alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Michal Pro

Blahoslavený Michal Pro, Miguel Pro, respektive celým jménem Miguel Augustin Pro-Juaréz (13. ledna 1891 Zacatecas – 23. listopadu 1927 Ciudad de México) byl jezuitský kněz a mučedník.

Život a smrt 
Za velkého pronásledování katolické církve v Mexiku ve 20. letech 20. století působil navzdory státním zákazům a vlastní nemoci v podzemní církvi jako kněz. Na konci roku 1927 jej mexická policie zatkla, křivě jej obvinila ze spoluúčasti na atentátu na generála Obregóna a bez soudu urychleně popravila.

Odkazy

Literatura 
 Groppe, Lothar: P. Michael Pro SJ

Související články 
 Seznam světců a mučedníků katolické církve

Externí odkazy 
 
 Stručné shrnutí jeho života a fotografie
 Trochu rozsáhlejší stránky 

Michal Pro
Mexičtí duchovní
Jezuité
Křesťanští mučedníci 20. století
Narození v roce 1891
Narození 13. ledna
Úmrtí v roce 1927
Úmrtí 23. listopadu
Úmrtí v Ciudad de México
Popravení duchovní
Muži
Lucemburská hymna

Píseň Ons Hémécht (česky Naše vlast) je lucemburská hymna.

Historie hymny 
Lucembursko má dvě hymny: národní a velkovévodskou. Národní hymna vznikla v roce 1864. Slova napsal Michael Lentz a hudbu Jean-Antoine Zinnen. Dílo bylo oficiálně přijato jako hymna v roce 1895. Velkovévodská hymna Wilhelmus se hraje, je-li přítomna velkovévodská rodina a během oficiálních státních ceremonií.

Text a český překlad

Externí odkazy 
 

Hymna
Lucembursko
Liturgický kalendář

Liturgický kalendář je uspořádaný přehled liturgických dnů v rámci liturgického roku se zohledněním dnů v týdnu. Slouží k liturgickým účelům, například pro výběr odpovídajícího liturgického textu nebo určení liturgické barvy. Pro římskokatolickou církev je základem všeobecný římský kalendář, jehož doplněním o další slavnosti, svátky a památky vznikly další liturgické kalendáře pro určitá území (například český liturgický kalendář pro českou a moravskou církevní provincii) nebo katolické řády a řeholní kongregace.

Související články 

 Temporál
 Sanktorál
Acetamid (minerál)

Acetamid (Srebrodolskij, 1975), chemický vzorec CH3CONH2, je klencový minerál. Nazván je podle svého chemického složení (amid kyseliny octové).

Původ 
Na hořících uhelných haldách.

Morfologie 
Tvoří zrnité agregáty a šesterečné krystalky, které se vyskytují v nevelkých dutinkách v jemnozrnné mase minerálu. Vyskytují se chaoticky a mají nejrůznější velikost až do 5 mm délky a 2 mm šířky. Krystaly jsou protažené, z jedné strany jakoby ulomené, z druhé strany nedokonale omezené s plochami nerovnými.

Vlastnosti 
 Fyzikální vlastnosti: Tvrdost 1-1,5, křehký, hustota 1,17 g/cm³, štěpnost chybí, lom má jemně lasturnatý.
 Optické vlastnosti: Barva: bezbarvý, příměsí uhelné hmoty zbarven do šeda. Lesk skelný, průhlednost: průhledný až průsvitný, vryp bílý. Za čerstva je velmi podobný salmiaku.
 Chemické vlastnosti: Složení: H 8,53 %, C 40,67 %, N 23,71 %, O 27,09 %. Rozpouští se ve vodě, chutná hořce. Na slunečním světle zcela vytěká během několika hodin.

Naleziště 
 Ukrajina – Červonohrad (Lvovsko-volyňská pánev, Lvovská oblast, západní Ukrajina) na haldě jedné z šachet.
 USA – Shamokin (u Burnside, Northumberland), Pennsylvania

Literatura 
 ZVMO 104, 326-328, 1975
 Acta Cryst. 36, 2292-2299, 1980

Související články 
 Seznam minerálů

Externí odkazy 
 
 Acetamid na webu Mindat.org (anglicky)
 Acetamid na webu Webmineral (anglicky)
 Acetamid v atlasu minerálů (německy)
 Mineral data publishing (PDF)

Minerály
Minerály 9. třídy
Amidy karboxylových kyselin
Acetamidy
Akimotoit

Akimotoit (Tomioka, Fujino, 1999), chemický vzorec (Mg,Fe)SiO3, je klencový minerál.

Vznik 
V horninách, které se roztavily šokovou metamorfózu.

Morfologie 
Tvoří submikroskopické agregáty dvou typů - zrnité o velikosti do 0,004 mm a sloupečkovité o velikosti do 0,0014 mm.

Vlastnosti 
Fyzikální vlastnosti: Tvrdost nest., hustota 4,0 (vypočtená).
Optické vlastnosti: Je bezbarvý, průhledný, skelně lesklý. 
Chemické vlastnosti: Složení: Mg 16,84 %, Fe 12,89 %, Si 25,94 %, O 44,33 %.

Naleziště 
Tenham (z pádu meteoritu v roce 1879 u South Gregory), Queensland, Austrálie

Literatura 
Amer. Mineral. 84, 267-271, 1999

Externí odkazy 
Akimotoit na webu mindat.org (anglicky)
Akimotoit na webu Webmineral (anglicky)

Minerály
Minerály 4. třídy
Oxidy (minerály)
Delfín

Delfín je vodní savec (kytovec). Pojmenování pocházející z řečtiny a znamenající děloha stejně jako Delfy, může označovat různé pojmy:

český název několika rodů kytovců z čeledi delfínovití
 Delphinus Linnaeus, 1758
 delfín obecný (D. delphis) 
 Sotalia Gray, 1866
 delfín brazilský (S. fluviatilis)
 Sousa Gray, 1866
 delfín indočínský (S. chinensis)
 delfín kamerunský (S. teuszii) 
 Stenella Gray, 1866
 delfín mexický (S. attenuata) 
 delfín Grayův (S. clymene) 
 delfín pruhovaný (S. coeruleoalba) 
 delfín kapverdský (S. frontalis) 
 delfín dlouholebý (S. longirostris) 
 Steno Gray, 1846
 delfín drsnozubý (S. bredanensis) 
 Tursiops Gervais, 1855
 delfín tasmánský (T. australis) 
 delfín skákavý (T. truncatus)

další
 souhvězdí Delfína – malé souhvězdí severní oblohy poblíž nebeského rovníku 
 delfín – plavecký styl motýlek
 delfín, francouzsky dauphin – historický šlechtický titul (původně přezdívka), později užívaný pro následníka trůnu ve Francii
 Aero L-29 Delfín – československý cvičný proudový letoun, výrobek firmy Aero Vodochody 
 G-23 Delfín – označení pro variantu stíhačky Grumman FF užívanou vzdušnými silami Španělské republiky
 Delfín - přezdívka pro Motorovou jednotku DR řady VT 18.16

Externí odkazy
Velryba

Velryba je mořský savec z řádu kytovci (Cetacea). Patří mezi největší živočichy žijící na Zemi. Živí se planktonem. Předkové velryb byli čtvernozí savci, žijící na souši v blízkosti vodních toků, kteří se postupně adaptovali na život ve vodě.

Zpravidla se jako velryby označují příslušníci podřádu kosticovců, ale i mnoho ozubených kytovců je označováno jako velryby, zvláště pak velké druhy, jako je kosatka dravá, kulohlavec černý, běluha, narval, vorvaň a další.

Následující kytovci mají v češtině rodové jméno velryba:

 Velryba grónská (Balaena mysticetus)
 Velryba černá (Eubalaena glacialis)
 Velryba jižní (Eubalaena australis)

Všechny druhy patří do čeledi velrybovití.

Odkazy 


Reference

Související články 
 Kytovci
 Lov velryb

Externí odkazy 
 
 
 

Kytovci
Metafyzika

Metafyzika (z řeckého τὰ μετὰ τὰ φύσικα ta meta ta fysika to, co je za fyzickým) je filosofická disciplína, která zkoumá základní kategorie, jsoucno a bytí v jeho obecnosti, až po bytí nejvyššího jsoucna – Boha (přirozená teologie). Metafyzika se nezabývá vlastnostmi různých jsoucen ani přírodními zákony, ale otázkami, které jdou za metodiku a možnosti přírodních věd. Stojí tak v protikladu k empirickým, například přírodním vědám, a zkoumá to, co tyto vědy nutně už předpokládají. Proto ji Aristotelés nazýval „první filosofií“, Kant se ji snažil nahradit kritikou poznání a mnozí moderní filosofové ji zcela odmítají.

Původ slova 
Pojem metafyzika pochází z označení části Aristotelových spisů, které se nacházejí za spisy o přírodě (tzv. Fyzikami) a které se zabývaly duchovními a nehmotnými skutečnostmi. Svitky těchto spisů byly totiž ve starověkých knihovnách uchovávány za těmito Fyzikami.

Později se metafyzika vyvinula v obecné označení nauky o nejvyšším Jsoucnu. Metafyzika ale není zkoumáním Boha, nýbrž součástí jejího zkoumání jsoucna je zvláště u klasických filozofů také otázka po Bohu z hlediska jsoucna a bytí.

Dělení metafyziky 
V klasickém třídění filosofické systematiky Christiana Wolffa se metafyzika jako taková dělí následovně:
 obecná metafyzika (metaphysica generalis) neboli ontologie, která se zabývá jsoucnem jako takovým
 speciální metafyzika (metaphysica specialis), která se zabývá nehmotnými skutečnostmi:
 přirozená teologie se zabývá Bohem coby nejvyšším Jsoucnem,
 přirozená psychologie se zabývá duší,
 kosmologie se zabývá světem, jeho původem a účelem.

Kritika metafyziky 
Metafyzice bývá vyčítáno nejasné vymezení, složitá výstavba pojmů a neověřitelnost jejích závěrů. Zásadní kritiku metafyziky podal Immanuel Kant: podle něho totiž přesahuje možnosti lidského poznání. Místo toho předložil v „Kritice čistého rozumu“ svoji vlastní „první filosofii“, totiž kritiku poznání. Mezi kritiky metafyziky patří také filosofové Vídeňského kroužku a mnoho představitelů empirismu. Marxismus klade metafyziku do protikladu k dialektice a vytýká jí, že jsoucno chápe jako neměnné a nehybné. Někteří novodobí myslitelé (například Rudolf Carnap) se domnívali, že metafyzika je v podstatě nesmyslná, protože její výpovědi se nedají ani ověřit ani vyvrátit.

Marxismus 

Marxismus vkládá do pojmu "metafyzika" jiný obsah. Metafyzikou rozumí marxismus metodu přístupu k přírodním jevům, která je protikladná dialektice.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Filosofický slovník. Olomouc: FIN 1998, str. 265n.
 Ritter – Gründer, Historisches Wörterbuch der Philosophie. Basel 1981nn. Heslo Metaphysik. Sv. 5, sl. 1186-1278
 Ottův slovník naučný, heslo Metafysika. Sv. 17, str. 179
 MACHULA, Tomáš. Metafyzika, video projektu Filosofie za minutu.

Související články 
 Ontologie
 Filosofie
 Aristotelés
 Immanuel Kant

Externí odkazy 
 
 
 

  Stanford encyclopedia of philosophy, heslo Metaphysics

 
Filozofické pojmy
Jagdtiger

Jagdtiger (SdKfz 186), oficiální značení Panzerjäger Tiger Ausf. B byl německý těžký stíhač tanků na konci druhé světové války.

Jagdtiger představuje jeden z vrcholů snah zbrojního průmyslu Třetí říše ve směru budování stále těžší a větší obrněné techniky. Byl to nejtěžší a nejlépe pancéřovaný sériově vyráběný obrněný prostředek; rekordní byla i jeho hlavní zbraň – kanón ráže 128 mm PaK 44 L/55. Tomu však odpovídala mimořádná výrobní cena a spotřeba paliva. Základem pro Jagdtigera se stal podvozek a vana těžkého tanku Tiger II (též Königstiger).

Bylo vyrobeno 88 kusů; nasazen byl při bitvě v Ardenách, u Remagenu a dále na západní frontě. Několik strojů bojovalo v Rakousku proti Rudé armádě.

Zhodnocení 
Jagdtiger představoval vážnou hrozbu i pro ty nejtěžší nepřátelské tanky, jež mohl účinně ostřelovat na vzdálenost maximálně tři a půl kilometru, zatímco žádný protivník jej nedokázal zepředu vážněji ohrozit ani z těsné blízkosti. Navzdory tomu je projekt obecně hodnocen jako chybný a neúspěšný – Jagdtiger představoval luxus, který si Německo nemohlo dovolit. Jeho výroba byla extrémně drahá a pomalá, spotřeba paliva příliš vysoká. Stroj trpěl celou řadou závad vyplývajících z uspěchaného nasazení na frontu a přílišného namáhání hnacích systémů. Jeho kanón používal dělené střelivo, což v boji vedlo k nižší praktické rychlosti střelby. Stroj byl příliš nemotorný a stejně jako Ferdinand se nedokázal vypořádat s útokem většího množství nepřátel, kteří se dostali do jeho těsné blízkosti a obvykle jej bez potíží vymanévrovali. Stejně tak byl zranitelný útoky nepřátelského letectva. Jagdtiger byl oproti Ferdinandovi vybaven kulometem v přední části trupu a to mu poskytovalo ochranu před nepřátelskou pěchotou při čelním útoku.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Pejčoch, Ivo: Obrněná technika 2

Související články 
 Zimmerit

Externí odkazy 
 
 Detailní popis, TTD, fotografie
 Článek s fotografiemi
 Článek o vývoji
 Článek s fotografiemi 

Německé stíhače tanků
Suomussalmi

Suomussalmi je obec v provincii Kainuu v severním Finsku na východě hraničí s Ruskem.

Suomussalmi se s rozlohou 5857,94 km² řadí mezi největší obce Finska. 10 % jeho rozlohy tvoří jezera (celkově je zde asi 3000 jezer a jezírek), zbytek území tvoří zejména lesy. Největší zastavěnou plochou je Ämmänsaari.

V obci žije asi deset tisíc obyvatel. Region žije z cestovního ruchu, středem zájmu turistů je příroda, rybaření a lov. Ve vsi Raate ležící u hranic s Ruskem na východ od střediska Suomussalmi existuje Raatteenportti, informační centrum zaměřující se na Zimní válku a speciálně na bitvu o Suomussalmi, která na přelomu let 1939 a 1940 zasáhla celou východní část obce. Dalším zdrojem obživy je dřevozpracující průmysl.

K 30. listopadu 2007 žilo na celém území obce 9 635 obyvatel.

Suomussalmi je jezery Kianta a Haukiperä rozděleno na tři části. Za Zimní války byla obec zcela zničena a musela být znovu vybudována.

Ze Suomussalmi pochází pilot Formule 1 Heikki Kovalainen. Žil zde také první finský prezident Kaarlo Juho Ståhlberg.

Vesnice v Suomussalmi 
Alajärvi, Ala-Vuokki, Hossa, Jumaliskylä, Juntusranta, Kaljuskylä, Kerälä, Kiannanniemi, Korpela, Kuivajärvi, Myllylahti, Näljänkä, Pesiökylä , Piispajärvi, Pitämä, Pyhäkylä, Raate, Ruhtinansalmi, Siikaranta, Suomussalmen kirkonkylä, Vaaranniva, Yli-Vuokki, Ämmänsaari

Reference

Související články 
 Bitva o Suomussalmi

Externí odkazy 
 
 Oficiální stránky obce Suomussalmi

Města ve Finsku
Kainuu
Carl-Gustav Arvid Rossby

Carl-Gustav Arvid Rossby  (28. prosince 1898 Stockholm – 19. srpna 1957 tamtéž) byl švédský respektive americký meteorolog. Zakladatel americké meteorologické školy – chicagská meteorologická škola dynamické meteorologie. Popsal dlouhé planetární vlny – Rossbyho vlny.

Životopis 
Narodil se 28. prosince 1898 ve Stockholmu.

Studoval matematiku, fyziku a geofyziku na Stockholmské univerzitě. Byl na stáži u Vilhelma Bjerknese v Bergenu a v Lipsku.

Po studiích působil u Švédského hydrometeorologického ústavu a jako meteorolog při oceánografických expedicích. Přitom studoval matematickou fyziku.

Od roku 1926 působil v USA ve Washingtonu, D.C. v National Weather Service, kde sloučil teoretickou práci o turbulencích s povětrností službou pro civilní letectví.

V roce 1928 založil první americkou katedru meteorologie na Massachusettském institutu technologií. V tomto období se začal zajímat o termodynamiku atmosféry, promíchávání a turbulence a interakcemi mezi oceány a atmosférou.

V roce 1938 se stal občanem USA a následující rok se stal ředitelem National Weather Service. V roce 1939 publikoval práci o dynamice akčních center.

V roce 1940 byl jmenován profesorem na Chicagské univerzitě a obrátil svou pozornost opět na problematiku dlouhovlnných pohybů atmosféry. Úspěšně identifikoval a popsal tryskové proudění a po něm pojmenované Rossbyho vlny.

Během druhé světové války byl konzultantem spojeneckých vojsk a organizoval výcvik vojenských meteorologů, kteří byli převážně z chicagské katedry – většina z nich po válce pokračovala v matematickém popisu dynamiky atmosféry už s použitím počítačů. Během války se zabýval intenzivněji tryskovým prouděním.

Po 20 letech v USA se vrátil do Švédska. V roce 1947 byl jmenován profesorem na Stockholmské univerzitě a posléze ředitelem Švédského hydrometeorologického ústavu.

Založil vědecký časopis Tellus. Na sklonku života se zabýval chemickým klimatem atmosféry. Zemřel 19. srpna 1957 ve Stockholmu ve věku 58 let.

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 

Američtí fyzici
Švédští fyzici
Fyzici 20. století
Švédští meteorologové
Američtí meteorologové
Meteorologové 20. století
Američtí oceánografové
Švédští oceánografové
Členové Národní akademie věd USA
Členové Královské švédské akademie věd
Absolventi Stockholmské univerzity
Absolventi Lipské univerzity
Narození v roce 1898
Narození 28. prosince
Narození ve Stockholmu
Úmrtí v roce 1957
Úmrtí 19. srpna
Úmrtí ve Stockholmu
Muži
Držitelé čestných doktorátů Stockholmské univerzity
Termonukleární zbraň

Termonukleární zbraň je jaderná zbraň, která při výbuchu využívá ve větší míře energie uvolněné termonukleární fúzí. Pro praktické aplikace se používá design s více fázemi (tzv. Teller-Ulamova konstrukce).

Termonukleární zbraň jako palivo termonukleární reakce používá izotopy vodíku – deuterium a tritium, proto se používá i označení vodíková bomba. V praxi se spíše používají izotopy lithia (obvykle ve formě deuteridu lithného), ze kterého působením neutronů vzniká tritium. Jaderný výbuch vytvoří počáteční teplotu několika milionů kelvinů, která rozběhne termonukleární fúzi. Podle velikosti nálože výbuch odpovídá přes 100 kt TNT, největší sestrojené bomby mají účinek desítek megatun TNT. Bomba je schopna ničit domy v okruhu 20 km a zapalovat hořlavé předměty do vzdálenosti 100 km.

Kobaltová bomba 
Jedná se o teoretickou konstrukci jaderné zbraně, kdy vodíková bomba ve svém obalu obsahuje nejen uran, ale i kobalt, který se působením neutronů změní na izotop s poločasem rozpadu 5,24 roku a dlouhodobě zamoří půdu.

Neutronová bomba 

Je to také vodíková bomba, u které je však omezen její destruktivní účinek a naopak posíleno vyzařování různých druhů záření a zejména proudu neutronů (který poškodí obaly buněk, zasažená osoba bez možnosti léčení do dnů, týdnů, měsíců nebo i let umírá). Bomba je určená k zabíjení osob, zejména vojáků chráněných v pancéřovaných vozidlech; naopak je relativně šetrná k civilním budovám v oblasti, v níž boje probíhají.

Třístupňová bomba 
Je to v podstatě vodíková puma, avšak se třetím stupněm, tvořeným pláštěm z uranu 238. Rychlé neutrony vzniklé z termonukleární fúze štěpí uran 238 a tím je zvýšena účinnost. Největší vyzkoušená puma měla být třístupňová, avšak místo pláště z U 238 měla plášť z olova, který tlumil účinky a pohlcoval radiaci. Nejsilnější jaderná zbraň historie, Car-bomba, měla tudíž sílu „jen“ 57 Mt, místo plánovaných 100 Mt.

Související články 
 Jaderná zbraň
 Ivy Mike
 Car-bomba

Externí odkazy 
 

 
Jaderná fúze
Zbraň hromadného ničení

Zbraně hromadného ničení (zkratkou ZHN, anglicky WMD, weapons of mass destruction) jsou zbraně, které jsou navržené tak, aby byly schopny usmrtit velké množství lidí nebo způsobit velké materiální škody. Jsou určeny k ničení civilních i vojenských cílů a zpravidla konstruovány tak, že to znemožňuje či velmi ztěžuje jejich taktické užití proti čistě vojenským cílům.

Obecně se za zbraně hromadného ničení označují jaderné zbraně (včetně radiologických), biologické zbraně a chemické zbraně, avšak tento náhled je pouze obecný a všeobecně nepřijímaný – např. chemické nebo jaderné zbraně taktických parametrů (například jaderná dělostřelecká munice, torpédo s nukleární hlavicí), které jsou použity v rámci bojové akce proti vojenským cílům, nejsou podle náhledu některých států a doktrín za zbraně hromadného ničení považovány.

Definice NATO 
Podle definice NATO jsou ZHN "zbraně s vysoce ničivými účinky, které mohou být použity k rozsáhlému ničení živé síly, infrastruktury nebo jiných zdrojů. Jde o souhrnný výraz pro jaderné, biologické a chemické zbraně."

Příklady užití ZHN 
 použití yperitu v první světové válce
 svržení atomových bomb na Hirošimu a Nagasaki za druhé světové války Američany
 použití chemických zbraní proti kurdským městům během občanské války v Iráku Saddámem Husajnem

Omezování 
Proti další výrobě ZHN a jejich rozšiřování je zaměřena řada mezinárodních dohod a smluv.

Příkladem je definice embarga na zboží dvojího užití, Ženevský protokol (1925), ženevská úmluva BWC (1975), úmluva CWC (1993), smlouvy NPT /1968), TPNW (2017), ABMT (1972), SALT, START a další.

V ČR platí například Zákon č. 19/1997 o některých opatřeních souvisejících se zákazem chemických zbraní, Zákon č. 281/2002 o některých opatřeních souvisejících se zákazem bakteriologických (biologických) a toxinových zbraní a řada dalších.

Reference

Externí odkazy
Finská lidová armáda

Finská osvobozenecká armáda, respektive Finská lidová armáda (FOA, , ), představovala ozbrojené síly formálně podřízené Kuusinenově Finské lidovědemokratické vládě, podporující Rudou armádu při invazi do Finska. Vznikla krátce před Zimní válkou v listopadu 1939, zanikla v roce 1940 poté, co Stalin vzdal svůj plán na vojenské obsazení celého Finska. V době své největší síly k ní patřilo 18 000 mužů.

Teoreticky měla představovat armádu finských dobrovolníků, složenou z Rudých Finů, kteří uprchli do SSSR po nezdařeném povstání z roku 1918. Ve skutečnosti však tuto charakteristiku splňoval pouze zanedbatelný zlomek rekrutů. Většina jejích členů byla násilně zverbována z obyvatel Ruské Karélie a nikdy neměla s Finskem nic společného. Tito rekruti většinou SSSR a Rudou armádu z celého srdce nenáviděli. Pokud k tomu dostali příležitost, zabíjeli své komisaře a buďto prchali, nebo se ochotně masově vzdávali. Jako zajatci pak velice pilně spolupracovali s Finy a projevovali snahu získat ve Finsku politický azyl. Dostala ho však jen malá část z nich. Do řad FOA tak byli zařazováni i příslušníci jiných národů SSSR. Mezi vojáky Rudé armády ve Finsku se tak rozšířil vtip: „Narazíme tu na finské miny?“ „To nevím jistě, ale určitě narazíte na minské Finy“

Celkově byla FOA vedením Rudé armády hodnocena jako naprosto nespolehlivá a naprosto nepoužitelná. Polní velitelé, kterým byla přidělena, ji označovali za přítěž a za výzvědnou službu nepřítele.

Finské vojenství
Dějiny Finska
Dějiny Sovětského svazu (1922–1940)
Vojenství Sovětského svazu během druhé světové války
Zimní válka
Vojenské jednotky založené roku 1939
Vojenské jednotky zaniklé roku 1940
Řetězová reakce

Řetězová reakce je série reakcí, při kterých reaktivní produkt nebo meziprodukt vyvolá další reakci.

Příklady

Chemická reakce 
Jejím produktem je reaktivní částice schopná iniciovat další reakci. Například se jedná o radikálové reakce. V průběhu těchto reakcí vznikají velmi reaktivní částice – radikály, které ihned reagují dále, za vzniku dalších radikálů. Radikálové reakce se skládají ze tří fází. První fází je iniciace, kdy dochází ke vzniku radikálů, např. reakce vodíku s bromem je iniciována fotolytickou disociací bromu:
 Br2 → 2 Br•

Druhou fází je propagace, kdy dochází k reakci radikálů s molekulou vodíku a vzniká bromovodík a radikál vodíku, který může dál reagovat.
 Br• + H2 → HBr + H•
 H• + Br2 → HBr + Br•

Poslední fází je terminace, kdy dochází k zániku radikálů.
 Br• + H• → HBr
 Br• + Br• → Br2
 H• + H• → H2

K řetězovým chemickým reakcím patří také autokatalytické reakce, což jsou reakce, při kterých vzniká jejich katalyzátor a protože je přítomno stále větší množství katalyzátoru, rychlost reakce se exponenciálně zvyšuje, dokud má co reagovat.

Štěpné reakce 

Letící neutron narazí do štěpitelného jádra. Jádro se rozštěpí a uvolní se několik nových neutronů, které mohou rozštěpit další jádra.

Literatura 
 Klikorka J., Hájek B., Votinský J., Obecná a anorganická chemie, 2. vydání, Praha 1989

Externí odkazy 
 

Radikálové reakce
Jaderná energetika
Jaderná fyzika
Chinook (vítr)

Chinook  [činůk] je jméno teplého, suchého, padavého větru typu fénu, který sestupuje na východní straně Skalnatých hor do Velkých planin ve Spojených státech amerických a v Kanadě.

Vzduch je suchý a relativně teplý, protože byl na druhé straně hor zbaven své vlhkosti a na východní straně se adiabaticky otepluje, což přináší velké a rychlé oteplení vzduchu, které může nepříznivě působit na lidský organismus.

Údajně byl pozorován i vzrůst teplot, z -20 °C (-4 F) na 10-20 °C (50-68 F), za velice krátkou dobu, a teploty obvykle stejně rychle klesnou na výchozí hodnotu.

Pro rychlost s jakou může docházet k tání sněhu se mu přezdívá „snow eater“ [snou ítr] čili „pojídač sněhu“, ve vegetační sezóně naopak urychluje dozrávání plodů.

Název chinook dostal podle stejnojmenného národa Činuků.

Chinookem nazývají vítr také Kaliforňané, ale v tomto případě se jedná o jihozápadní vlhký vítr z Tichého oceánu. Je charakteristický oblačným a dešťovým počasím, přičemž v létě je relativně studený a v zimě naopak teplý.

Související články 
 Horský a údolní vítr

Větry
Řvoucí čtyřicítky

Řvoucí čtyřicítky () je název používaný námořníky, kteří se v oblasti kolem 40° jižní zeměpisné šířky setkávají se silnými a poměrně stálými západními větry. Na jižní polokouli jsou větry silnější, protože podél této rovnoběžky je značná převaha oceánských ploch oproti plochám pevninským. Nejvýrazněji se projevují v Jižním Indickém oceánu a kolem Nového Zélandu, pomáhají tak zesilovat Západní příhon. Silné větry zde vanou také díky usilující síle zemské rotace, která celkově ovlivňuje všeobecnou cirkulaci atmosféry.

Řvoucí čtyřicítky údajně jako první označil nizozemský mořeplavec Henderik Brouwer, když je v roce 1610 popisuje jako nejlepší způsob cesty do Batavie.

Související články 
 Koňské šířky

 Zuřící padesátky
 Ječící šedesátky

Externí odkazy 
 

Meteorologie
Navigace
Kondenzační jádro

Kondenzační jádra jsou velmi drobné aerosolové částice v atmosféře Země, které mají vhodné fyzikální a chemické vlastnosti k přechodu vody z fáze plynné do fáze kapalné.

Pro kondenzaci vody ve vzduchu sice nejsou nezbytné, nicméně kdyby těchto kondenzačních jader nebylo, kondenzovala by voda až při přesycení až o několik stovek procent větším nežli je díky nim běžné, tedy kolem 100 % relativní vlhkosti.

Nejvýznamnějšími kondenzačními jádry jsou kapičky mořské vody, které se uvolňují z moří a oceánů. Proto také oděvy napuštěné solí snadno vlhnou. Přidáváním velice účinných kondenzačních jader můžeme například rozpouštět mlhu na letištích.

Dělení kondenzačních jader 
Kondenzační jádra jsou dělena podle velikosti, skupenství a chemických vlastností, elektrické povahy, fyzikálně-chemických vlastností a podle původu.

Podle velikosti:
 jádra Aitkenova r < 10−7 m
 jádra velká 10−7 m < r < 10−6 m
 jádra obří r > 10−6 m
Což je okolo 10−4 mm.

Podle skupenství:
 jádra kapalná
 jádra pevná

Podle chemických vlastností:
 nesmáčitelná – hygrofobní
 smáčitelná – hygroskopická
 nerozpustitelná
 rozpustná
 roztoky solí
 roztoky kyselin

Podle elektrické povahy:
 nabitá
 neutrální

Podle fyzikálně-chemických vlastností:
 přechodná
 trvalá

Podle původu:
 přirozené
 bakteriální
 mořské – mořská sůl, metabolické produkty fytoplanktonu
 prachové
 vulkanické
 antropogenní
 kouřové

Reference

Literatura 
 PODZIMEK, Josef. Fysika oblaků a srážek. 1. vyd. Praha : ČSAV, 1959. 440 s.
 SOBÍŠEK, Bořivoj a kol. Meteorologický slovník terminologický. 1. vyd. Praha : MŽP, 1993. 594 s.

Související články 
 Rosný bod
 Kondenzace

Meteorologie
Polkanovit

Polkanovit (Britvin a kol. 1998) Rh12As7, je šesterečný minerál.

Morfologie 
Tvoří drobná zrnka ve srůstech s čerepanovitem. Maximální velikost „zrn“ je 0,045 x 0,140 mm.

Fyzikální vlastnosti 
Mikrotvrdost 399–422 (průměr 410) kg.mm2, hustota 10,20 (vypočtená),  štěpnost nebo odlučnost chybí.

Optické vlastnosti 
Barva hnědavě šedá (v odraženém světle), lesk kovový.

Naleziště

Rusko 
Miass (řeka, u města Zlatoust, Jižní Ural).

Literatura 
 ZVMO 127(2), 60–62, 1998

Externí odkazy 
 Polkanovit na webu mindat.org (anglicky)
 Polkanovit na webu Webmineral (anglicky)

Minerály
Minerály 2. třídy
Arsenidy (minerály)
Eyselit

Eyselit (Roberts & al. 2004), chemický vzorec Fe3+Ge34+O7(OH), je kosočtverečný minerál.

Morfologie 
Tvoří jemná zrna nebo vzácné velmi tenké, prizmatické krystaly.

Vlastnosti 
Fyzikální vlastnosti: Tvrdost= nest., hustota 3,639 (vypočtená), štěpnost chybí (?), lom nerovný.

Optické vlastnosti: Barvu má špinavě hnědožlutou (agregáty) až žlutohnědou (krystaly), lesk skelný, vryp hnědožlutý.

Naleziště 
Jediné známé naleziště:
 Namibie – Tsumeb nalezen v dutince na jediném vzorku.

Literatura 
 Canad. Mineral. 42(6), 1771-1776, 2004

Externí odkazy 
 Eyselit na webu Webmineral (anglicky)
 Eyselit na webu mindat.org (anglicky)

Minerály
Minerály 4. třídy
Hydroxidy (minerály)
Knovízský potok

Knovízský potok je potok ve středních Čechách na Kladensku v povodí dolní Vltavy. Na horním toku se nazývá Svatojiřský potok. Je 23,5 km dlouhý. Povodí má rozlohu 92,2 km². Průměrný průtok v ústí je 0,19 m³/s.

Průběh toku 

Pramení v nadmořské výšce 385 metrů jihozápadně od Libušína pod hradištěm s kostelíkem sv. Jiří (odtud název horního toku). Vytváří široké, poměrně zahloubené údolí severovýchodního až východního směru. Protéká obcemi Třebichovice, Saky, Jemníky, Knovíz, Podlešín, Zvoleněves, Kamenný Most, Neuměřice, Olovnice, Zeměchy a ústí zleva do Zákolanského potoka v Kralupech nad Vltavou v nadmořské výšce 170 metrů. Menší rybníky se nacházejí u Zvoleněvsi a Zeměch.

V katastrálním území Podlešín je přemostěn památkově chráněným kamenným železničním Podlešínským viaduktem. Od Zvoleněvsi k okraji Kralup nad Vltavou jeho tok sleduje železniční trať Kralupy nad Vltavou – Louny.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Potoky v Pražské plošině
Potoky v Dolnooharské tabuli
Potoky v okrese Kladno
Potoky v okrese Mělník
Povodí Zákolanského potoka
Knovíz
Eva (jméno)

Ženské jméno Eva, hebrejsky חוה Chawwá, lze přeložit jako Živa, neboť vychází ze stejného slovního kořene jako sloveso חיה chájá „žít“. Tímto jménem nazval podle biblické tradice první člověk („Adam“) svou ženu.

Více o prvních lidech viz heslo Adam a Eva.

Domácké podoby 
Evča, Evička, Evina, Evinka, Evka, Evuška, Evulka, Evík

Statistické údaje 
V letech 2009–2016 byla Eva třetí nejčastější ženské jméno v Česku, četnější byla jen jména Marie a Jana. Následující tabulka uvádí vývoj četnosti jména v Česku a pořadí mezi ženskými jmény za období let 1999-2013, pro které jsou dostupné údaje MV ČR:

Změny výskytu v Česku 
Výskyt jména Eva mezi nově narozenými dívkami klesá (s výkyvy) od 50. let 20. století. Zatímco v roce 1955 byl počet narozených dívek s tímto jménem 3 517, v roce 2016 jméno Eva dostalo jen 236 nově narozených. Proto i celkový počet klesá. V roce 2016 řadilo 152 463 nositelek toto jméno jako třetí nejoblíbenější
mezi ženami, mezi novorozenými je ale až na 11. místě.

Známé nositelky jména

Jméno Eva v jiných jazycích 
 Italsky, španělsky, slovensky: Eva
 Polsky: Ewa
 Anglicky: Eve
 Francouzsky: Éva nebo Eva

Data jmenin 
 Český kalendář: 24. prosince
 Slovenský kalendář: 24. prosince

Reference

Související články 
 Eve

Externí odkazy 
 

Ženská jména hebrejského původu
Ženská jména
Stráže! Stráže!

Stráže! Stráže! (v originále Guards! Guards!) je název osmé knihy humoristické fantasy série (Úžasná) Zeměplocha anglického autora Terryho Pratchetta. Je to první kniha zahajující čtenářsky oblíbenou linii o Ankh-morporské Městské hlídce (tj. policii).

Obsah 

Hlavní hrdina Karotka je naivně čestný mladík vychovaný trpaslíky, který přichází do zkaženého Ankh-Morporku a brzy se dává k Noční hlídce, toho času se nacházející v rozkladu. Karotkovo nadšení ji však oživí; jeho kolegové desátník Noby Nóblhóch a seržant Fred Tračník mu naopak pomohou vidět věci komplexněji. Velitel Hlídky kapitán Samuel Elánius pak musí vyřešit případ záhadných vražd páchaných spiknutím vedoucím do nejvyšších kruhů a objevení nebezpečného draka.

Poznámky 
 První počítačová hra Discworld čerpá z děje románu.
 Stephen Briggs román zdramatizoval pro amatérské divadlo (scénář anglicky vyšel i knižně r. 1997); čeští fanoušci hru uvedli na několika conech roku 2001.
 Dále Briggs knihu upravil jako scénář pro komiks kreslený Grahamem Higginsem; ten vyšel roku 2000 a česky v překladu Viktora Janiše r. 2004.

Externí odkazy 
 DiscWorld.cz 
 Ankh.ic.cz
 Komiks.cz - Komiks Stráže! Stráže!

Knihy z roku 1989
Knihy o Zeměploše
Jouleovo teplo

Jouleovo teplo je teplo, které vzniká ve vodiči průchodem elektrického proudu. Joule tento jev zkoumal kolem roku 1840.

Zahřívání vodiče lze vysvětlit předáváním části kinetické energie částic způsobujících elektrický proud (nejčastěji elektronů) částicím, které se elektrického proudu neúčastní (nejčastěji kladné ionty v pevných pozicích). Tím se zvyšuje tepelný pohyb těchto částic – vodič se zahřívá.

Velikost Jouleova tepla Q vznikajícího ve vodiči, jímž prochází elektrický proud po dobu t a na jehož koncích je napětí U, se vypočte:

Je-li znám odpor R vodiče, pak lze Jouleovo teplo vypočítat též takto:

Tento vztah se také nazývá Jouleův zákon, případně Lenz-Jouleův zákon.

nebo

Základní jednotkou Jouleova tepla je joule.

Jouleovo teplo se využívá v tepelných elektrických spotřebičích, jinde je spíše na škodu, protože způsobuje jednak ztrátu elektrické energie, jednak možné tepelné poškození elektrických spotřebičů.

Související články 
 Elektřina
 Zkrat
 Elektrodynamická brzda

Elektromagnetismus
Fyzikální veličiny
Elektrický proud v pevných látkách

Elektrický proud v pevných látkách může protékat, ale nemusí. Důležitou podmínkou vedení elektrického proudu je přítomnost volných částic s elektrickým nábojem.

Pevné látky se podle schopnosti vést elektrický proud dělí na vodiče, izolanty a polovodiče. 

V kovech je proud přenášen volnými elektrony, tzv. vodivostními elektrony. Ty vzniknou uvolněním jednoho nebo více elektronů z atomů (oproti izolantům je tento počet výrazně vyšší). Zbývající elektrony vázané v atomech nebo iontech se elektrického proudu neúčastní.

V supravodičích proud přenášejí tzv. Cooperovy páry, což jsou dvojice elektronů s opačným spinem. Přenos náboje je kvalitativně jiný než v případě samostatných volných elektronů a rezistivita je nulová.

Elektrický proud v polovodičích je přenášen volnými elektrony a kladnými dírami; jejich počet lze ovlivňovat vnějšími podmínkami. Za určitých podmínek se v polovodičích volné nabité částice vyskytují jen v malém množství - vodivost je nízká, dodáním energie z vnějšku (např. teplem, světlem) lze díky zvýšenému tepelnému pohybu uvolnit některé elektrony z atomů - vodivost se zvýší. Místo, které zůstane po uvolněném elektronu se označuje jako kladná díra - vykazuje kladný náboj (kladný elektrický potenciál) a chová se jako částice (např. se pohybuje). V příměsových polovodičích se vodivostní elektrony nebo kladné díry vytvářejí pomocí příměsí.

Nositeli náboje mohou být i ionty — to platí v tzv. superiontových vodičích. Může se jednat např. o protony (kladné ionty vodíku) nebo o ionty O+. Superiontové vodiče se používají např. jako polopropustné membrány nebo v palivových článcích.

Izolanty nevedou elektrický proud, protože se v nich nevyskytují volné částice s elektrickým nábojem, nebo se vyskytují v zanedbatelném množství. Ionizační energie izolantů je relativně vysoká. Za izolanty se považují látky, jejichž rezistivita je řádově 106-krát vyšší než u vodičů.

Související články
Elektřina
Elektrický proud v kapalinách
Elektrický proud v plynech

Elektromagnetismus
Fyzika kondenzovaného stavu
Elektrický proud v plynech

Elektrický proud v plynech se za normálních podmínek nevyskytuje, ale může se vyskytovat za zvláštních podmínek. Tyto podmínky musí v plynu způsobit vznik volných částic s elektrickým nábojem, typicky elektronů.

Podmínky, za kterých se plyn stane vodivým, jsou: silné elektrické pole, vysoká teplota nebo nízký tlak plynu.

Jiskrový výboj 
Silné elektrické pole způsobí vytrhávání elektronů z atomů a molekul plynu (ionizaci plynu). Elektrický proud za této podmínky se nazývá elektrický výboj (též jiskrový výboj nebo bleskový výboj, jiskra, ap.) a je tvořen směsí volných elektronů a kladných, příp. záporných iontů v plynu. Elektrický výboj trvá většinou krátce - do doby vybití vnějšího elektrického pole - ale může jít o velmi velký vyrovnávací zkratový proud, protože se jedná o krátkodobé uvolnění nahromaděné potenciální elektrické energie a volných nábojů.

Elektrický výboj pozorujeme při bouřce jako blesk, kolem elektrického vedení s vysokým napětím, při spínání nebo vypínání silnějších elektrických spotřebičů, při vzájemném tření umělohmotných kusů oblečení, a podobně.

Elektrický oblouk 
Vysoká teplota znamená velkou kinetickou energii částic plynu, při jejichž nárazech může docházet k vyrážení elektronů z atomů nebo molekul. Elektrický proud v plynu za vysoké teploty se nazývá elektrický oblouk a je tvořen směsí elektronů a iontů. Vyznačuje se velmi jasným světelným zářením, které se využívá v obloukových lampách. Vysoké teploty elektrického oblouku se rovněž využívá při obloukovém svařování, řezání plechů nebo v elektrických tavících pecích.

Elektrický oblouk objevili nezávisle na sobě Brit Humphry Davy roku 1801 a Rus Vasilij Vladimírovič Petrov roku 1803.

Elektrický výboj za nízkého tlaku 
Snížením tlaku v plynu (vyčerpáním částic) dojde ke zvětšení střední volné dráhy částic plynu. Tím mohou částice dosáhnout větší rychlosti, a tedy kinetické energie dostatečné k ionizaci – vytrhávání elektronů z atomů a molekul plynu. Elektrický proud za této podmínky se nazývá elektrický výboj za nízkého tlaku (např. doutnavý výboj) a je způsoben směsí elektronů a iontů. Tento elektrický výboj se vyvolává v trubicích s vyčerpaným vzduchem (výbojové trubice, katodové trubice), případně naplněné nějakým plynem. Různé druhy plynu a různé tlaky vyvolávají různé světelné jevy, které se využívají mj. ve výbojkách, zářivkách a doutnavkách.

Reference

Související články 

 elektřina
 elektrický proud v pevných látkách
 elektrický proud v kapalinách
 Eliášův oheň
 blesk

Externí odkazy 

 

Elektromagnetismus
Elektrický oblouk
Elektrický proud v kapalinách

Elektrický proud v kapalinách je možný jen tehdy, vyskytují-li se v kapalině volné částice s elektrickým nábojem. Elektricky vodivá kapalina se nazývá elektrolyt.

Volné nabité částice v kapalině vznikají především disociací molekul na kladné a záporné ionty při rozpuštění nějaké látky v kapalině nebo při vytvoření dostatečně silného elektrického pole v kapalině (tzv. disociační napětí).

Usměrněním pohybu kladných iontů (kationtů) k záporné elektrodě (katodě) a záporných iontů (aniontů) ke kladné elektrodě (anodě) vzniká v kapalině elektrický proud. Jeho velikost závisí na napětí mezi elektrodami a na množství volných iontů v elektrolytu.

Zvýšená koncentrace iontů u elektrod má za následek vznik tzv. polarizačního napětí. Toto napětí má opačnou polaritu než napětí mezi elektrodami a působí tak proti němu. Aby elektrolytem protékal elektrický proud, musí být vnější napětí větší než polarizační napětí.

Průchodem elektrického proudu kapalinou dochází k chemickým změnám na elektrodách. Tento jev se nazývá elektrolýza a využívá se např. k výrobě některých chemických látek nebo v akumulátorech. Naopak samovolné chemické reakce mezi elektrolytem a elektrodami mohou být příčinou vzniku elektrických potenciálů na elektrodách, jejichž rozdíl tvoří elektromotorické napětí používané v galvanických článcích.

Související články 
 Elektřina
 Elektrický proud v pevných látkách
 Elektrický proud v plynech

Elektromagnetismus
Fyzika kondenzovaného stavu
Rtyňka

Rtyňka je potok v okrese Trutnov v Královéhradeckém kraji. Je to levostranný přítok řeky Úpy. Délka toku činí 9,1 km. Plocha povodí měří 35,3 km².

Průběh toku 
Potok pramení ve Rtyňské brázdě pod Jestřebími horami východně od Rtyně v Podkrkonoší v nadmořské výšce okolo 510 m. V nejhornější části směřuje na jihozápad. Ve Rtyni se obrací na severozápad a dále protéká souvisle zastavěným územím. V tomto úseku je údolím potoka vedena silnice II/567. Od centra Rtyně až téměř k soutoku s Úpou v Úpici vede podél Rtyňky silnice I/14. Níže po proudu potok protéká Batňovicemi. Zde se stáčí na jihozápad k Úpici, kde se vlévá do Úpy na 31,9 říčním kilometru v nadmořské výšce 330 m.

Větší přítoky 
 Petrovický potok, zprava, ř. km 2,8
 Mariánský potok, zprava, ř. km 2,7
 Markoušovický potok, zprava, ř. km 2,3

Vodní režim 

Průměrný průtok Rtyňky u ústí činí 0,29 m³/s.

Mlýny 
 Suchánkův mlýn – Rtyně v Podkrkonoší, kulturní památka

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Potoky v Krkonošském podhůří
Potoky v okrese Trutnov
Povodí Úpy
Patrologie

Patrologie (z řeckého πατήρ otec a λόγος slovo) je věda, která studuje život a dílo církevních Otců. Jakožto studium teologických textů může být považována za součást teologie, jako literární vědu může být zařazena pod studium literatury.

Od pojmu patrologie se odlišuje patristika.

Patrologie se zajímá o život autorů starověkých církevních spisovatelů, avšak nenahrazuje ani se nesnaží být prostou hagiografií či biografií. Pochopení životních osudů jednotlivých autorů však má napomoci lepšímu porozumění samotnému dílu. Mohli bychom ji tedy popsat jako literární historii starověkého křesťanství.

Studium patrologie je ve skutečnosti značně komplementární k patristice; mohli bychom říci, že samotná patristika využívá poznatků získaných z patrologie.

Patrologie jako literární věda používá shodné postupy. Zajímá se o zpracování dochovaných rukopisů a historii dochovaného textu (textová kritika), zkoumá jejich autenticitu a připisuje autorství jednotlivým spisům.

Odkazy

Související články 
 patristika
 církevní Otcové
 Dějiny křesťanství
 Patrologia latina

Externí odkazy 
 
 Portál patristiky - en
 Josef Novák: Patrologie a patristika, vč. mnoha textů v češtině
 Sbírka mnoha textů církevních Otců v angličtině – CCEL
 Elektronická knihovna patristických textů - en
 Obě Migneho Patrologie a řada dalších textů, v originále i v překladech

 
Teologické discipliny
Literatura
Dějiny křesťanství
Jívka (potok)

Jívka je potok v severovýchodních Čechách, v Broumovské vrchovině, na pomezí okresů Trutnov a Náchod. Délka toku činí 14,7 km. Plocha povodí měří 27,8 km².

Průběh toku 
Pramení v nadmořské výšce 620 m západně od Slavětínského kopce v Jestřebích horách, jižně od vesničky Slavětín (součást obce Radvanice). Na prvním kilometru své pouti širokým obloukem ve směru hodinových ručiček mění směr ze severního na jihovýchodní, přičemž protéká Slavětínem. Po zbytek běhu pak udržuje potok zhruba jihovýchodní směr, podél východního úpatí Jestřebích hor. Plyne skrze Radvanice, míjí dolní konec obce Jívka a ve Stárkově ústí zprava do potoka Dřevíče ve výšce 415 m. V povodí toku je několik rybníků.

Vodní režim 
Průměrný průtok Jívky u ústí činí 0,28 m³/s.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Potoky v okrese Trutnov
Potoky v okrese Náchod
Potoky v Broumovské vrchovině
Povodí Metuje
Chvaleč
Radvanice (okres Trutnov)
Jívka
Stárkov
Ka‘ba-je Zardošt

Ka‘ba-je Zardošt ( ) je věžovitá kultovní stavba v Nakš-e Rustamu v Íránu, jen několik kilometrů severozápadně od Persepole. Je postavena z vápencových kvádrů světlé a tmavé barvy a její výška obnáší zhruba 12,6 metru. Většinou se soudí, že ji dal zbudovat perský král Dareios I. z dynastie Achaimenovců krátce po svém nástupu na trůn (522 př. n. l.). O její přesné funkci se názory dodnes rozcházejí. Mohlo jít jednak o chrám, kde byl přechováván posvátný oheň, jednak o provizorní královskou hrobku, jež ztratila svůj význam po dokončení skalních hrobů v rustamské skále. Uvažuje se i o tom, že tu mohly být přechovávány královské standarty či posvátné knihy.

V letech 1936–1939 objevil Erich F. Schmidt u paty Ka‘by pod úrovní terénu trojjazyčný řecko-parthsko-středoperský nápis krále Šápúra I., popisující jeho války proti Římu (zhruba léta 242–260 n. l.). Král po svém představení a výpočtu zemí, kterým vládl, líčí tuto válku těmito slovy:

A když jsme nejdříve stanuli v panování, císař Gordianus sebral armádu z celé římské říše a zemí Gotů a Germánů a přišel do Asýrie na íránskou říši a na nás. A v Asýrii na pomezí Mišíku byla svedena velká frontální bitva; císař Gordianus byl zabit; římské vojsko potřeno. A Římané udělali císařem Philippa a císař Philippus přišel k nám k jednání a dal nám výkupné za jejich životy 500 000 denárů a zavázal se nám k poplatku. A my jsme proto převzali Mišík na Péroz-Šahpuhr.

Kromě toho zde byl nalezen i nápis předního zarathuštrovského duchovního ze 3. století, kněze Kartíra. Oba nápisy poskytují cenné svědectví o politice a organizaci perské říše za prvních Sásánovců.

Odkazy 


Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
  Situační plánek 

Starověká Persie
Stavby v Íránu
Achaimenovská říše
Šan-chaj-kuan

Šan-chaj-kuan (; Wade-Giles: Shan Hai Kuan) je město v severovýchodní Číně v provincii Che-pej (Hebei), 300 km východně od Pekingu. Od roku 1953 tvoří severovýchodní část městské aglomerace Čchin-chuang-tao (Qinhuangdao, ).

Dějiny 
Jméno Šan-chaj-kuan znamená „Soutěska mezi horami a mořem“ a přesně vystihuje polohu města mezi východním úbočím hory Jen-šan (Yanshan) a Pochajským mořem v místech, kudy odedávna procházela důležitá cesta z vlastní Číny do Mandžuska.

Strategický význam místa byl zohledněn už na počátku dynastie Ming, kdy generál Sü Ta nechal město obehnat mohutnými hradbami o obvodu 4 km, výšce 14 m a mocnosti 7 m. Hradby okružoval vodní příkop a nacházely se v nich čtyři brány s padacími mosty, každá mířící k jedné světové straně. Východní brána, nese velký nápis, hlásající:  (První brána pod Nebesy). Tento symbolický počátek Velké čínské zdi je velmi populárním turistickým cílem.

Za Čchingů tu začínala tzv. vrbová hradba, která se pak táhla podél pobřeží dále na sever a vymezovala koridor, který spojoval Čínu s Koreou a s čínskou provincií Liao-ning. Čínské obyvatelstvo mělo zakázáno usazovat se za touto hradbou, která tak vymezovala území patřící výhradně Mandžuům.

Právě v Šan-chaj-kuan se roku 1644 odehrála rozhodující epizoda, znamenající nástup dynastie Čching, kdy se generál Wu San-kuej zrádně spojil s Mandžuy a vpustil jejich vojska do Číny.

Doprava 
Je zde stanice nejstarší čínské vysokorychlostní tratě Čchin-chuang-tao – Šen-jang.

Externí odkazy 
 

Města v Che-peji
Dějiny vojenství v Číně
Čchin-chuang-tao
Cyprián

Cyprián je mužské křestní jméno latinského původu.

Známí nositelé jména 
 svatý Cyprián (†258) – biskup, mučedník, církevní otec a světec
 Cyprián (biskup) (†1207) – lubušský a následně vratislavský biskup
 létající Cyprián – (činný 1756 – 1775) poustevník a učenec v Červeném klášteře na Slovensku
 Cyprián Majerník (1909–1945) – slovenský malíř působící v Praze

Umění 
 Legenda o lietajúcom Cypriánovi – slovenský film (2010)

Mužská jména
Mužská jména latinského původu
Tor Bergeron

Tor Harold Percival Bergeron (15. srpna 1891, Godstone, Velká Británie – 13. června 1977 Uppsala, Švédsko) byl švédský meteorolog. Proslavil se především svými pracemi o fyzice oblaků, je zakladatelem dynamické meteorologie. Byl členem norské meteorologické školy. Byl prvním meteorologem, který bral v potaz jevy v horních vrstvách atmosféry a jejich vliv na klima.

Životopis 
Tor Bergeron se narodil 15. srpna 1891 v Godstone poblíž Londýna ve Velké Británii.

V letech 1918 až 1921 byl studentem a spolupracovníkem Vilhelma Bjerknese. 18. listopadu 1919 objevil okluzní proces.

Studoval v Oslo a ve Stockholmu, kde později získal doktorát (1928). V roce 1928 zavedl pojem frontální zóna. V letech 1935–1945 učil na Stockholmské univerzitě a v letech 1946–1960 na Univerzitě v Uppsale.

V letech 1934–1935 dokázal, že v horních částech oblaků se mohou vyskytovat oblačné kapičky přechlazené vody umožňujících růst ledových krystalků, které posléze vypadávají z oblaků v podobě srážek. To se děje kolem teplot −10 °C a −30 °C (14 F a −22 F), tento proces je nazýván po něm – Bergeronův proces. Tento proces objevil spolu s W. Findeisenem, Bergeronova-Findeisenova teorie vzniku srážek. To následně vedlo k vytvoření koncepce „teplého“ a „studeného“ deště, resp. „teplého“ a „studeného“ oblaku.

V letech 1934–1936 zavedl pojmy anafronta a katafronta. Zavedl geografické členění vzduchových hmot na arktické, polární, tropické a ekvatoriální.
 
Zemřel 13. června 1977 v Uppsale.

Bibliografie 
 1933 – Physikalische Hydrodynamik, mit Anwendung auf die dynamische Meteorologie – spoluautor
 1957 – Dynamic meteorology and Weather Forecasting – spoluautor

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 

Švédští meteorologové
Meteorologové 20. století
Švédští fyzici
Fyzici 20. století
Pedagogové na Uppsalské univerzitě
Členové Královské švédské akademie věd
Narození v roce 1891
Narození 15. srpna
Narození v Surrey
Úmrtí v roce 1977
Úmrtí 13. června
Úmrtí v Uppsale
Muži
Přechlazená voda

Přechlazená, nebo také podchlazená voda, je voda o teplotě pod bodem tuhnutí nacházející se v tzv. metastabilním stavu, kdy netuhne na led a zůstává v kapalném skupenství. Za normálního tlaku je bod tuhnutí čisté vody 0 °C (273,15 K).

Voda pod bodem tuhnutí bude krystalizovat pouze za přítomnosti krystalizačních jader nebo při velkém podchlazení. Doložena je i přechlazená voda za normálního tlaku při teplotě -42,55 °C.

Kapičky přechlazené vody jsou často ve vrstevnatých a kupovitých oblacích. Jestliže se takovéto kapičky setkají s chladnými křídly letadla, přemění se v led.

Na vytvoření ledu hraje roli i struktura povrchu.

Obdobný proces při tání pevných látek neexistuje. Pevné látky tají vždy při dané teplotě a tlaku.

Odkazy

Reference

Související články 
 entalpie (latentní teplo při konstantním tlaku)
 Mpembův jev
 námraza
 skupenství

Externí odkazy 
Videozáběry mrznutí podchlazené vody

Druhy vody
Led
Meteorologie
Fázové přeměny