 Matemàtiques aplicades
 Descartes

analitica
Organització politicoadministrativa d'Alacant

El terme municipal de la ciutat d'Alacant a la comarca de l'Alacantí (País Valencià), té una superfície de 201,27 km². Ultra el territori on es troba la ciutat, té dos enclavaments al nord i una illa al sud. Es divideix oficialment en 12 entitats de població, comptant cadascuna d'elles amb, almenys, un nucli de població. L'entitat on es troba la ciutat d'Alacant es vertebra en 41 barris. Aquesta divisió s'utilitza en l'elaboració de censos i en el recompte de vots electorals. A més, de forma no oficial, els alacantins divideixen la ciutat en gairebé un centenar de districtes foguerers (àrees en les quals es planta una foguera de Sant Joan), dels quals no sempre tenen un equivalent exacte en barris oficials.

Entitats i nuclis de població 
El terme municipal d'Alacant es divideix en 12 entitats de població. Cadascuna d'elles té almenys un nucli de població. A efectes estadístics, aquells habitants d'una entitat que no es troben dintre d'un nucli de població es comptabilitzen en l'epígraf Disseminat.

Barris 
Alacant, com a entitat de població, es divideix en 41 barris que cobrixen tota la seua superfície, d'acord amb la guia de carrers i la llista de barris de la pàgina de l'Ajuntament. En algunes estadístiques oficials, per a completar tot el terme municipal, se sol afegir un 42é barri que inclou a les 11 entitats de població restants. Aquest barri «fictici» normalment rep el nom de Partides rurals, i s'inclou al final d'esta taula.

Hi ha altres mapes, com el de la pàgina de l'Agència Local de Desenvolupament Econòmic i Social d'Alacant, les divisions del qual per barris se circumscriuen només a les àrees habitades, deixant al marge altres zones no urbanitzades, com els Castells de Santa Bàrbara i Sant Ferran, la Serra Grossa, etc. Aquest pla, a més, dona un tractament diferent del Port d'Alacant i la platja del Postiguet: mentre que en la pàgina de l'Ajuntament aquests s'inclouen en el barri d'Eixample-Diputació, en el pla de l'Agència Local es reparteixen entre els barris de l'Eixample, Centre, Barri Antic, Raval Roig i altres dos sense habitants, anomenats Port llevant i Port Ponent (i numerats com 43 i 44, respectivament). No obstant això, la divisió que s'usarà ací és la de l'Ajuntament d'Alacant, per ser la que presenta la informació més recent i actualitzacions anuals.

Els nuclis de població de Tàngel i del Palamó s'integren al barri del Palamó, mentre que el d'Urbanova s'integra al barri del Palmerar-Urbanova-Tabarca. En 2015 es crearen els districtes de Ciutat Escollida (separat de Joan XXIII) i Gran Via Sud (separat del Polígon del Baver).

Notes

Referències 

Barris d'Alacant
Barris d'Alacant
Les Valls Seques

Les Valls Seques de McMurdo són una extensa zona no glaçada de l'Antàrtida, d'uns 15.000 km², situada a l'oest de les bases neozelandeses i estatunidenques de McMurdo Sound. El glaç no les cobreix, per això tenen un gran interès científic, ja que resulten úniques per a la recerca de la història de la Terra i l'adaptació de la vida a medis extrems.

El 3 de juny del 2004, Nova Zelanda i els Estats Units van establir un nou estatut per preservar-ne els valors faunístics, ecològics i estètics.

Les valls seques i el planeta Mart 
Les valls fredes i seques i amb el sòl salí de McMurdo presenten taques humides a la primavera malgrat no haver ni fusió de la neu ni la possibilitat de pluja. Segons un estudi fet per la Universitat Estatal d'Oregon i publicat el febrer de 2012 per la revista científica Geophysical Research Letters, aquests sòls salins capturen humitat directament de l'atmosfera i aquest procés també podria tenir lloc al planeta Mart i a altres planetes. Els investigadors exposen que si bé amb la sal comuna cal un dia sencer amb un 75% d'humitat relativa en l'atmosfera perquè la sal quedi humida, amb la sal de clorur de calci només en cal el 35%. Els investigadors de la Portland State University i Ohio State University, van comprovar que els sòls humits creats per aquest fenomen tenien de 3 a 5 vegades més contingut d'aigua que els sòls del voltant i a més tenien més matèria orgànica, incloent microbis, situació que podria augmentar el potencial de vida a Mart, ja que els sòls salins també es presenten a Mart.

Referències

Enllaços externs 

Geografia de l'Antàrtida
Oriental

Referit als natural o allò procedent de:
 Orient, lloc d'on surt el Sol, Est.
 Extrem Orient, és, de forma inconcreta, l'est de l'Àsia.
 Orient Mitjà o Orient pròxim: la part de l'Orient que està més a prop d'Europa
 l'Oriental (Múrcia), comarca murciana 
 l'Oriental (Marroc), regió del Marroc
 Oriental (Carolina del Nord), localitat del comtat de Pamlico
Vall del Vinalopó

La vall del Vinalopó és la depressió formada pel riu Vinalopó que es divideix tradicionalment en tres comarques: Alt Vinalopó, Vinalopó Mitjà i Baix Vinalopó. Hi ha una relació molt estreta entre les tres comarques pel que moltes vegades es parla de la vall del Vinalopó com una unitat. La població és de 465.478 i les ciutats més importants són les tres capitals comarcals: Elx, Elda i Villena. Tota la vall es caracteritza per un paisatge àrid conseqüència d'unes pluges entre els 250 mm i els 400 mm i es dedica a l'agricultura (raïm, vins, hortalisses), l'extracció de marbre, la indústria (calcer, pell, catifes) i els serveis.

Valls del País Valencià
Comarques naturals del País Valencià
Dolçaina

La dolçaina (també anomenada donçaina, xaramita, xirimita o gaita) és un instrument musical de vent, de llengüeta doble i tub cònic, generalment de fusta, amb una sèrie de forats que es tapen amb els dits. Per aquesta forma cònica i no cilíndrica, especialment al final, se li donava antigament el nom de trompa. El qui toca la dolçaina és un dolçainer. En la classificació d'Hornbostel-Sachs es troba en el grup 422.112 dels aeròfons de llengüeta doble i tub cònic.

Existeixen moltes varietats de dolçaines: la valenciana, la castellana (amb claus), l'aragonesa, la gralla de Catalunya, i el bolin-gozo del País Basc.

El seu origen és antic. Tanmateix, el fet que siga un instrument de llengüeta doble, com l'oboè, suggereix que podria aparèixer després dels instruments de llengüeta simple, com ara el clarinet. El so de la dolçaina valenciana és viu i penetrant, i en mans d'un bon dolçainer es pot sentir a molta distància.

Parts 

La dolçaina valenciana està composta per la pipa, el tudell, el gobelet (o cap), el cos i la campana. El gobelet, el cos i la campana formen allò que s'anomena pròpiament dolçaina, i la resta (la pipa i el tudell) en són complements.

Tradicionalment, les dolçaines s'han fabricat amb fusta autòctona, de ginjoler, boix, cirerer; més modernament (els anys 70), de fustes tropicals, palissandres i granadillo. A partir de l'any 2007, Paco Bessó va fer les primeres dolçaines fetes de resina plàstica que, igualant molt la sonoritat de les de fusta, són més econòmiques, resistents i amb una compensació quant a l'afinació bastant acceptable.

Ús 

La dolçaina fa parella amb el tabalet, i ambdós instruments són suficients per a amenitzar musicalment qualsevol festa al carrer. Bona cosa de la música popular valenciana es toca amb dolçaina i tabalet. Entre les melodies més belles per a ser tocades amb la dolçaina, en podem destacar la tonada de la muixeranga.

Actualitat 
L'any 2009 es presentà, al teatre romà de Plovdiv (Bulgària) una dolçaina baixa creada en una colla de dolçainers de Bétera. L'instrument es creà després d'estudis sobre instruments antics. Fonamentalment, es tracta d'una còpia de les xirimites dels segles  I .

Un dels referents actuals en la recuperació de la dolçaina al País Valencià és Joan Martínez i Martínez, mestre dolçainer i professor d'aquest instrument en diverses institucions valencianes.

Referències

Vegeu també 
 Gralla.
 Llista de digitacions de dolçaines.
 Muixeranga.
 Tabal.

Enllaços externs 

 Dol-i-tab - Pàgina de la dolçaina i el tabalet.
 El Club de la Dolçaina .
 Federació Valenciana de Dolçainers i Tabaleters.
 Una altra pàgina de dolçaina i tabalet .
 Inestable.
 Discografía d'Emili el xirimiter.

Grups de dolçainers 
 Gaiters de l'aguilot.
 Colla jove de dolçainers de Tortosa.
 Colla Gegantera de Tortosa.

Instruments de llengüeta doble
Instruments tradicionals
Instruments musicals bascos
Música tradicional del País Valencià
Muro

Muro (Mallorca), municipi de Mallorca 
 Muro d'Alcoi, municipi del Comtat (Alacant) 
 Muro (Còrsega), comuna de l'Alta Còrsega (França)
 Muro de Aguas municipi de la Rioja, a la regió de la Rioja Baixa
 Muro en Cameros municipi a la comarca del Camero Viejo, de La Rioja (Espanya).

Vegeu també 
 Mur
 Muros
Escut de Castell de Mur

L'escut oficial de Castell de Mur té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un mur d'or. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 4 d'octubre de 2001 i publicat en el DOGC el 30 d'octubre del mateix any amb el número 3503, substituint l'escut antic de Mur, que fou adoptat per al nou municipi entre 1972 i 2001. L'escut antic de Guàrdia de Tremp, per tant, fou deixat d'utilitzar ja el 1972.

Interpretació 
L'escut del municipi (format el 1972 amb la unió de Guàrdia de Noguera i Mur) són les armes parlants de la baronia medieval de Mur, representada també per la corona de baró.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Escut
Castell de Mur
Escut de Gavet de la Conca

L'escut oficial de Gavet de la Conca té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una clau d'or en pal amb la dent a dalt i mirant a la destra, acostada d'una mitra d'argent embellida d'or, a la destra, i d'un món de sable creuat i cintrat d'or, a la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
L'escut actual aprovat el 2 de febrer de 1999 i publicat al DOGC el 5 de març de 1999 amb el número 2841, ha substituït l'escut antic de Sant Serni, que s'adoptà el 1972 arran de la creació del nou municipi de Gavet de la Conca, creat aquell any per la unió dels antics termes d'Aransís, Sant Salvador de Toló i Sant Serni. Els escuts dels antics municipis d'Aransís i Sant Salvador de Toló es deixaren d'utilitzar també el 1972.

Interpretació 
És un escut de nou disseny, cercant la integració d'elements simbòlics dels municipis que integraren el nou de Gavet de la Conca, a través dels seus sants patrons. La clau és l'atribut de sant Pere, patró de Gavet de la Conca. Els altres dos elements representen els dos altres pobles principals del municipi: la mitra és el senyal tradicional del poble de Sant Serni (simbolitza el bisbe Sadurní de Tolosa) i el món és un atribut del Crist Salvador, patró de Sant Salvador de Toló.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Gavet de la Conca
Escut
Escut d'Isona i Conca Dellà

L'escut oficial d'Isona i Conca Dellà té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, dos canons de font de sable movent dels flancs de l'escut amb tres raigs d'atzur, cadascun caient sobre un toll d'aigua d'atzur carregat de vuit roses d'or posades quatre, tres i una formant triangle. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983, substituint l'escut antic d'Isona, adoptat entre 1970 i 1983 com a escut de tot el nou terme municipal d'Isona i Conca Dellà. Els antics escuts de Benavent de Tremp, Conques, Figuerola d'Orcau, Orcau i Sant Romà d'Abella perderen vigència el 1970, amb la integració dels seus antic municipis en el d'Isona i Conca Dellà.

Interpretació 
Les dues fonts i l'aigua són els elements de l'escut tradicional de la vila d'Isona, cap del nou municipi creat el 1970 amb la unió dels antics municipis de Benavent de la Conca, Conques, Figuerola d'Orcau, Isona, Orcau i Sant Romà d'Abella. Les vuit roses d'or provenen de les armes dels Orcau, senyors de la baronia d'Orcau a la qual van pertànyer històricament diversos pobles del nou municipi (Benavent de la Conca, Conques, Figuerola d'Orcau, Bastús i Orcau).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Isona i Conca Della
Isona i Conca Dellà
Bandera d'Isona i Conca Dellà

La bandera oficial d'Isona i Conca Dellà té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, truncada per la meitat amb 3 crestes; queda la part superior blanca i la inferior blava, aquesta amb vuit roses grogues disposades 3-2-3.

Les crestes en realitat és una línia ondada de tres ones que representa les dues fonts que figuren a l'escut.

Història 
Va ser aprovada el 30 de maig de 1991 i va ser publicada en el DOGC el 14 de juny del mateix any amb el número 1455.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Isona i Conca Della
Isona i Conca Della
Escut de Llimiana

L'escut oficial de Llimiana té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un castell d'or tancat de sable acostat d'un escudet d'or amb un lleó de sable armat de gules, a la destra, i d'un escudet d'or amb 4 pals de gules a la sinistra. Per timbre una corona mural de vila.

Història 

Va ser aprovat el 16 de març de 2000 i publicat en el DOGC el 14 d'abril del mateix any amb el número 3121, substituint l'escut existent anteriorment en el qual es representava el Santuari de Llimiana, de colors naturals; peu d'or, amb dues LL de sable.

S'hi veu el castell de la vila (), que fou una de les fortificacions a la frontera entre els comtats de Pallars i Urgell, prop dels territoris musulmans. Va pertànyer a diverses famílies fins al 1481, any en què el rei Ferran el Catòlic el va donar a Joan de Lanuza; sis anys més tard, va tornar a la jurisdicció dels reis.

Els dos escudets a banda i banda del castell són les armes dels Lanuza (un lleó de sable sobre camper d'or) i les armes reials de Catalunya (quatre pals de gules sobre camper d'or).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Llimiana
Escut
Escut de Salàs de Pallars

L'escut oficial de Salàs de Pallars té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una àguila bicèfala coronada de sable carregant al pit un escudet de gules amb 3 palles d'or posades en banda, i sobremuntada d'un castell d'or obert. Per timbre una corona mural de vila.

Història 

Va ser aprovat el 3 de desembre de 1987, substituint l'escut antic.

Interpretació 
L'escut tradicional de la vila conté l'àguila bicèfala dels comtes de Pallars (amb l'escudet amb les palles, que són les armes parlants del comtat), ja que el castell de Salàs (del , també reproduït a l'escut) va pertànyer a aquest comtat, més endavant marquesat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Salas de Pallars
Escut
Escut de Sarroca de Bellera

L'escut oficial de Sarroca de Bellera té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un moltó dret de gules encollarat, clarinat i ungulat d'atzur. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 31 d'agost de 1995 i publicat al DOGC el 15 de setembre del mateix any amb el número 2101, substituint l'escut antic. L'antic escut de Benés era en desús des del 1972.

Interpretació 
L'escut de Sarroca ha agafat les armes dels barons de Bellera (un moltó rampant de gules sobre camper d'or), senyors del castell de la població (malgrat la presència en el seu terme de diversos pobles, sobretot els de l'antic municipi de Benés: Avellanos, Benés, Buira, Burguet, Castellgermà, Manyanet, el Mesull, Sas i Sentís, que pertanyien als Erill). La baronia també està representada per la corona sobre l'escut.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Sarroca de Bellera
Escut
Escut de Senterada

L'escut oficial de Senterada té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un moltó de gules dret encollarat, clarinat i ungulat d'atzur, acompanyat de 2 rodelles de gules carregades de 3 palles d'or posades en banda, una a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.

Història 

Va ser aprovat el 13 d'octubre de 1988 i publicat al DOGC el 9 de novembre del mateix any amb el número 1066, substituint l'escut antic que, per absència d'un escut propi, era el de Catalunya, simplement amb el nom del poble a la capçalera.

Interpretació 
El poble va pertànyer majoritàriament a la baronia de Bellera, dins el comtat de Pallars (els pobles de Burguet, Cérvoles i Naens, pertanyents a Senterada, eren dels Erill). El moltó de gules sobre camper d'or són les armes dels barons de Bellera, i les dues rodelles contenen les armes parlants dels comtes de Pallars, tres palles d'or sobre camper de gules.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Senterada
Senterada
Escut de Talarn

L'escut oficial de Talarn té el següent blasonament: escut caironat partit: 1r de gules, una muralla d'or; 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila. Va ser aprovat el 25 de juliol de 1991, per substituir l'escut antic.

Interpretació 
La vila de Talarn, nascuda en un turó entorn de l'antic castell, fou una important plaça fortificada, i la capital del Pallars el 1453. L'escut mostra un llenç de muralla, en record del recinte fortificat al voltant de la vila —del qual encara queden algunes restes— i els quatre pals de Catalunya, en al·lusió a la jurisdicció reial sobre la vila (per exemple, el 1370 el rei va concedir el dret de fer-hi una fira i un mercat, i Talarn era una de les viles que enviava representació a les Corts).

Escut antic 

L'antic escut fou substituït, el 25 de juliol del 1991, per l'escut actual, adaptat a la normativa vigent sobre símbols oficials. Descripció heràldica: D'or, quatre pals de gules; bordura de gules; en cap, corona d'or; a banda i banda de l'escut, les lletres T i A, d'or.

Referències 

Talarn
Escut
Escut de la Torre de Cabdella

L'escut oficial de la Torre de Cabdella té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una vall de sable acompanyada d'una torre d'atzur oberta. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 22 de gener de 1991 i publicat en el DOGC el 8 de febrer del mateix any. Substituí en aquell moment l'escut antic de la Torre de Cabdella, i el 1970 ja havia fet perdre validesa als antic escuts de Mont-ros i la Pobleta de Bellveí, en quedar absorbits llurs municipis en el de la Torre de Cabdella.

Interpretació 
La torre és un senyal parlant al·lusiu al nom del poble, i la partició de sable representa la vall Fosca, on es troba emplaçada la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Torre de Cabdella
Escut
Bandera de la Torre de Cabdella

La bandera oficial de la Torre de Cabdella té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en barra en dues meitats iguals, la del pal de color blau, i la del vol dividida en dues meitats, blanca la primera, i negra la del vol.

Història 
Va ser aprovada el 9 de juny de 1993 i publicada en el DOGC el 23 de juny del mateix any amb el número 1761.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Torre de Cabdella
La Torre de Cabdella
L'Horta

Horta de València, comarca del País Valencià, amb capital a València
 Horta Nord, comarca del centre del País Valencià.
 Horta Sud, comarca valenciana del centre del País Valencià amb capital a Catarroja 
 Horta Oest, antiga comarca valenciana ara repartida entre l'Horta Nord i l'Horta Sud.
 L'Horta (Sóller), barriada de Sóller, a mig camí entre la ciutat i el seu port 
 S'Horta a Felanitx, Mallorca 
 L'Horta (Jesús) vénda de la parròquia de Mare de Déu de Jesús, municipi de Santa Eulària des Riu, illa d'Eivissa.

Vegeu també 
 Horta
Escut de Vic

L'escut oficial de Vic té el següent blasonament:
Escut caironat quarterat en sautor: 1r i 4t d'or, 4 pals de gules; 2n i 3r d'argent, una creu abscissa de gules. Per timbre, una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 8 de juny de 1995 i publicat al DOGC el 23 del mateix mes amb el número 2066.

Escut tradicional de la ciutat des de temps medievals. Quan Guifré el Pelós va repoblar la localitat (l'any 878), que havia estat destruïda arran de la invasió islàmica el 788, es va quedar amb la ciutat alta, amb el castell construït sobre el temple romà, i va deixar la part baixa per a l'església, per reconstituir-hi la seu episcopal. Des de llavors, la ciutat va ser governada pels bisbes i per la Corona (això és el que representa la creu llatina i les armes reials de l'escut), representada pels Montcada, senyors del castell. El 1356 va esdevenir el centre del comtat d'Osona, i això es reflecteix en la corona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Vic
Cultura de Vic
Joan Lerma i Blasco

és un polític valencià que fou el segon president de la Generalitat Valenciana, el primer elegit democràticament. També fou secretari general del PSPV-PSOE des de 1979 fins a l'any 1997, i senador des de 1995.

Biografia 
Va estudiar ciències econòmiques a la Universitat de València. Durant el congrés extraordinari dels socialistes valencians realitzat l'any 1979 va ser nomenat secretari general del partit, substituint Joan Pastor. Fou escollit diputat al Congrés dels Diputats en les eleccions generals de 1979, va ser novament escollit en les eleccions de 1982 i va formar part del primer consell preautonòmic valencià, sota la presidència de Josep Lluís Albiñana.

El 1983 abandonà el Congrés per a esdevenir diputat a les Corts Valencianes. Lerma va ser el cap de cartell dels socialistes i es va convertir en president de la Generalitat Valenciana, càrrec que ostentà fins al 1995, moment en què la presidència del País Valencià passà a mans del Partit Popular.

El 3 de juliol de 1995 fou nomenat Ministre d'Administracions Públiques per Felipe González, càrrec que ocupà fins al final de la V legislatura al Congrés. Aquell mateix any fou designat senador al Senat en representació de la seva comunitat autònoma. Va ser reescollit l'any 1999 i en les eleccions de 2004, i va ser portaveu del PSOE al Senat. Abandonà el seu escó a la cambra alta el juliol de 2007.

El 1997 es va celebrar el 8é Congrés dels socialistes valencians, on Lerma fou succeït per Joan Romero.

A partir del 18 d'octubre de 2007, actuà com a president de la comissió gestora de la Secretaria General del PSPV-PSOE arran de la dimissió de Joan Ignasi Pla fins a l'elecció del nou secretari general Jorge Alarte el 2008.

Referències

Enllaços externs 

 Plana personal de Joan Lerma  
 Informació de Joan Lerma al Senat espanyol 

Presidents de la Generalitat Valenciana
Diputats valencians al Congrés dels Diputats pel PSOE
Senadors valencians al Senat espanyol
Ministres valencians del Govern d'Espanya
Diputats a les Corts Valencianes pel Partit Socialista del País Valencià
Militants del Partit Socialista del País Valencià
Polítics de València
Alumnes de la Universitat de València
Ministres d'Administracions Públiques del Govern d'Espanya
Diputats al Congrés dels Diputats (I Legislatura)
Diputats al Congrés dels Diputats (II Legislatura)
Gran Creu de l'Orde de Carles III
Naixements del 1951
Diputats de la primera legislatura del País Valencià
Diputats de la segona legislatura del País Valencià
Diputats de la tercera legislatura del País Valencià
Diputats de la quarta legislatura del País Valencià
Verdaguer

Toponímia: Pic Verdaguer, pic del massís del Montcalm proper a la Pica d'Estats entre Catalunya i l'Arieja (França)
 Biografies:
 Jacint Verdaguer i Santaló o Mossèn Cinto Verdaguer, poeta català del segle XIX
 Antoni Verdaguer i Serra, cineasta català dels segles XX-XXI
 Juan Francisco Verdaguer, humorista uruguaià del segle XX
 Xavier Verdaguer, emprenedor en sèrie de Barcelona que en els últims anys ha propulsat diverses empreses d'innovació tecnològica
 Antoni Verdaguer Llunell, pintor català dels segles  i 
 David Verdaguer, actor català
 Xavier Verdaguer Renart (Xevi Verdaguer), fisioterapeuta i divulgador de la psiconeuroimmunoendocrinologia
Lolicon

Lolicon o rorikon (ロリコン) també romanitzat com a lolikon, és una contracció japonesa (o engrish) de la frase "Lolita complex" (complex de Lolita). Al Japó, el terme descriu una preferència sexual per jovenetes de 15 a 19 anys o dones adultes amb aspecte infantil, o a un individu amb aquesta atracció. També és comunament usat en referir-se al manga lolicon o a l' anime lolicon, un gènere del manga i de l'anime on personatges femenins d'aparença infantil són freqüentment representades de manera eròtica, en un estil artístic de l'estil manga shōjo. Fora del Japó, "lolicon" té un ús menys comú i usualment es refereix al gènere.

La frase és una referència al llibre Lolita de Vladimir Nabokov, on un home de mitjana edat s'obsessiona sexualment amb una nena de dotze anys. Va ser usat per primera vegada la Japó en la dècada de 1970, i ràpidament va ser usat per descriure retrats eròtics dōjinshi (còmic amateur) de nenes. En la dècada de 1980, el manga lolicon es va fer àmpliament disponible en un nombre de revistes d'antologia de manga pornogràfiques i autors com Miki Hayasaka, Kamui Fujiwara, Kyoko Okazaki, Narumi Kakinouchi, i Yoshiki Takaya. El 1989, després de descobrir-se que un assassí en sèrie japonès, Tsutomu Miyazaki, era fan del lolicon, va haver-hi pànic moral i crides per a la regulació del manga.

S'han anat promulgant lleis a diversos països, inclòs el Japó, per a regular el contingut explícit que representa nens o personatges d'aparença infantil com el mateix lolicon, shotacon, bishōjo i bishōnen. Grups de pares i ciutadans al Japó s'han organitzat per a demanar controls més forts i lleis més estrictes per al manga lolicon i similars. Els crítics afirmen que el gènere lolicon fomenta l'abús sexual infantil, mentre que uns altres diuen que no hi ha evidències per a aquesta afirmació. Estudis sobre els fans del lolicon mostren que aquests són atrets per una estètica de tendresa en comptes de per l'edat dels personatges. i que col·leccionar lolicon representa una desconnexió amb la societat.

Descripció 
El terme és usat normalment a l'anime, manga o altres fonts visuals d'art que contenen escenes eròtiques o sexuals de noies joves, i per persones que es troben sexualment atrets per menors d'edat (noies també), tant fictícies com reals. Per altra banda, els subjectes que tenen aquest complex són majors d'edat. De fet, fotografies i vídeos de joves dins escenes sexuals se solen considerar lolicon, però normalment això es considera simplement pornografia infantil. El lolicon és legal al Japó (sempre que les models menors d'edat no formin part del procés creatiu), mentre que la pornografia infantil no ho és (per aquest motiu es recorre al manga i anime hentai).

Alguns personatges menors de dotze anys, com per exemple Sakura Kinomoto de Sakura, la caçadora de cartes, són a vegades considerats a aparentar lolicon quasi de manera deliberada. Així es denota sobretot a la feina derivada, com artbooks o dojinshi, més que a la branca i l'obra general.

Shota-con és l'equivalent al lolicon, però amb nois.

Referències 

Gèneres d'anime
Gèneres de manga
Hentai
Premis Princesa d'Astúries

Els Premis Princesa d'Astúries, fins al 2014 anomenats Premis Príncep d'Astúries, van néixer el 1981, convocats per la fundació Princesa d'Astúries, i es donen anualment a Oviedo, capital del Principat d'Astúries, en una cerimònia presidida pel príncep d'Astúries. Tant per la categoria dels premiats com per la composició dels jurats són un tret acadèmic de primer ordre.

Els premiats poden ser persones físiques, institucions, o grups de treball de tot el món, que hagin destacat en la seva trajectòria en alguna de les vuit categories: Arts, Esports, Ciències Socials, Comunicació i Humanitats, Concòrdia, Cooperació Internacional, Investigació Científica i Tècnica, o Lletres.

Enllaços externs 

  Fundació Princesa d'Astúries
Premi Princesa d'Astúries de les Arts

El Premi Princesa d'Astúries de les Arts és un premi cultural, instituït el 1981. Està concedit a la persona, grup de persones o institució la tasca de la qual en l'arquitectura, cinema, dansa, escultura, música, pintura i altres expressions artístiques, constitueixi una aportació rellevant al patrimoni cultural de la Humanitat.

El premis són atorgats per la Fundació Príncep d'Astúries, de la qual Felip de Borbó i Grècia és el president honorari. Els premis són lliurats durant una cerimònia celebrada a Oviedo, capital del Principat d'Astúries.

Llista de guardonats en la categoria arts 
 2023: Meryl Streep
 2022: Carmen Linares i María Pagés
 2021: Marina Abramović
 2020: Ennio Morricone i John Williams
 2019: Peter Brook
 2018: Martin Scorsese
 2017: William Kentridge
 2016: Núria Espert
 2015: Francis Ford Coppola
 2014: Frank Gehry
 2013: Michael Haneke
 2012: Rafael Moneo
 2011: Riccardo Muti
 2010: Richard Serra
 2009: Norman Foster
 2008: Orquestas Juveniles e Infantiles de Venezuela
 2007: Bob Dylan
 2006: Pedro Almodóvar
 2005: Maia Plissétskaia i Tamara Rojo
 2004: Paco de Lucía
 2003: Miquel Barceló
 2002: Woody Allen
 2001: Krzysztof Penderecki
 2000: Barbara Hendricks
 1999: Santiago Calatrava Valls
 1998: Sebastião Salgado
 1997: Vittorio Gassman
 1996: Joaquín Rodrigo Vidre
 1995: Fernando Fernán Gómez
 1994: Alícia de Larrocha
 1993: Francisco Javier Sáenz de Oiza
 1992: Roberto Matta Echaurren
 1991: Victòria dels Àngels, Teresa Berganza, Montserrat Caballé, Josep Carreras, Pilar Lorengar, Alfredo Kraus i Plácido Domingo.
 1990: Antoni Tàpies
 1989: Óscar Niemeyer
 1988: Jorge Oteiza
 1987: Eduardo Chillida
 1986: Luis García Berlanga
 1985: Antonio López García
 1984: Orfeón Donostiarra
 1983: Eusebio Sempere
 1982: Pablo Serrano Aguilar
 1981: Jesús López Cobos

Referències 

 
Príncep d'Astúries
Premi Princesa d'Astúries dels Esports

El Premi Príncep d'Astúries dels Esports serà concedit a aquella persona o persones, o institució que, a més de l'exemplaritat de la seva vida i obra, hagi aconseguit noves metes en la lluita de l'home per superar-se a si mateix i contribuït amb el seu esforç, de manera extraordinària, al perfeccionament, cultiu, promoció o difusió dels esports.

Llista de guardonats 
 2019 Lindsey Vonn
 2018 Reinhold Messner i Krzysztof Wielicki
 2017 Selecció de rugbi XV de Nova Zelanda
 2016 Francisco Javier Gómez Noya
 2015 Pau i Marc Gasol
 2014 Marató de Nova York
 2013 José María Olazábal
 2012 Xavi Hernández i Iker Casillas
 2011 Haile Gebreselassie
 2010 Selecció espanyola de futbol
 2009 Ielena Issinbàieva
 2008 Rafel Nadal
 2007 Michael Schumacher
 2006 Selecció espanyola de bàsquet
 2005 Fernando Alonso
 2004 Hixam el Guerrouj
 2003 Tour de França
 2002 Selecció de futbol del Brasil
 2001 Manel Estiarte
 2000 Lance Armstrong
 1999 Steffi Graf
 1998 Arantxa Sánchez Vicario
 1997 Equip espanyol de Marató: Abel Antón, Martín Fiz, José Manuel García, Fabián Roncero, Alberto Juzdado i Diego García
 1996 Carl Lewis
 1995 Hassiba Boulmerka
 1994 Martina Navrátilová
 1993 Javier Sotomayor
 1992 Miguel Induráin
 1991 Serguei Bubka
 1990 Sito Pons
 1989 Severiano Ballesteros
 1988 Joan Antoni Samaranch
 1987 Sebastian Coe

Enllaços externs 
  Premi dels Esports

Referències 

Príncep d'Astúries
Premis esportius
Premi Princesa d'Astúries de Ciències Socials

El Premi Príncep d'Astúries de Ciències Socials és concedit, des de l'any 1981, a la persona, grup de persones o institució la tasca de la qual creadora o d'investigació en els camps de l'antropologia, dret, economia, geografia, història, psicologia, sociologia i altres ciències socials representi una contribució rellevant al desenvolupament de les mateixes en benefici de la Humanitat.

Llista de guardonats 
 2017 Karen Armstrong
 2016 Mary Beard
 2015 Esther Duflo
 2014 Joseph Pérez
 2013 Saskia Sassen
 2012 Martha Nussbaum
 2011 Howard Gardner
 2010 Equip arqueològic que va descobrir l'exèrcit de guerrers de terracota
 2009 David Attenborough
 2008 Tzvetan Todorov
 2007 Ralf Dahrendorf
 2006 Mary Robinson
 2005 Giovanni Sartori
 2004 Paul Krugman
 2003 Jürgen Habermas
 2002 Anthony Giddens
 2001 Juan Iglesias Santos i El Colegio de México
 2000 Carlo Maria Martini
 1999 Raymond Carr
 1998 Pierre Werner i Jacques Santer
 1997 Martí de Riquer Morera
 1996 John Elliott
 1995 Joaquim Veríssimo Serrão i Miquel Batllori i Munné
 1994 Aurelio Menéndez
 1993 Silvio Zavala
 1992 Juan Velarde Fuertes
 1991 Miguel Artola Gallego
 1990 Rodrigo Uría González
 1989 Enrique Fuentes Quintana
 1988 Luis Díez del Corral i Luis Sánchez Agesta
 1987 Juan José Linz
 1986 José Luis Pinillos
 1985 Ramón Carande Thovar
 1984 Eduardo García de Enterría
 1983 Julio Caro Baroja
 1982 Antonio Domíguez Ortiz
 1981 Romà Perpinyà i Grau

Referències

Enllaços externs 
  Fundació Príncep d'Astúries - Premi de Ciències Socials

 
Príncep d'Astúries
Ciències socials
Premi Princesa d'Astúries de Comunicació i Humanitats

El Premi Princesa d'Astúries de Comunicació i Humanitats és concedit, des de l'any 1981, a la persona, grup de persones o institució la tasca de la qual, creadora o d'investigació, representi una aportació rellevant a la cultura universal en el camp de la comunicació i les humanitats.

Llista de guardonats 

 2023: Nuccio Ordine
 2022: Adam Michnik
 2021: Gloria Steinem
 2020: Fira Internacional del Llibre de Guadalajara i Hay Festival of Literature & Arts
 2019: Museo del Prado
 2018: Alma Guillermoprieto
 2017: Les Luthiers
 2016: James Nachtwey
 2015: Emilio Lledó
 2014: Quino
 2013: Annie Leibovitz
 2012: Shigeru Miyamoto
 2011: Royal Society
 2010: Zygmunt Bauman i Alain Touraine
 2009: Universitat Nacional Autònoma de Mèxic
 2008: El cercador Google
 2007: Revistes Nature i Science
 2006: National Geographic Society
 2005: Instituts culturals europeus: Goethe-Institut, Instituto Cervantes, Instituto Camões, Alliance Française, Società Dante Alighieri i British Council
 2004: Jean Daniel
 2003: Ryszard Kapuscinski i Gustavo Gutiérrez Merino
 2002: Hans Magnus Enzensberger
 2001: George Steiner
 2000: Umberto Eco
 1999: Instituto Caro y Cuervo
 1998: Reinhard Mohn
 1997: Václav Havel i Cable News Network (CNN)
 1996: Indro Montanelli i Julián Marías Aguilera
 1995: Agencia EFE i José Luis López Aranguren
 1994: Missions Espanyoles a Ruanda i Burundi
 1993: Revista Vuelta
 1992: Emilio García Gómez
 1991: Luis María Anson
 1990: Universitat Centreamericana José Simeón Cañas
 1989: Pedro Laín Entralgo i Fondo de Cultura Económica de México
 1988: Horacio Saénz Guerrero
 1987: Diari "El Tiempo" i Diari "El Espectador"
 1986: Grup de Comunicació O Globo
 1985: Josep Ferrater Mora
 1984: Claudio Sánchez Albornoz
 1983: Diari El País
 1982: Mario Augusto Bunge
 1981: María Zambrano Alarcón

Referències

Enllaços externs 
  Fundació Príncep d'Astúries - Premi de Comunicació i Humanitats
Premi Princesa d'Astúries de la Concòrdia

El Premi Príncep d'Astúries de la Concòrdia serà concedit a aquella persona o persones, o institució la tasca de la qual hagi contribuït de forma exemplar i rellevant a l'enteniment i a la convivència en pau entre els homes, a la lluita contra la injustícia, la pobresa, la malaltia, la ignorància o a la defensa de la llibertat, o que hagi obert nous horitzons al coneixement o s'hagi destacat, també de manera extraordinària, en la conservació i protecció del patrimoni de la Humanitat.

Llista de guardonats 
 2020 Els treballadors sanitaris a primera línia contra COVID-19
 2019 Gdansk
 2018 Sylvia Earle
 2017 Unió Europea
 2016 Aldees Infantils SOS
 2015 Orde Hospitalari de Sant Joan de Déu
 2014 Caddy Adzuba
 2013 ONCE
 2012 Federació espanyola del Banc d'Aliments
 2011 Herois de Fukushima
 2010 Mans Unides
 2009 La ciutat de Berlín
 2008 Ingrid Betancourt
 2007 Yad Vashem, Museu de l'Holocaust de Jerusalem
 2006 UNICEF
 2005 Filles de la Caritat de Sant Vicenç de Paül
 2004 El Camino de Santiago
 2003 Joanne Kathleen Rowling
 2002 Daniel Barenboim i Edward Said
 2001 Xarxa Mundial de Reserves de la Biosfera
 2000 Real Academia Española i Asociación de Academias de la Lengua Española
 1999 Càritas espanyola
 1998 Nicolás Castellanos, Vicenç Ferrer, Joaquín Sanz Gadea i Muhammad Yunus
 1997 Yehudi Menuhin i Mstislav Rostropóvitx
 1996 Adolfo Suárez
 1995 Hussein I de Jordània
 1994 Mensajeros de la Paz, Movimento Nacional de Meninos e Meninas de Rua i Save the Children
 1993 Coordinadora Gesto por la Paz d'Euskal Herria
 1992 Fundació Americana per la Investigació sobre la Sida (amfAR)
 1991 Metges Sense Fronteres i Medicus Mundi
 1990 Comunitats Sefardites
 1989 Stephen Hawking
 1988 Unió Internacional per la Conservació de la Natura i Fons Mundial per la Natura
 1987 Villa El Salvador
 1986 Vicaría de la Solidaridad de Xile

Referències

Enllaços externs 
  Fundació Príncep d'Astúries - Premi de la Concòrdia 

 
Príncep d'Astúries
Premis de drets humans
Premi Princesa d'Astúries de Cooperació Internacional

El Premi Príncep (o Princesa) d'Astúries de Cooperació Internacional és concedit des de l'any 1981 a la persona, persones o institució, la tasca de la qual, hagi contribuït de forma exemplar i rellevant al mutu coneixement, al progrés o a la fraternitat entre els pobles.

Llista de guardonats 
 2017 Hispanic Society of America
 2016 Conferència de l'ONU sobre el canvi climàtic
 2015 Viquipèdia
 2014 Programa Fulbright
 2013 Institut Max Planck
 2012 Moviment Internacional de la Creu Roja i la Mitja Lluna Roja
 2011 Bill Drayton
 2010 The Transplantation Society i la Organización Nacional de Trasplantes
 2009 Organització Mundial de la Salut (OMS)
 2008 Ifakara Health Research and Development Centre, Malaria Research and Training Centre, Kintampo Health Research Centre i el Centre d'Investigació en Salut de Manhiça
 2007 Al Gore
 2006 Fundació Bill i Melinda Gates
 2005 Simone Veil
 2004 Programa Erasmus de la Unió Europea
 2003 Luiz Inácio Lula da Silva
 2002 Comitè Científic per la Investigació a l'Antàrtida (SCAR)
 2001 Estació Espacial Internacional
 2000 Fernando Henrique Cardoso
 1999 Pedro Duque, John Glenn, Chiaki Mukai i Valeri Poliakov
 1998 Fatiha Boudiaf, Rigoberta Menchú, Fatana Ishaq Gailani, Somaly Mam, Emma Bonino, Graça Machel i Olayinka Koso-Thomas
 1997 El Govern de Guatemala i la Unidad Revolucionaria Nacional Guatemalteca
 1996 Helmut Kohl
 1995 Mário Soares
 1994 Iasser Arafat i Isaac Rabin
 1993 Cascos Blaus de les Nacions Unides destinats a l'antiga Iugoslàvia
 1992 Nelson Mandela i Frederik Willem de Klerk
 1991 Alt Comissionat de les Nacions Unides per als Refugiats (ACNUR)
 1990 Hans Dietrich Genscher
 1989 Jacques Delors i Mikhaïl Gorbatxov
 1988 Óscar Arias
 1987 Javier Pérez de Cuéllar
 1986 Universitats de Salamanca i Coïmbra
 1985 Raúl Alfonsín Foulkes
 1984 Grup de Contadora
 1983 Belisario Betancur
 1982 Enrique V. Iglesias
 1981 José López Portillo

Referències

Enllaços externs 
  Fundació Príncep d'Astúries - Premi de Cooperació Internacional

 
Príncep d'Astúries
Premi Princesa d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica

El Premi Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica serà concedit a la persona, persones, equip de treball o institució els descobriments o la tasca d'investigació del qual sigui considerada una contribució rellevant per al progrés de la Humanitat en els camps de les matemàtiques, física, química, biologia, medicina, ciències de la Terra i ciències de l'espai, així com tècniques i tecnologies relacionades amb elles.

Llista de guardonats 
 2017 Rainer Weiss, Kip Thorne, Barry Barish i l'observatori LIGO
 2016 Hugh Herr
 2015 Emmanuelle Charpentier i Jennifer Doudna
 2014 Avelino Corma, Mark E. Davis i Galen D. Stucky
 2013 Peter Higgs, François Englert i el CERN
 2012 Gregory Winter i Richard A. Lerner
 2011 Joseph Altman, Arturo Álvarez-Buylla i Giacomo Rizzolatti
 2010 David Julius, Linda Watkins i Baruch Minke
 2009 Martin Cooper i Raymond Samuel Tomlinson
 2008 Sumio Iijima, Shūji Nakamura, Robert Langer, George Whitesides i Tobin Marks
 2007 Ginés Morata Pérez i Peter Lawrence
 2006 Juan Ignacio Cirac Sasturain
 2005 Antonio Damasio
 2004 Judah Folkman, Tony Hunter, Joan Massagué, Bert Vogelstein i Robert Weinberg
 2003 Jane Goodall
 2002 Lawrence Roberts, Robert Kahn, Vinton Cerf i Tim Berners-Lee
 2001 Jean Weissenbach, Craig Venter, John Sulston, Francis Collins i Hamilton Smith
 2000 Luc Montagnier i Robert Gallo
 1999 Ricardo Miledi i Enrique Moreno González
 1998 Pedro Miguel Etxenike Landiríbar i Emilio Méndez Pérez
 1997 Equip Investigador del Jaciment arqueològic d'Atapuerca
 1996 Valentí Fuster Carulla
 1995 Instituto Nacional de Biodiversidad de Costa Rica i Manuel Losada Villasante
 1994 Manuel Elkin Patarroyo
 1993 Amable Liñán
 1992 Federico García Moliner
 1991 Francisco Bolívar Zapata
 1990 Salvador Moncada i Santiago Grisolía
 1989 Guido Münch
 1988 Manuel Cardona i Marcos Moshinsky
 1987 Pablo Rudomín Zevnovaty i Jacinto Convit
 1986 Antonio González González
 1985 David Vázquez Martínez i Emilio Rosenblueth
 1984 Antonio García Bellido
 1983 Lluís Antoni Santaló i Sors
 1982 Manuel Ballester Boix
 1981 Alberto Sols García

Enllaços externs 
  Fundació Príncep d'Astúries - Premi d'Investigació Científica i Tècnica

Referències 

 
Príncep d'Astúries
Investigacio Cientifica i Tecnica
Premi Princesa d'Astúries de les Lletres

El Premi Príncep d'Astúries de les Lletres serà concedit a la persona, grup de persones o institució la tasca de la qual representi una aportació rellevant a la cultura universal en el camp de la llengua.

Llista de guardonats 
 2020 Anne Carson
 2019 Siri Hustvedt
 2018 Fred Vargas
 2017 Adam Zagajewski
 2016 Richard Ford
 2015 Leonardo Padura
 2014 John Banville
 2013 Antonio Muñoz Molina
 2012 Philip Roth
 2011 Leonard Cohen
 2010 Amin Maalouf
 2009 Ismail Kadare
 2008 Margaret Atwood
 2007 Amos Oz
 2006 Paul Auster
 2005 Nélida Piñón
 2004 Claudio Magris
 2003 Fátima Mernissi i Susan Sontag
 2002 Arthur Miller
 2001 Doris Lessing
 2000 Augusto Monterroso
 1999 Günter Grass
 1998 Francisco Ayala
 1997 Álvaro Mutis
 1996 Francisco Umbral
 1995 Carlos Bousoño
 1994 Carlos Fuentes
 1993 Claudio Rodríguez
 1992 Francisco Morales Nieva
 1991 Poble de Puerto Rico
 1990 Arturo Uslar Pietri
 1989 Ricardo Gullón
 1988 Carmen Martín Gaite i José Ángel Valente
 1987 Camilo José Cela
 1986 Mario Vargas Llosa i Rafael Lapesa Melgar
 1985 Ángel González
 1984 Pablo García Baena
 1983 Juan Rulfo
 1982 Gonzalo Torrente Ballester i Miguel Delibes
 1981 José Hierro

Referències

Enllaços externs 
  Fundació Príncep d'Astúries - Premi de les Lletres

 
Princep d'Asturies
Montcabrer (Mariola)

El Montcabrer és el cim més alt de la serra de Mariola. Situat al terme municipal de Cocentaina (el Comtat) i amb 1.390 metres d'altitud, és el tercer cim més alt de la província d'Alacant, per darrere de l'Aitana i el Puig Campana.

El seu nom prové del fet que antigament els ramaders duien a pasturar les cabres al Montcabrer. És per això que tota la zona considerada de penya encara és propietat d'una antiga associació de ramaders de Cocentaina.

Ascensions 
En cotxe, cal prendre el camí asfaltat que partix des de les proximitats de l'antiga estació del Nord de Cocentaina. Es va ascendint entre pinedes i cases de camp fins que es perd l'asfalt, sobre la cota dels 900 m. Des d'eixe punt es continua amb camí bo, però de terra, ja dins del Parc natural de la Serra de Mariola. El camí acaba a les ruïnes del mas de Llopis. Des d'allí, cal seguir una senda ben marcada que du, en uns 45 minuts, fins al cim del Montcabrer.

Referències

Vegeu també 
 Llista de muntanyes del País Valencià.

Muntanyes del País Valencià
Geografia del Comtat
Geografia de Cocentaina