alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Cimburk (hrad, okres Kroměříž)

Cimburk (někdy též Nový Cimburk) je zřícenina hradu na jižní Moravě, 4 km východně od Koryčan v okrese Kroměříž. Od roku 1973 je chráněn jako kulturní památka.

Historie 
Hrad dal postavit Bernard z Cimburka v letech 1327–1333 a roku 1348 na něj z původního hradu Cimburk (okres Svitavy) přesídlil. Původně se jednalo o gotický hrad. Je typickým představitelem dynamizující hradní architektury první poloviny 14. století, s výraznými prvky francouzské fortifikační architektury. Protáhlá dvouvěžová bergfritová dispozice spolu s použitím nadstandardních architektonických a kamenických postupů činí z něj památku prvořadého významu.

Hrad v roce 1358 koupil moravský markrabě Jan Jindřich. V roce 1375 ho zastavil Zikmundu z Letovic a v roce 1398 uvázal Čenkovi z Drahotuš. V roce 1407 hrad přepadl a obsadil další zástavní držitel Vok IV. z Holštejna. V roce 1429 přenechal Vok V. z Holštejna hrad svému příbuznému Štěpánovi ze Zdounek a Vartnova. Za česko-uherských válek byl hrad dobyt uherským králem Matyášem. Poté proběhlo několik vlastnických přesunů, až hrad nakonec roku 1523 odkoupil Vilém z Víckova. Po roce 1523 a 1661 byl hrad přestavován. Od počátku 18. století, kdy již nehrozilo nebezpečí tureckého vpádu, byl opuštěn a chátral. Na konci 20. století se zdál osud zříceniny zpečetěn, protože neuplynula snad jediná zima, po které by se rozsah hradu v důsledku řícení staticky narušených zdí nezmenšil. Díky skupině příznivců hradu, občanskému sdružení Polypeje, nastal po roce 1994 obrat k lepšímu, i když z hlediska záchrany některých částí hradu je již zřejmě pozdě.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Páni z Cimburka
 Cimburk (hrad, okres Svitavy)

Externí odkazy 
 
 Oficiální stránky hradu
 Hrad Cimburk u Koryčan

Zříceniny hradů v okrese Kroměříž
Hrady ve Chřibech
Hrady bergfritového typu
Hrady založené ve 14. století
Gotické hrady v Česku
Stavby v Koryčanech
Kulturní památky v okrese Kroměříž
Přírodní park Chřiby
Špinavá bomba

Špinavá bomba je označení pro zbraň, způsobující radioaktivní zamoření rozmetáním radioaktivních látek klasickou výbušninou.

Skládá se z nálože klasické trhaviny a radioaktivního materiálu – například vyhořelého paliva z jaderné elektrárny nebo radioaktivního materiálu z průmyslových a medicínských zářičů.

Špinavá bomba funguje tak, že výbuch klasické trhaviny rozpráší radioaktivní látky do širokého okolí. Prostor zamoření závisí zejména na množství materiálů, výšce nad zemí, kde dojde k odpálení, rychlosti větru a okolním terénu.

Jedná se o zbraň, kterou lze sestrojit podstatně snáze než klasickou jadernou zbraň.
Pro jadernou zbraň je potřeba speciální radioaktivní materiál vysoké kvality. Také konstrukce klasické jaderné bomby je výrazně složitější, a tedy i dražší.

Panuje proto obava, že se špinavá bomba může stát zbraní teroristů. Vyrobit špinavou bombu se pokusily jak USA, tak i Irák a v obou zemích experti došli k závěru, že rozsah rozšíření radiace je mizivý. Odpálení takovéto zbraně by mělo patrně jen velký psychologický efekt na obyvatelstvo. Z hlediska rentability následků může být proto pro teroristy lepší použít chemické nebo biologické zbraně.

Zbraně hromadného ničení
Teroristické taktiky
IDEA (politická strana)

IDEA byla slovenská politická strana. Založil ji v roce 2001 majitel TV Markíza Pavol Rusko pod názvem Aliancia nového občana (ANO), a byl jejím předsedou až do roku 2011. V letech 2011-2013 nesla strana název STRANA SLOBODNÉ SLOVO – NORY MOJSEJOVEJ (SSS-NM) a její předsedkyní byla Eleonóra Mojsejová. Do roku 2014 nesla strana název OBČANIA a její předsedou byl Miroslav Mišánik. Strana zanikla v roce 2017.

Historie 

Po parlamentních volbách v roce 2002 vytvořila strana vládní koalici společně s SDKÚ, SMK-MKP a KDH. Z koalice byla však vyloučena. Ve straně proběhl rozkol a s koalicí nadále spolupracovalo tzv. Lintnerovo křídlo, nezávislí poslanci sdružení okolo Ľubomíra Lintnera. V únoru 2006 opustilo vládní koalici po neshodě s SDKÚ-DS i KDH, a do konce volebního období zůstalo v opozici.

Voleb do Evropského parlamentu v roce 2009 se již strana nezúčastnila.
V letech 2001 až 2011 strana působila pod názvem Aliancia nového občana (ANO). Od prosince 2011 do října 2013 strana používala název STRANA SLOBODNÉ SLOVO - NORY MOJSEJOVEJ. Do srpna 2014 používala strana název OBČANIA.

Strana se zúčastnila voleb do Národnej rady Slovenskej republiky v roce 2012 žádný mandát však nezískala.

Vedení strany

Předsedové 

 2001–2007: Pavol Rusko
 2007–2011: Robert Nemcsics
 2011–2013: Eleonóra Mojsejová
 2013–2014: Miroslav Mišánik
 2014–2017: Miroslav Leňo

Volební výsledky

Odkazy

Související články 

 Národní rada Slovenské republiky
 Druhá vláda Mikuláše Dzurindy

Externí odkazy 

 IDEA v registru stran MV SR

Zaniklé politické strany na Slovensku
Politické strany založené roku 2001
Politické strany zaniklé roku 2017
Prvek

Prvek označuje individuální (dále nedělitelnou) část nějakého systému. Například:

 Chemický prvek
 Prvek (mineralogie)
 Prvek množiny

Související články 
 Element
 Prvoci

Externí odkazy
Katechismus

Katechismus (z latinského catechismus, < řec. κατεχισμός katechismos < κατέχειν katechein pevně držet, vyučovat, instruovat), česky též věrouka, označuje souhrn křesťanské nauky, výklad hlavních složek křesťanského učení. V přeneseném smyslu se pojmu katechismus používá pro jakýkoliv ucelený souhrn informací zásadního významu, který slouží jako stěžejní směrnice nebo učební materiál při nějaké opakované či dlouhodobé činnosti, jejichž znalost a dodržování se vyžaduje (např. katechismus slušného chování či katechismus ochrany památek). Pro katechismus v jeho klasické formě je typické členění do článků se strukturou „otázka-odpověď“ uzpůsobenou metodě učení probrané látky – memorování. Každý článek obsahuje výklad, případně definice pojmů.

V původním významu znamenal katechismus ústní výuku dospělých a dětí, tzv. katechumenů, kteří se připravovali na křest. Postupně se slovo začalo používat jako název knihy obsahující výklad základních článků křesťanské víry. Název katechismus používají různé křesťanské církve s odlišnými věroukami, proto mají jejich katechismy další upřesňující slova v oficiálním názvu jako Katechismus katolické církve, Pravoslavný katechismus atp.

Různá vydání katechismů během historie v detailech odrážejí vývoj výkladu věrouky a změnu náhledu na některé otázky. Hlavní články křesťanské víry, tvořící základ náplně katechismu, však zůstávají stejné.

Mezi nejznámější katechismy patří:
 Velký a Malý katechismus Martina Luthera (1530)
 Ženevský katechismus Jana Kalvína (1541)
 Římský katechismus (sepsaný na popud Tridentského koncilu na konci 16. století)
 Pravoslavný katechismus
 tzv. Holandský katechismus (1967) (ovlivněn 2. Vatikánským koncilem, podle posudku kardinálské komise jmenované Svatým stolcem chybně nebo nejasně popisuje řadu podstatných témat katolického nauky)
 tzv. Belgický katechismus (vyšel v češtině pod názvem Dar víry)
 tzv. Tomáškův katechismus poprvé vydaný v 50. letech jako Katechismus katolického náboženství
 Katechismus katolické církve (1992)
 Youcat - výběr základních témat z Katechismu katolické církve, určený pro mládež (2011)
 Heidelberský katechismus (1563)

Reference

Externí odkazy
Katechismus katolické církve

Katechismus katolické církve (KKC) je oficiální systematicky uspořádaný souhrn římskokatolické nauky o víře i mravech. Jeho latinská verze (editio typica) byla schválena papežem Janem Pavlem II. prostřednictvím apoštolského listu Laetamur magnopere z 15. srpna 1997.

Obsah katechismu 
Katechismus katolické církve je rozdělen do 4 částí:

 Vyznání víry (krédo)
 Slavení křesťanského tajemství (liturgie, svátosti)
 Život v Kristu (morálka, Desatero)
 křesťanská modlitba (včetně Otčenáše)

Samotný text je bohatě opoznámkován a propojen s prameny, z nichž byl katechismus sestaven, tj. s Biblí, církevními Otci a ekumenickými koncily.

Varianty 
V roce 2006 vyšlo česky i tzv. Kompendium Katechismu katolické církve, jakási zestručněná verze, psaná tradiční formou otázek a odpovědí.

V roce 2011 bylo papežem Benediktem XVI. představeno vydání KKC pro mládež u příležitosti XXVI. Světových dní mládeže – Youcat.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Katechismus katolické církve. 2. vyd. Kostelní Vydří: Karmelitánské nakladatelství, 2001. 793 s. .

Související články 
 Depozitum víry
 Katechismus
 Římský katechismus
 Katolická církev

Externí odkazy 
 
  Katechismus katolické církve on-line
  Katechismus katolické církve on-line
  Kompendium katechismu katolické církve (v článcích z 19.7.2005)

Dokumenty římskokatolické církve
Katechismus
Chlorid amonný

Chlorid amonný (triviálně salmiak) (NH4Cl) je bílá krystalická látka. Rozpouští se ve vodě, vodný roztok je slabě kyselý. Vyskytuje se jako nerost salmiak, a to zejména v hořících uhelných slojích, kde kondenzuje z plynů vznikajících při hoření, a také v některých sopkách.

Výroba 
Průmyslově se vyrábí reakcí amoniaku s kyselinou chlorovodíkovou:

 

Laboratorně vzniká i reakcí dusičnanu amonného s chloridem draselným:

 

Výsledkem je roztok chloridu amonného a dusičnanu draselného, po jehož odpaření zůstane směs chloridu amonného a dusičnanu draselného, ke které stačí přidat řepný cukr (nebo ještě lépe sorbitol), promíchat a vznikne směs uplatnitelná jako bílá dýmovnice.

Vlastnosti 

Zahříváním se chlorid amonný rozkládá:

 

Plynný chlorovodík a amoniak ovšem spolu okamžitě reagují a vzniká opět NH4Cl podle rovnice:

Využití 
 Jako přídatná látka v potravinářství se označuje kódem E 510. Užívá se jako regulátor kyselosti, přídavná látka do pečiva a pro ostře slanou chuť k výrobě některých slaných druhů lékořicových bonbónů (především ve Finsku, Skandinávii a Nizozemsku, např. finské salmiakki). Některé zdroje uvádějí, že nežádoucí účinky při požití nejsou známy a bezpečný denní příjem není stanoven; má se za to, že množství, které lze požít, je přirozeně omezeno jeho intenzivní chutí. Ve vyhl. 4/2008 Sb. je výslovně uveden (společně například s kuchyňskou solí) jako látka, na kterou se tato vyhláška nevztahuje. Je však uveden v seznamu závazně klasifikovaných nebezpečných chemických látek jako látka zdraví škodlivá (s tím, že škodí zdraví při požití a dráždí oči).
 v dýmovnicích,
 upravuje se pomocí něj trať pro běh na lyžích (chemická úprava – zpevnění a zrychlení trati),
 při pájení k odstranění vrstvy oxidů z povrchu kovu,
 v suchých článcích jako depolarizátor,
 ve fotografii se používá jako ustalovač.
 jako antidotum vůči amfetaminu.

Bezpečnost 
Chlorid amonný je zdraví škodlivý při požití (způsobuje nauzeu, zvracení a bolesti v krku) a dráždí oči. Při zahřívání se rozkládá za vzniku chlorovodíku a amoniaku (oba plyny jsou toxické), v žáru mohou vznikat i oxidy dusíku. Chlorid amonný bouřlivě reaguje s dusičnanem amonným a s chlorečnanem draselným – nebezpečí požáru nebo výbuchu. Reaguje také s mědí a jejími sloučeninami, čehož se využívá při patinování předmětů z mědi a jejích slitin.

Reference

Literatura

Související články 
 Salmiak (minerál)
 Didecyldimethylamoniumchlorid

Externí odkazy 
 

Amonný
Amonné soli
Fotografické chemikálie
Evropské sdružení volného obchodu

Evropské sdružení volného obchodu (ESVO, anglicky European Free Trade Association – EFTA) je mezinárodní organizace založená v roce 1960. Posláním organizace je podpora prosperity a hospodářské spolupráce mezi jejími členy. Organizace vznikla jako protiváha k Evropskému hospodářskému společenství (dnešní Evropská unie) uzavřením Stockholmské smlouvy ze 4. ledna 1960, vedoucí zemí uskupení byla Velká Británie.

Evropská unie uzavřela s Evropským sdružením volného obchodu v Portu v roce 1992 smlouvu o vytvoření společného Evropského hospodářského prostoru. Účast Švýcarska odmítli ještě v roce 1992 jeho občané v referendu. Švýcarsko tak jako jediná země není součástí Evropského hospodářského prostoru a reguluje své hospodářské vztahy s Evropskou unií na základě řady bilaterálních smluv tak, že je součástí Evropského jednotného trhu podobně jako ostatní země ESVO.

Členové

Bývalé členské státy 
Zakládajícími členy byly Dánsko, Norsko, Portugalsko, Rakousko, Švédsko, Švýcarsko a Spojené království. V roce 1961 se jako přidružený člen připojilo Finsko (plným členem se stalo v roce 1986), v roce 1970 se přičlenil Island. V roce 1973 se Dánsko a Spojené království staly členy Evropského společenství, čímž přestaly být členy ESVO. Portugalsko podobně přechází do ES v roce 1986. V roce 1991 do ESVO vstoupilo Lichtenštejnsko (do té doby jeho zájmy zastupovalo Švýcarsko). V roce 1995 pak z ESVO do EU přestoupily Rakousko, Švédsko a Finsko.

Generální tajemníci ESVO 
 1960–1965:  Frank E. Figgures
 1965–1972:  Sir John Coulson
 1972–1975:  Bengt Rabaeus
 1976–1981:  Charles Müller
 1981–1988:  Per Kleppe
 1988–1994:  Georg Reisch
 1994–2000:  Kjartan Jóhannsson
 2000–2006:  William Rossier
 2006–2012:  Kåre Bryn
 2012–2018:  Kristinn F. Árnason
 2018–současnost:  Henri Gétaz

Související články 
 CEFTA, Středoevropská zóna volného obchodu
 Bukurešťská devítka
 Iniciativa Trojmoří
 Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě, OBSE
 Rada Evropy
 Středoevropská iniciativa
 Visegrádská skupina

Externí odkazy 
 
 www.efta.int – Oficiální stránky (anglicky)

 
Organizace v Ženevě
Organizace založené roku 1960
Evropské mezivládní organizace
Baterie

Baterie je skupina stejných předmětů, které vystupují jako jeden celek.

Ve smyslu zdroje elektrického proudu:
 elektrická baterie – skupina galvanických článků
 „9V baterie“ (typ baterie, obsahuje 6 článků o napětí 1,5 V)
 zinko-uhlíkový článek
 alkalický článek
 lithiový článek
 akumulátor – na rozdíl od článku umožňuje akumulátor opětovné nabíjení
 autobaterie – na 6, 12 nebo 24 V (jeden článek má 2 V)
 olověný akumulátor
 nikl-kadmiový akumulátor
 nikl-metal hydridový akumulátor
 lithium-iontový akumulátor
 lithium-polymerový akumulátor
 solární baterie – solární panel pro výrobu elektřiny, několik fotovoltaických článků
 Voltův sloup – historicky první článek, kde měl článek napětí 1,1 V

Vojenský význam:
 přeneseně pojmenování i jiné vojenské jednotky u dělostřelectva – její jméno je doplněno přívlastkem označujícím její specializaci, např.:
 muniční baterie, průzkumná baterie, spojovací baterie
 dělostřelecká baterie v užším slova smyslu, palebná baterie – skupina děl

Jiné významy
 koksárenská baterie – skupina zařízení pro výrobu koksu v koksárně
 vodovodní baterie (směšovací baterie) – dvojice kohoutků na teplou a studenou vodu ústících do jediného hrdla
 někdy též jako synonymum pro slovo souprava, příklad: baterie bicích nástrojů = souprava bubnů
 někdy též v přeneseném významu: baterie lahví např. šampaňského – podle hrdel lahví připomínajících ústí hlavní dělostřelecké baterie, navíc se schopností skutečně vystřelovat zátky
 Baterie – část pražských čtvrtí Břevnov a Střešovice (název byl odvozen od postavení dělostřeleckých baterií, jimiž pruská vojska během sedmileté války ostřelovala Prahu)

Reference

Externí odkazy
Vitamín

Vitamíny (také vitaminy) jsou nízkomolekulární látky nezbytné pro život. V lidském organismu mají vitamíny funkci katalyzátorů biochemických reakcí. Podílejí se na metabolismu bílkovin, tuků a cukrů. Existuje 13 základních typů vitamínů. Lidský organismus nedokáže, až na některé výjimky, vitamíny vyrobit, a proto je musí získávat prostřednictvím stravy.

Při nedostatku vitamínů, tzv. avitaminóze, se mohou objevovat poruchy funkcí organismu nebo i vážná onemocnění. Přebytečných vitamínů (hypervitaminóza) rozpustných ve vodě se organismus dokáže zbavit, a pokud přestane vitamín přijímat, organismus z těla nadbytečné množství vyloučí pomocí moči. U vitamínů rozpustných v tucích to však nefunguje – nejrizikovější je v tomto ohledu vitamín A, u nějž existují případy smrtelných otrav nebo otrav s doživotními následky. Vitamíny jsou nutné k udržení mnohých tělesných funkcí a jsou schopny posilovat a udržovat imunitní reakce.

Vitamín B1 objevil polský biochemik Kazimierz Funk v roce 1912 v otrubách rýže. Funk navrhl název vitamin podle latinského vital a amine = „životně důležité aminy“. Ačkoli podle dnešních poznatků nejde o aminy, název se ujal. Tento termín byl později rozšířen na všechny podobné látky (vitamíny A, B, C, D, E, K a pseudovitamíny).

Vitamíny rozpustné v tucích 
 Vitamín A (retinol a 3,4-didehydroretinol)
 Vitamín D (kalciferoly)
 Vitamín E (tokoferoly)
 Vitamín K (fylochinon a menachinon)

Vitamíny rozpustné ve vodě 
 Vitamín B
 Vitamín B1 (thiamin, aneurin)
 Vitamín B2 (riboflavin)
 Vitamín B3 (niacin)
 Vitamín B5 (kyselina pantothenová)
 Vitamín B6 (pyridoxin)
 Vitamín B7 (biotin, vitamín H)
 Vitamín B9 (kyselina listová)
 Vitamín B12 (kobalamin)
 Vitamín C (kys. askorbová, E300)

Funkce a zdroje vitamínů

Vitamíny rozpustné v tucích

Vitamíny rozpustné ve vodě 
 Komplex vitamínů B Pro člověka má význam B1, B2, B6, B12, H a PP faktor. Význam vitamínů B je vztah k látkové výměně ve svalech a nervové tkáni a ke krvetvorbě.

Vliv vaření na vitamíny 
Několik výzkumů zjistilo vliv vyšších teplot a vzduchu/světla na vitamíny. Některé vitamíny jsou dosažitelné z přirozené stravy.

Antivitamíny 
Antivitamíny jsou přirozené nebo syntetické látky narušující funkci vitamínů nebo jejich vstřebávání do těla, například tím, že vitamíny štěpí na neúčinné látky nebo s nimi tvoří v těle nevyužitelné komplexy.

Související články 
 Antivitamín
 Avitaminóza
 Hypovitaminóza
 Hypervitaminóza
 Provitamín
 Vitageny (vitamín F)

Reference

Externí odkazy 
 
 

Vitamíny
Biomolekuly
Potravinářská chemie
Zdravá výživa
Živiny
Katechumen

Katechumen (lat. catechumenus, řec. κατεχουμένος katechúmenos vyučovaný, školený) označuje ty, kdo se připravují na křest a přijetí do církve a jsou tudíž vyučováni v křesťanské víře. Období této přípravy na křest se nazývá katechumenát.

Katechumenát v raných dobách křesťanství 
Katechumeni byli již v raných dobách církve ti, kdo byli osobně vyučováni v učení apoštolů. S postupem doby se podoba tohoto období před křtem stala více právně určenou. Jako raný doklad materiálu používaného pro katechumeny se uvádí starokřesťanský spis sepsaný zřejmě kolem roku 70 zvaný Didaché neboli Učení dvanácti apoštolů.

V průběhu 4. století začínají být kandidáti křtu vyučováni též podle vyznání víry té které církevní obce. Z tohoto období se nám zachovaly též přednášky (či katecheze) pro katechumeny, totiž od Cyrila Jeruzalémského a Augustina (De rudibus catechizandis). V době církevních Otců se pak katechumeni dělili do těchto skupin:
 hledající, kteří se zajímali o křesťanství,
 posluchači (audientes), kteří byli přijati do církve, aby zde naslouchali promluvám a kázáním,
 prostrati či genuflectentes, kteří se směli účastnit i modliteb církve,
 vyvolení (electi, competentes), kteří již měli probační dobu za sebou a měli v brzké době přijmout křest.

Katechumenát v této, patristické době trval většinou 2-3 roky.

Katechumenát dnes 

Katechumenát byl reformou po druhém vatikánském koncilu obnoven v římskokatolické církvi. Jednotlivé náležitosti stanovuje kniha Uvedení do křesťanského života, která uvádí opět do praxe mnoho z bodů platných pro katechumenát v prvních stoletích, např. jeho rozdělení a jednotlivé obřady před křtem.

Katecheze
Křest
Katecheze

Katecheze (z řec. κατηχειν katéchein vzdělávat) je celistvá a systematická formace za účelem výchovy víry dětí, mládeže i dospělých ke křesťanské zralosti (Instrumentum Laboris č. 43). Osoba, která vyučuje náboženství (či připravuje katechezi), se nazývá katecheta.

Slova „katecheze“ se používá většinou v křesťanských církvích a znamená teoretické a praktické uvedení do křesťanského života, křesťanské vyučování. Již od nejstarších dob byla katecheze přípravou na přijetí svátostí, zvláště křtu, v pozdější době (u katolíků) na první svaté přijímání či (u protestantů) na konfirmaci. Křestní katecheze probíhají v katechumenátu, tj. období přípravy na křest, která vrcholí v postní době.

Katecheze může značit též jednotlivou hodinu náboženství, resp. kázání pro děti s určitým pedagogickým cílem. V katolickém prostředí se slova používá též pro vyučování, které má prohloubit křesťanskou víru u dospělých.

Modely křesťanského vyučování

Biblické hodiny 
Jde o klasickou skupinovou formu výuky katechismu v katolickém prostředí anebo jde o biblickou exegezi v protestantském prostředí, kde Bible může být vykládána po jednotlivých verších a nebo po tematických pasážích, většinou s možností diskuze.

Nedělní škola 
Malé děti se většinou vzdělávají v nedělní škole, kterou mají po nebo místo bohoslužeb. Systém je rozšířen především u protestantů.

Výuka náboženství na školách 
V religiózních oblastech se obvykle křesťanské vzdělávání koná na školách. Záležitost upravuje pokyn Ministerstva školství.

Vzdělávací kurzy 
Organizují buď jednotlivé křesťanské sbory pro své členy, většinou s použitím církví vydaných učebnic či jiných vzdělávacích materiálů. V poslední době je však trend posílat členy do teologických škol, které nabízejí i vzdělávací programy pro laiky.

Kurzy Alfa 
Kurz Alfa je o skupinové setkávání lidí, kteří se zpravidla zvou na večeři, při které se probírají různá biblická témata.

Individuální křesťanské vyučování 
Jedná se většinou o sborové vzdělávací programy, kdy se lidé učí sami, nebo za pomoci učitele (člověka staršího v Kristu). Některé university, např. Global University nabízí dálkové studium po e-mailu za pomoci odborného tutora.

Princip vzdělávacích kurzů obecně 
V evropském prostředí je tradičně dáván důraz na kvalifikaci vzdělávacích pracovníků. Kurzy vede většinou pastor (farář) a nebo jím pověřený učitel (katecheta) či jiný osvědčený člen křesťanského sboru. Vyučování probíhá skupinově a výsledkem bývá většinou nějaké osvědčení, splnění podmínek k přijetí do církve, kvalifikace k výkonu služby v církvi, apod.

Reference

Související články 
 Misie
 Pastorace
Katecheta

Katecheta nebo katechetka je učitel (učitelka) náboženství nebo ten, kdo připravuje a vede katecheze pro děti či dospělé v církvi či připravuje katechumeny na křest v katolické církvi. Nemusí jím být kněz, nýbrž také kterýkoli křesťan-laik disponující příslušným pověřením od místního ordináře (tzv. kanonická neboli katechetická mise).

Katecheté v přípravě na tuto službu i během ní absolvují kurzy, ve kterých absolvují přednášky z pedagogických a teologických předmětů i praktického duchovního života.

Reference 

Katecheze
Hormizd I.

Hormizd I. (středopersky Óhrmazd) byl perský velkokrál z rodu Sásánovců, vládnoucí v letech 271/272–273, podle Firdausího 1 rok a dva měsíce. Jeho otcem byl král Šápúr I., matkou podle pozdní tradice dcera lokálního perského krále Mihraka, zabitého Ardašírem I., otcem Šápúra I. a Hormizdovým dědem.

O Hormizdovi se sice dochovalo poměrně dost literárních svědectví (středopersky psaná Kniha činů Ardašíra, syna Pápakova, historky v Tabarího Dějinách Peršanů a Arabů), ale konkrétně je o tomto vládci jen velmi málo známo. Ví se, že byl od roku 252 králem v Arménii, odkud sásánovská vojska vyhnala příslušníky tamní linie Arsakovců, a že v této době užíval jména Hormizd Ardašír (viz nápis Šápúra I. na Ka‘ba-je Zardošt v Nakš-e Rustamu). Po otcově smrti panoval jako král rok v perské říši, příliš krátce na to, aby po sobě zanechal významnější stopu. Hormizdovým nástupcem na perském trůně se stal jeho starší bratr Bahrám I. (273–276), v Arménii ho patrně již dříve vystřídal mladší bratr Narsé.

Z numismatického hlediska jsou zajímavé Hormizdovy mince, jež vůbec poprvé obsahují titul král králů Íránu a Neíránu, do té doby doložený pouze nápisově.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
 
  Hormizdova biografie od U. Weberové
  Článek v Encyclopaedia Iranica

Sásánovci
Úmrtí ve 3. století
Muži
Arménští králové
Faradayova konstanta

Faradayova konstanta vyjadřuje poměr mezi molární hmotností a elektrochemickým ekvivalentem látky, nebo též je to celkový elektrický náboj 1 molu látky úplně disociované nebo ionizované na částice s elementárním nábojem. Faradayova konstanta se používá při výpočtech pomocí Faradayových zákonů elektrolýzy.

Značení 
 Značka konstanty: F
 Po redefinici SI je od r. 2019 její hodnota pevně stanovenou konstantou:
F = 96 485,332 123 310 018 4 C·mol−1 (přesně, vizte následující vztah)

Výpočet 
Faradayova konstanta je tvořena součinem elementárního náboje a Avogadrovy konstanty:

kde:
e = 1,602 176 634×10−19 C (přesně)
NA= 6,022 140 76×1023 mol−1 (přesně)

Reference

Související články 
 Fyzikální konstanty
 Elektrochemie
 Ionizace
 Látkové množství

Elektromagnetismus
Elektrochemie
Fyzikální konstanty
Seznam liberálních myslitelů

Toto je seznam liberálních myslitelů.

A 
Raymond Aron (Francie, 1905-1983)

B 
Frédéric Bastiat (Francie, 1801-1850)
Simone de Beauvoir
Jeremy Bentham (Spojené království, 1748-1832)
Adolf Berle
Isaiah Berlin (Lotyšsko/Spojené království, 1909-1997)
William Beveridge (Spojené království, 1879-1973)
Louis Brandeis (1856-1941)
Ludwig Joseph Brentano (Německo, 1844-1931)
James M. Buchanan (USA, 1919- )

C 
Marquis de Condorcet (Francie, 1743-1794)
Benjamin Constant (Francie, 1767-1830)
Benedetto Croce (Italie, 1866-1952)

D 
Ralf Dahrendorf (Německo/Spojené království, 1929- )
John Dewey (USA, 1859-1952)
Denis Diderot (Francie, 1713-1784)
Ronald Dworkin (USA, 1931- )

E 
Desiderius Erasmus

F 
Karl-Hermann Flach
Benjamin Franklin
Milton Friedman (USA, 1912- 2006 )
Francis Fukuyama (USA, 1952- )

H 
Alexander Hamilton (USA, 1755-1804)
Friedrich August von Hayek (Rakousko/Spojené království/USA, 1899-1992)
John Hicks
Thomas Hill Green (Spojené království, 1836-1882)
Thomas Hobbes 
Wilhelm von Humboldt (Německo, 1767-1835)
David Hume (Spojené království, 1711-1776)

Ch 
 Anders Chydenius (Finsko, 1729-1803)

J 
 Thomas Jefferson (USA, 1743-1826)

K 
 Immanuel Kant (Německo, 1724-1804)
 Will Kymlicka

L 
 Abraham Lincoln
 John Locke

M 
 Salvador de Madariaga (Španělsko, 1886-1978)
 James Madison
 James Mill (Spojené království, 1773-1836)
 John Stuart Mill
 Ludwig von Mises (Rakousko, 1881-1973)
 Charles de Montesquieu (Francie, 1689-1755)

N 
 Friedrich Naumann (Německo, 1860-1919)
 Robert Nozick (USA, 1938-2002)
 Martha Nussbaumová

O 
 Bertil Ohlin (Švédsko, 1899-1979)
 José Ortega y Gasset (Španělsko, 1883-1955)

P 
 Thomas Paine (Spojené království/USA, 1737-1809)
 Alan Paton
 Karl Raimund Popper (Rakousko/Spojené království, 1902-1994)

R 
 Ayn Randová (Rusko, USA, 1905-1982)
 Walther Rathenau (Německo, 1867-1922)
 David Ricardo (Spojené království, 1772-1823)
 Wilhelm Röpke (Německo, 1899-1966)
 Richard Rorty (USA, 1931- )
 Murray Rothbard (USA, 1926-1995)
 Bertrand Russell (Spojené království, 1872-1970)

S 
 Arthur Schlesinger Jr.
 August Ludwig Schloezer (Německo, 1735-1809)
 Amartya Sen
 Emmanuel Joseph Sieyès (Francie, 1748-1836)
 Upton Sinclair
 Adam Smith (Spojené království, 1723-1790)
 Hernando de Soto
 Herbert Spencer (Spojené království, 1820-1903)
 Baruch Spinoza
 Joseph Stiglitz (USA, 1943- )

T 
 Johan Rudolph Thorbecke
 Alexis de Tocqueville (Francie, 1805-1859)
 Leonard Trelawny Hobhouse (Spojené království, 1864-1929)

V 
 Thorstein Veblen
 Dirk Verhofstadt
 Gore Vidal (USA, 1925- )
 Voltaire (Francie, 1694-1778)
 Ralph Waldo Emerson
 Max Weber
 Oliver Wendell Holmes Jr. (USA, 1841-1935)
 Woodrow Wilson (USA, 1856-1924)

Související články 
 Liberalistická bibliografie

Liberalismus
Greene

Greene může být:

jméno
 Greene Vardiman Black (1836–1915) – jeden ze zakladatelů moderní stomatologie

příjmení
 Alvin Greene (* 1977) – americký černošský politik
 Ashley Greene (* 1987) – americká herečka
 Brian Greene (* 1963) – americký fyzik
 Burton Greene (1937–2021) – americký jazzový klavírista
 David Greene (* 1986) – britský atlet
 Ellen Greene (1951) – americká herečka
 Graham Greene (1904–1991) – britský spisovatel
 Jessy Greene (* 1970) – americká houslistka, violoncellistka a zpěvačka
 Joe Greene (* 1967) – americký atlet
 Lizzy Greene (* 2003) – americká herečka
 Maurice Greene (* 1974) – americký atlet, sprinter, olympijský vítěz
 Nancy Greeneová (* 1943) – kanadská sjezdařka
 Nathanael Greene (1742–1786) – americký generál
 Robert Greene (asi 1558–1592) – anglický prozaik a dramatik pozdní renesance

jiný význam
 Greene County – celkem 14 různých okresů v USA

Související články 
 Green (příjmení) – příjmení osob
 Green – více významů
Sásán

Sásán (v pahlavském písmu ; zemř. kol. 200 n. l.) byl velekněz chrámu bohyně Anáhity ve městě Stachru v íránské provincii Fárs (řecky Persis) a zároveň zakladatel rodu, který počínaje Ardašírem I. (224 – 240/241) vládl přes čtyři sta let Íránu a Mezopotámii (odtud Sásánovci).

Sásán  je jednou z nejzáhadnějších postav starověkých perských dějin. Podle nejpravděpodobnějšího podání byl otcem Pápaka, pozdějšího krále ve Stachru a dědem krále králů Ardašíra I., který vyvrátil parthskou říši a založil říši novoperskou. Některé prameny však tvrdí, že Sásán byl ve skutečnosti Ardašírovým otcem a že Pápak jeho syna přijal pouze za vlastního. Tento zmatek způsobuje diametrálně odlišné interpretace počátků sásánovských dějin.

Reference

Literatura 
 
 

Sásánovci
Muži
Alela

Alela (allela, alelomorfa) je konkrétní forma genu. Každá alela může mít jednu nebo několikero forem. Gen je zodpovědný za znak (například za barvu očí), zatímco alela je zodpovědná za projev znaku (zda budou oči modré nebo hnědé). Alely se vyskytují v párech, základem je forma dominantní (A) a recesivní (a). Jednu alelu dědí jedinec po otci, druhou po matce. Která z nich se projeví fenotypicky, záleží na kombinaci páru alel v somatické buňce (AA, Aa, aa). 

Je-li alel na jednom lokusu více, může se jednat o genetický polymorfismus. Drobná, ale i třeba z hlediska struktury genu rozsáhlá mutace, která nemá za výsledek dostatečně odlišnou expresi genu, se za novou alelu nepovažuje. Obdobné je to s výskytem: Stejných alel musí být v populaci více než 1 %, jinak se nepovažují za genetický polymorfismus. Ten definuje skupiny, odlišuje jedince, dělí populace.

Krajním případem je jednonukleotidový polymorfismus, kdy se alely liší pouze v jediném nukleotidu (u více než 1 % populace). Odhalovat tak malé změny v alelách je úkol molekulární genetiky. Místo genotypu a fenotypu se mluví o sekvencích DNA a odezvě organismu na molekulární úrovni (není vidět, ale dá se dokázat laboratorním testem).

Zastoupení alel v populaci 
Podíl zastoupení jednotlivých alel v populaci nebývá stejný a s časem se i podstatně mění. (Jedinou výjimkou by měla být ideální panmiktická populace, ovšem něco takového reálně neexistuje). Jelikož nové alely vznikají zpravidla mutací, je jejich četnost menší než alely původní a jejich fixace v populaci závisí na mnoha okolnostech. Alely s nulovým nebo negativním vlivem na fitness mají jen minimální šanci na zachování v dostatečně velké panmiktické populaci, v níž zpravidla dochází maximálně k mírnému a nevýznamnému kolísání poměru mezi jednotlivými zastoupenými alelami (výjimkou je případ, kdy změna okolních podmínek změní vliv jednotlivých alel na fitness, pak může dojít i k vymizení nově nevýhodných alel). Větší šance mají v malých populacích, kde může k jejich fixaci výrazněji přispět genetický drift nebo efekt hrdla lahve. Nové alely se ve větších populacích časem zafixují, pokud se jim podaří přestát první období, kdy je jich velmi málo a kdy jim hrozí vymizení z důvodu prosté smůly.

U různých populací téhož druhu mohou být různé poměry zastoupení mezi jednotlivými alelami. Obzvláště to platí pro případy malých oddělených populací a pro případy, kdy je vliv alely na vnější znaky u různých populací různý. Typickým příkladem je výskyt alely pro srpkovitou anemii.

Mezialelové interakce 

Mezi alelami jednoho (i vícero) různých genů mohou existovat často i nesmírně složité mezialelové interakce. Jednotlivé alely se tak mohou projevovat nezávisle, nebo mohou potlačovat, měnit, či podporovat si navzájem svůj fenotypový projev.

Externí odkazy 
 
 Tomáš Pevný: Neuronové sítě a genetické algoritmy – vybrané aplikace při řešení některých technických problémů (pdf)

Genetika
Pásmová nemoc

Pásmová nemoc (anglicky jet lag, doslova „tryskáčové zpoždění“; také jet syndrome, doslova „tryskáčový syndrom“), v odborných publikacích někdy desynchronosis (desynchronóza), je únava a poruchy spánku plynoucí z narušení biorytmů po rychlém leteckém překonání několika (nejméně 2–5) časových pásem. Příznaky bývají obvykle horší při cestování směrem na východ a u starších lidí. Při cestách na východ má člověk problém usnout, při cestách na západ se budí brzy ráno.

Může způsobit i tzv. spánkovou obrnu nebo krátkodobou nespavost. Pásmová nemoc se často projevuje i vyčerpaností, bolestí hlavy, dezorientací nebo žaludečními potížemi, přidružit se mohou i další problémy, jako je neschopnost koncentrace. Podle zkušených cestovatelů se dá jet lagu částečně předejít dostatečným příjmem čisté vody a obecně zdravým stravováním – hlavně během letu.

Typické příznaky pásmové nemoci 
 únava
 dezorientace
 nevolnost
 bolesti hlavy, svalů a kloubů
 nespavost
 dehydratace a nechutenství
 podrážděnost
 iracionální chování
 poruchy koncentrace
 mravenčení v končetinách
 zpoždění menstruace

Aklimatizace může trvat několik dnů.

Reference

Související články 
 kinetóza – nemoc z pohybu (= mořská nemoc, letadlová nemoc)
 akutní horská nemoc (= podtlaková nemoc)
 spánek
 letectví

Externí odkazy 
 http://www.bedekr.cz/texty/341.html 

Cestování
Nemoci
Letecká doprava
Spánkové poruchy
Cirkadiánní rytmy
Letecký úřad

Letecký úřad je orgán nebo organizace, pověřená státem k vykonávání dozoru nad civilním letectvím.

V Česku jím je Úřad pro civilní letectví (ÚCL), pověřený Ministerstvem dopravy ČR. V EU je to Evropská agentura pro bezpečnost letectví (EASA). V USA je to Federal Aviation Administration (FAA).

Letecké úřady jsou zakládány státy-členy ICAO (International Civil Aviation Organisation), jako vládní organizace OSN.

Externí odkazy 
 

Letectví
Úřady
Lotyšská hymna

Hymna Lotyšska je píseň Dievs, svētī Latviju ().

Hudbu a slova napsal Kārlis Baumanis (často uváděn jako Baumaņu Kārlis) v roce 1873 k příležitosti zahájení prvních lotyšských Svátků písní. Jedná se o první skladbu, v jejímž názvu je použito slovo „Lotyšsko“.

7. června 1920 přijal Lotyšský parlament píseň Dievs, svētī Latviju jako státní hymnu Lotyšska. V období Lotyšské SSR byla nahrazena hymnou Lotyšské SSR. 15. února 1990 byla opět přijata jako Lotyšská hymna.

Text a český překlad

Odkazy

Reference

Související články 
 Státní znak Lotyšska
 Lotyšská vlajka
 Státní symboly Lotyšska
 Dějiny Lotyšska
 Livonská hymna

Externí odkazy 
 

Lotyšsko
Hymna
Hymna
Panafrický parlament

Panafrický parlament vznikl v březnu 2004. Jeho sídlem je jihoafrický Midrand. Svým postavení a pravomocemi se blíží Parlamentnímu shromáždění ESUO a Evropských společenství v jeho rané fázi. Poté, co všechny členské státy ratifikují příslušný protokol, bude mít 265 členů z 53 členských zemí. Každý stát je zastoupen shodným počtem pěti poslanců, mezi nimiž musí být podle Protokolu alespoň jedna žena. Panafrický parlament plní poradní funkci při Shromáždění hlav států. Postupně by se měl vyvinout v těleso s řádnými legislativními pravomocemi volené ve všeobecných přímých volbách.

Související články 
 Afrika
 Africká unie

Africké mezivládní organizace
Africká integrace
Ustavující smlouva Africké unie

Ustavující smlouva Africké unie staví na Chartě OAJ, kterou však podstatně specifikuje a rozšiřuje. Článek 3 upravuje některé základní cíle společenství. Mluví se o urychlení politického a společensko-hospodářského sjednocení kontinentu, obraně a prosazování společných afrických zájmů, ochraně míru, bezpečnosti a stability, demokracii a dobrém vládnutí, důsledném zapojení kontinentu do globální ekonomiky a mezinárodních vyjednávání, udržitelném rozvoji v oblasti hospodářské, společenské a kulturní. Dále se mezi základními cíli objevuje boj proti epidemiím a obecně ochrana veřejného zdraví a podpora vědy a výzkumu. Smlouva tedy článkem tři spojuje původně oddělené odstavce obsahující cíle a nástroje OAJ. V článku 3 se objevuje i zmínka o koordinaci a harmonizaci politik jednotlivých regionálních sdružení na africkém kontinentě, aby tak byla podpořena jednota AU. V článku 4 se objevuje několik nových principů: právo Africké unie intervenovat v kterémkoliv členském státě na základě rozhodnutí Shromáždění za zvláštních okolností – válečné zločiny, genocida, zločiny proti lidskosti (včetně práva členských států žádat o zásah AU k udržení míru a stability), vytvoření společné obranné politiky,  odsouzení a odmítnutí jakýchkoliv neústavních změn vlád členských států. Články 5 až 23 upravují institucionální rámec AU.

Související články 
Africká unie
Panafrický parlament

Externí odkazy 
 www.africa-union.org
 City Charta OAJ

Africká unie
Mezinárodní smlouvy
Maltská hymna

Píseň L-Innu Malti (česky Maltská hymna) je maltská hymna. Hudba Robert Samut (1870-1934), slova Dun Karm Psaila (1871-1961).

Historie hymny 
První provedení písně L-Innu Malti se konalo v roce 1923, ale oficiální národní hymnou stala v roce 1964. Autor textu Dun Karm Psaila byl požádán, aby napsal slova na existující hudbu školní hymny Roberta Samuta. Text má formu modlitby.

Text a český překlad

Odkazy

Související články 
 Maltská vlajka
 Státní znak Malty
 Dějiny Malty

Externí odkazy 
 

Malta
Hymna
Charta Organizace africké jednoty

Charta Organizace africké jednoty (OAJ) byla podepsána 32 africkými státy 25. května 1963. 

Podle článku I bylo členství otevřené všem státům afrického světadílu a okolních ostrovů. Článek II určil základní cíle OAJ: podpořit jednotu a solidaritu mezi africkými státy, koordinovat a zvýšit jejich vzájemnou spolupráci s cílem zlepšit život obyvatel Afriky, zajistit udržení suverenity, nezávislosti a územní celistvosti členských států, odstranit všechny formy kolonialismu v Africe, zlepšit mezinárodní spolupráci s ohledem na Chartu OSN a Všeobecnou deklaraci lidských práv. Pro naplnění těchto cílů se v Chartě signatáři zavázali prohlubovat politickou spolupráci a harmonizovat své hospodářské, dopravní, vzdělávací, kulturní a obranné a bezpečnostní politiky doplněné o spolupráci v oblasti veřejného zdraví a vědy a výzkumu. 

Články VII až XXII upravovaly institucionální strukturu organizace. Na vrcholu institucionální hierarchie bylo postaveno Shromáždění hlav států, které se mělo scházet alespoň jednou ročně; se souhlasem více než dvou třetin členských států mohlo být svoláno zvláštní zasedání. Každý členský stát disponoval jedním hlasem; s výjimkou procedurálních otázek, o nichž se hlasovalo prostou většinou, byla k přijetí rozhodnutí Shromáždění nutná dvoutřetinová většina hlasů všech členských zemí. Úkolem Shromáždění bylo v souladu s cíli OAJ diskutovat společné otázky a koordinovat harmonizaci politik členských států. Shromáždění též mohlo měnit strukturu a funkce OAJ. Rada ministrů se scházela v různých složeních několikrát ročně. Ministři zahraničí se scházeli alespoň dvakrát ročně, rady dalších ministrů se scházely po dohodě členských států. Úkolem Rady bylo naplňovat rozhodnutí Shromáždění a dohlížet nad jejich implementací. Rada ministrů zahraničí též připravovala zasedání Shromáždění hlav států. Rozhodnutí Rady byla přijímána prostou většinou, každý členský stát disponoval jedním hlasem. Shromáždění hlav států rovněž jmenovalo Generálního tajemníka OAJ, který byl pověřen úkoly vytyčenými Shromážděním. Generální tajemník a jemu podřízení pracovníci Sekretariátu OAJ byli z výkonu funkce zodpovědní pouze Shromáždění hlav států a nikoliv vládám svých zemí. Byly ustaveny Další komise včetně Komise pro zprostředkování, smírčí řízení a arbitráž, která měla sloužit jako výhradní tribunál pro řešení vzájemných sporů členských států. Článek XXIII upravoval tvorbu rozpočtu, jehož prostředky měly plynout z pravidelných příspěvků členských států. Na základě dalších, mimosmluvních rozhodnutí bylo pro umístění Sekretariátu vybráno hlavní město Etiopie Addis Abeba, pracovními jazyky OAJ se stala angličtina a francouzština.

Související články 
 Africká unie

Externí odkazy 
 Oficiální stránky Africké unie

Africká unie
Vzniklo 1963
Německá hymna

Píseň Das Lied der Deutschen (česky Píseň Němců) je německá hymna. Má totožnou melodii jako někdejší rakouská císařská hymna. Píseň má tři sloky, jako hymna se od roku 1952 používá pouze 3. sloka.

Historie hymny 
Její text napsal 26. srpna 1841 na Helgolandu německý básník, jazykovědec a historik literatury August Heinrich Hoffmann von Fallersleben. Tato píseň se skládala ze tří slok, z nichž první začínala slovy „Deutschland, Deutschland über alles“. V roce 1922 ji za hymnu oficiálně uznal první prezident Německé republiky, Friedrich Ebert. Melodie byla vypůjčena od rakouské císařské hymny „Kaiserhymne“, jejíž melodie (avšak s jinými slovy) byla dříve používána i pro hymnu Německého císařství. Složil ji Joseph Haydn. 

Píseň „Das Lied der Deutschen“ byla napsána v době roztříštění Německa. Později zprofanovaná úvodní fráze Deutschland, Deutschland, über alles („Německo, Německo nade všecko“) byla původně míněna ve smyslu, že jednotné Německo je lepší než rozdrobenost na mnoho států Německého spolku.

Zeměpisné údaje, uvedené v první sloce, vymezovaly hranice středoevropského rozšíření německy mluvícího obyvatelstva v polovině 19. století (Máza – Němen, Etsch/Adiže – Belt), a proto po druhé světové válce Spojenci zakázali publikovat a uvádět tuto sloku, jelikož si Německo nemohlo nárokovat území pod kontrolou vítězných mocností. První pokusy o užívání třetí sloky jako hymny se v roce 1950 ještě setkaly s odporem, ale nakonec byla roku 1952 třetí sloka „Einigkeit und Recht und Freiheit“ (Jednota, právo a svoboda) jako hymna tehdejšího Západního Německa přijata. Zůstala jako hymna i po sjednocení s východními zeměmi, čímž v tomto kontextu nabyla dalšího významu.

V krátkém období po konci druhé světové války a před rokem 1952 se při některých oficiálních příležitostech jako hymna používala vlastenecká píseň „Ich hab mich ergeben“ německého básníka Hanse Ferdinanda Maßmanna.

Text a český překlad 

Kompletní text písně:

Das Lied der Deutschen

Deutschland, Deutschland über alles,
Über alles in der Welt,
Wenn es stets zu Schutz und Trutze
Brüderlich zusammenhält,
Von der Maas bis an die Memel,
Von der Etsch bis an den Belt –
Deutschland, Deutschland über alles,
Über alles in der Welt!

Deutsche Frauen, deutsche Treue,
Deutscher Wein und deutscher Sang
Sollen in der Welt behalten
Ihren alten schönen Klang,
Uns zu edler Tat begeistern
Unser ganzes Leben lang –
Deutsche Frauen, deutsche Treue,
Deutscher Wein und deutscher Sang!

Einigkeit und Recht und Freiheit
Für das deutsche Vaterland!
Danach lasst uns alle streben
Brüderlich mit Herz und Hand!
Einigkeit und Recht und Freiheit
Sind des Glückes Unterpfand –
Blüh im Glanze dieses Glückes,
Blühe, deutsches Vaterland!

Odkazy

Související články 
 Německá vlajka
 Státní znak Německa

Externí odkazy 
 
 Nahrávka celé hymny v mp3 

Hymna
Německo
Hymna
Skladby Josepha Haydna
Centrální limitní věta

Centrální limitní věta (CLV) v teorii pravděpodobnosti označuje tvrzení, podle něhož se (za určitých podmínek diskutovaných níže) rozdělení výběrového průměru blíží k normálnímu rozdělení, a to bez ohledu na to, jaké je rozdělení průměrované náhodné veličiny. Jinak řečeno pokud platí předpoklady centrální limitní věty, tak výběrový průměr má jakožto náhodná veličina asymptoticky normální rozdělení.

Existují různé varianty centrální limitní věty lišící se formulací předpokladů a silou vysloveného tvrzení, K důkazu CLV se dnes nejčastěji používají charakteristické funkce. 

Předpoklady CLV se týkají zejména toho, jak vypadá rozdělení průměrovaných náhodných veličin. Obecně se kladou limitující podmínky zejména na jejich momenty (střední hodnoty, rozptyly atd.). Věta tak neplatí například pro Cauchyho rozdělení, jehož rozptyl není definován. Výběrové průměry takovýchto příliš „divokých“ náhodných veličin nekonvergují k normálnímu rozdělení, ale k některému jinému z takzvaných stabilních rozdělení.

Moivreova-Laplaceova věta 
Nejjednodušším vyjádřením centrální limitní věty je Moivreova-Laplaceova věta. Podle této věty platí, že pokud součtem  nezávislých náhodných veličin  s alternativním rozdělením (s parametrem ) vytvoříme veličinu , která má binomické rozdělení s parametry  a , pak pro normovanou náhodnou veličinu

platí vztah

pro , kde  je distribuční funkce normovaného normálního rozdělení .

Lévyho-Lindebergova věta 
Moivreovu-Laplaceovu větu lze zobecnit na větu Lévyho-Lindebergovu. Pokud je podle této věty náhodná veličina  součtem  vzájemně nezávislých náhodných veličin  se shodným rozdělením libovolného typu, s konečnou střední hodnotou  a konečným rozptylem , pak pro normovanou náhodnou veličinu

platí opět vztah

pro , kde  je distribuční funkce normovaného normálního rozdělení . Veličina  má tedy asymptoticky normální rozdělení.

Porovnejte toto chování se zákonem velkých čísel, který pro tento případ dává
 skoro jistě.

Ljapunovova věta 
Nejobecnějším vyjádřením centrální limitní věty pro součet nezávislých náhodných veličin je věta Ljapunovova. Ta říká, že rozdělení součtu vzájemně nezávislých veličin  konverguje k normálnímu rozdělení i v případě, že veličiny  nemají stejné rozdělení pravděpodobnosti.

Nechť náhodná veličina  je součtem vzájemně nezávislých veličin , které mají konečné střední hodnoty  a konečné třetí centrální momenty .
Nechť dále platí Ljapunovova podmínka
.
Pak pro normovanou náhodnou veličinu

platí vztah

pro , kde  je distribuční funkce normovaného normálního rozdělení .

Odkazy

Související články 
 Zákon velkých čísel
 Čebyševova nerovnost
 Benfordův zákon

Externí odkazy 
 

Teorie pravděpodobnosti
Matematická statistika
Matematické věty a důkazy
LZ 127 Graf Zeppelin



LZ 127 Graf Zeppelin byla nejúspěšnější vzducholoď z celé éry těchto strojů. Byla pojmenována po slavném staviteli vzducholodí, hraběti Ferdinandu von Zeppelinovi. Podobné jméno nese i letadlová loď Graf Zeppelin.

Vzducholoď Graf Zeppelin byla postavena v dílnách v německém Friedrichshafenu podle projektu Ludwiga Dürra, který se podílel i na konstrukcích všech předchozích zeppelínů. Jejím hlavním prosazovatelem a později i kapitánem byl Hugo Eckener. Poprvé vzlétla 18. září roku 1928.

Objem vodíkové náplně činil 85 036 m³, délka 236 m, cestovní rychlost 115 km/h, maximální rychlost 130 km/h, dolet 12 000 km. Vzducholoď byla vybavena pěti motory Maybach VL 2 po 390 kW, poháněnými speciálně vyvinutým Blauovým plynem, nazvaným podle vynálezce Hermanna Blaua z Augsburgu (směs propylenu, methanu, ethanu, ethynu, butylenu a vodíku), který měl stejnou hustotu jako vzduch a jeho spotřeba se tedy neprojevovala změnou vztlaku vzducholodi. Jeho zásoby, uložené ve speciálním balonetu, činily 30 000 m³. Vzducholoď měla duralovou tuhou kostru s centrálním kýlem, cestující a posádka dleli v gondole umístěné pod přední částí trupu.

V roce 1929 provedla vzducholoď propagační dvoutýdenní cestu kolem zeměkoule jako první létající dopravní prostředek s platícími pasažéry na palubě. V květnu 1930 se konal první zkušební let do Jižní Ameriky a o rok později tam začala vzducholoď dopravovat pasažéry na pravidelné lince. V roce 1931 absolvoval Graf Zeppelin úspěšnou polární výpravu mapující severní pobřeží Ruska. V dalších letech vzducholoď létala na pravidelné lince z Německa do Brazílie.

Během deseti let úspěšného provozu urazil Graf Zeppelin za 17 177 letových hodin (to jsou 2 roky čistého času) 1 700 000 km, dopravil 34 000 cestujících a 78 tun pošty.

Měsíc po katastrofě vzducholodi Hindenburg v roce 1937 byl Graf Zeppelin vyřazen z provozu a přemístěn do muzea. V březnu 1940 byl na příkaz ministra vzdušných sil Hermanna Göringa rozebrán do šrotu.

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam zepelínů

Externí odkazy 
 
 

Zepelíny
Dopravní letadla
Objekty nazvané po osobách
Vzniklo 1928
Zaniklo 1940