alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Jiřího z Poděbrad (stanice metra)

Jiřího z Poděbrad (zkratka JP) je stanice metra nacházející se v Praze, ve čtvrti Vinohrady, na trase A (úsek II.A). Předána do provozu byla v závěru roku 1980. Uvažovalo se i o názvu Jiřího Náměstí nebo Náměstí Jiřího z Poděbrad. Jedná se o jedinou stanici pražského metra, která ještě není pokryta LTE signálem. 

Od 14. ledna 2023 je stanice dočasně uzavřena z důvodu rekonstrukce stanice a výstavby výtahových šachet. Znovuotevření stanice se předpokládá začátkem listopadu 2023, kdy mají být zprovozněny nové eskalátory. Ke zprovoznění výtahů má dojít během prvního čtvrtletí roku 2024. Po dobu výluky vozy metra stanicí pouze projíždějí.

Charakteristika stanice 
Stanice je ražená, pilířová, trojlodní se zkráceným středním tunelem na 34 m, sedmi páry prostupů na nástupiště. Je možné dostavět druhý eskalátorový tunel. Stanice je 107 m dlouhá a 45 m hluboko pod povrchem Náměstí Jiřího z Poděbrad. Stanice má jen jeden výstup, vedoucí ze střední lodi eskalátorovým tunelem o délce 73 m, za ním se napojuje na podzemní vestibul. V prostoru nástupiště jsou všechny tři lodě obloženy hliníkovými výlisky, zlatavými a tyrkysovými, dále pak okrasnými kamennými deskami. Na výstavbu stanice bylo vynaloženo 264 milionů Kčs.

Fotogalerie

Okolní objekty 
 Kostel Nejsvětějšího Srdce Páně
 Žižkovský vysílač

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Jiřího z Poděbrad na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince A
Doprava na Vinohradech (Praha 2)
Stanice metra nazvané po osobách
Doprava na Vinohradech (Praha 3)
Postaveno v Česku 1980
Železniční stanice otevřené v roce 1980
Pojmenováno po Jiřím z Poděbrad
Stavby na Vinohradech (Praha 2)
Stavby na Vinohradech (Praha 3)
Flora (stanice metra)

Flora (zkratka FL) je stanice metra v Praze, na lince A, na úseku II.A. Nachází se pod stejnojmenným obchodním centrem Atrium Flora na rozhraní čtvrtí Žižkov a Vinohrady, nedaleko Olšanských hřbitovů. Otevřena byla v roce 1980.

Charakteristika stanice 

Flora je trojlodní ražená stanice se středním tunelem zkráceným na 33 m, šesti páry prostupů na nástupiště a s montovaným litinovým ostěním. Dlouhá je 108 m a hloubka pouhých 25,4 m ji činí jednou z nejmělčích stanic na celé trase. Ze střední lodi vede jeden výstup eskalátorovým tunelem do podzemního vestibulu (4,75 pod povrchem). Na ulici vychází šest výstupů a od roku 2003 je též napojeno nákupní centrum Palác Flora přímým vstupem do podzemního patra. Stanice je obložena zlatavými a vínovými hliníkovými výlisky, dále pak okrasným šedivým kamenem. Výstavba stanice na konci 70. let minulého století stála tehdejších 254 miliónů Kčs.

Minulost 
V eskalátorovém tunelu do podzemního vestibulu bylo osvětlení původně řešeno stejným způsobem, jaký je dodnes (březen 2009) ve stanici Želivského, tj. systémem závěsných svítidel v kombinaci s bílými odrazovými deskami. Osvětlení bylo přestavěno při rekonstrukci stanice před otevřením Paláce Flora v roce 2002.

Stanice má dnes pouze jeden vestibul, v plánech byl však ještě jeden, který se měl nacházet pod stanicí tramvají Olšanské hřbitovy.

Budoucnost 
Na přelomu let 2020 a 2021 se plánuje modernizace stanice. Odhadovaná částka je 50 milionu korun.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Flora na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince A
Doprava na Žižkově
Stavby na Žižkově
Doprava na Vinohradech (Praha 3)
Postaveno v Česku 1980
Stavby na Vinohradech (Praha 3)
Senát

Senát (z latinského výrazu  – stařec) je zastupitelský orgán (zákonodárný sbor), obvykle je horní komorou parlamentu. Člen senátu se nazývá senátor.

Původ 
Senát pochází ze starověké formy jednoduché sociální organizace, v níž byla rozhodovací pravomoc vyhrazena nejstarším mužům. Z tohoto důvodu se slovo „senát“ vztahuje i na rozhodovací orgány různých institucí, kde je rozhodování vyhrazeno pouze určitým vybraným členům (srov. akademický senát). Původní senát byl jednou z hlavních politických institucí římské republiky, viz římský senát.

V českých zemích 
V českých zemích fungoval senát v době první republiky (viz článek Senát Národního shromáždění ČSR).

Poté byl Senát zakotven v Ústavě České republiky již k 1. lednu 1993, ale první volby do něj se konaly až v roce 1996. Do doby jeho ustavení bylo zamýšleno zřízení Prozatímního Senátu (čl. 106 odst. 2 Ústavy), ten však nakonec uzákoněn nebyl.

Senát Parlamentu České republiky je složen z 81 senátorů, kteří jsou voleni na období 6 let. Každé dva roky se volí třetina senátorů. Senátor musí být starší 40 let. Každého z nich si volí občané České republiky v jednomandátových obvodech.

Externí odkazy 
 
 
 

Zákonodárné sbory
Grand Prix Monaka 2005

Grand Prix Monaka LXIII Grand Prix Automobile de Monaco

 22. květen 2005
 Okruh Monte Carlo
 78 kol x 3,340 km = 260,520 km
 737. Grand Prix
 4. vítězství Kimi Räikkönena
 140. vítězství pro McLaren

Výsledky

Nejrychlejší kolo 

 Michael SCHUMACHER Ferrari 	1'15''842 - 158.540 km/h

Vedení v závodě 

 1-78 kolo Kimi Räikkönen

Postavení na startu 
 Červeně – výměna motoru / posunutí o 10 příček na startu

Zajímavosti 

 Mark Webber slavil své první podium kariéry
 200 GP pro motor Mercedes
 Motor Mercedes absolvoval 3000 kol v čele závodu.
 3 pole position v řadě po sobě pro Kimi Raikkonena

Externí odkazy 
 
 Monaco Grand Prix (anglicky)

Grand Prix Monaka
Formule 1 v roce 2005
Diesel

Diesel může mít více významů:

příjmení
 Rudolf Diesel (1858–1913) – německý vynálezce vznětového motoru
 Eugen Diesel (1889–1970) – německý spisovatel, syn Rudolfa
 Vin Diesel (* 1967) – americký herec
 Jay Diesel (* 1978) – český rapper a zpěvák

motorismus
 Motorová nafta
 Dieselův cyklus
 Vznětový motor
 Dieselová lokomotiva
 Dieselový motocykl

jiné
 Medaile Rudolfa Diesela
 Diesel (móda) – módní značka
 Full Diesel – finská hardrocková kapela

Rozcestníky - příjmení
Lev (jméno)

Lev je mužské křestní jméno, které není obsaženo v českém občanském kalendáři. Nosilo ho třináct papežů a šest byzantských císařů.

Další podoby jména jsou Leo, Léon, León.

Statistické údaje 
Následující tabulka uvádí četnost jména v ČR a pořadí mezi mužskými jmény ve srovnání dvou roků, pro které jsou dostupné údaje MV ČR – lze z ní tedy vysledovat trend v užívání tohoto jména:

Změna procentního zastoupení tohoto jména mezi žijícími muži v ČR (tj. procentní změna se započítáním celkového úbytku mužů v ČR za sledované tři roky 1999–2002) je -7,3%, což svědčí o značném poklesu obliby tohoto jména.

Jméno Lev v jiných jazycích 

 Chorvatsky: Lav
 litevsky: Leonas

Slavní nositelé jména

Papežové 
 sv. Lev I. Veliký
 sv. Lev II.
 sv. Lev III.
 sv. Lev IV.
 Lev V.
 Lev VI.
 Lev VII.
 Lev VIII.
 sv. Lev IX.
 Lev X.
 Lev XI.
 Lev XII.
 Lev XIII.

Byzantští císařové 
 Leon I.
 Leon II.
 Leon III. Syrský
 Leon IV. Chazar
 Leon V. Arménský
 Leon VI. Moudrý

Ostatní 
 Leo Arnaud – francouzsko-americký skladatel
 Leo Beenhakker – nizozemský fotbalový manažer
 Leo Bosschart – nizozemský fotbalista
 Leo Fender – tvůrce elektrické kytary
 Leo Klein Gebbink – nizozemský pozemní hokejista
 Leo Jogiches – marxistický revolucionář
 Leo Ku – hongkongský zpěvák a herec
 Lev Davidovič Landau – sovětský fyzik
 Leo Major – francouzsko-kanadský hrdina z 2. světové války
 Leo Mazzone – americký baseballista
 Leo Messi – argentinský fotbalista
 Lev Prchala – československý legionář a generál
 Leo Strauss – americký politický filozof
 Lev Nikolajevič Tolstoj – ruský spisovatel a dramatik
 Lev Davidovič Trockij – ruský revolucionář
 Leo Visser – nizozemský rychlobruslař
 Leo Van Vliet – nizozemský cyklista

Známí fiktivní nositelé 
 Leo Jones – postava z britského televizního seriálu Doctor Who
 Leo Wyatt – postava z amerického televizního seriálu Čarodějky
 Leo McGarry – postava z amerického televizního seriálu Západní křídlo

Související články 

 Arje – hebrejské jméno stejného významu

Externí odkazy 
 

Mužská jména
Papežská jména
Mužská jména českého původu
Mužská jména latinského původu
Kopřiva žahavka

Kopřiva žahavka (Urtica urens) je vedle kopřivy dvoudomé druhý běžnější zástupce rodu na českém území. Lidově je nazývána žahavka nebo žihlava. Vzhled je podobný, jde však o jednoletou, jednodomou bylinu podstatně menšího vzrůstu (10–30 cm) a její žahavé chlupy jsou mírně účinnější. Tato kdysi běžná rostlina v posledních letech v české krajině nápadně mizí, je proto řazena mezi ohrožené druhy v kategorii C3.

Popis

Kořen, stonek a list 
Kopřiva má kořenový systém velmi rozvětvený a to hlavně pod povrchem do hloubky 14–18 cm. Lodyha je čtyřhranná, dorůstající do 10–30 cm, bývá v horní polovině větvená a její barva je zelená až hnědozelená s žahavými chlupy na povrchu. U kopřivy žahavky nalezneme drobné listy kopinaté nebo vejčité s ozubenými okraji a žahavými chlupy. Čepel listu je dlouhá 1,5–4 cm a na bázi klínovitě zúžená až uťatá.

Květ a plod 
Kopřiva má květenství kratší, nebo skoro stejně dlouhá jako je řapík u jejích listů, v jejichž úžlabí vyrůstají. Květy jsou drobné a jednopohlavné. Kopřiva je jednodomou bylinou, v jednom květenství se tedy nachází prašníkové i pestíkové květy. Po tom co odkvetou, jsou květenství slabě převislá a poměrně hustá. Rostlina kvete od května do listopadu a jejím plodem je zploštělá nažka, jejíž barva je světle hnědá až zelenavě hnědá. Kopřiva žahavka je jednoletá bylina bez obnovovacích pupenů, která nepříznivá období přečkává pouze v semenech.

Stanoviště a výskyt 
Kopřiva tohoto druhu se vyskytuje na celém území České republiky od nížin až po hornaté oblasti, kde jsou půdy bohaté na živiny. Nejčastější místa výskytu jsou rumiště, pole, zahrady a opuštěné příbytky. V zahradnictví je brána především jako nežádoucí plevel. Tuto rostlinu můžeme nalézt téměř po celém světě, avšak nejhojněji se vyskytuje v Evropě, Malé Asii, na Kavkazu, v Severní a Jižní Americe, Austrálii a v jižní Africe.

Využití 
Kopřiva žahavka má řadu léčivých účinků, je určena k vnitřnímu i vnějšímu použití. Má také blahodárné účinky na špatně hojící se rány, ekzémy a na akné. Nálev z kopřivy se využívá k podpoře růstu vlasů a čaj z jejích usušených listů má močopudné a projímavé účinky. Kopřiva je i součástí kuchyně, kde se využívá k přípravě salátů, polévek či nádivek.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Kubát K., Hrouda L., Chrtek J. jun., Kaplan Z., Kirschner J. & Štěpánek J. [eds.],(2002): Klíč ke květeně České republiky. [Key to the Flora of the Czech Republic]. 928 p., Academia, Praha.

Externí odkazy 
 
 
 Kopřiva žahavka na biolibu
 http://byliny.vitalion.cz/kopriva-zahavka/
 http://www.agromanual.cz/cz/atlas/plevele/plevel/kopriva-zahavka.html

Kopřivovité
Léčivé rostliny
Ohrožené druhy ČR
Flóra Česka
Flóra Arabského poloostrova
Flóra Číny
Flóra jihovýchodní Evropy
Flóra jihozápadní Asie
Flóra jihozápadní Evropy
Flóra Makaronésie
Flóra severní Afriky
Flóra severní Evropy
Flóra severovýchodní tropické Afriky
Flóra Sibiře
Flóra Střední Asie
Flóra střední Evropy
Flóra východní Evropy
Léčivé rostliny Evropy
Seznam léčivých rostlin

Toto je seznam léčivých rostlin. Seznam je členěn abecedně podle českojazyčného názvu rostliny. Jsou zde uvedeny i lidové názvy, které začasté popisují vzhled a vlastnosti rostliny, vědecké názvy, užívané části, základní terapeutické účinky a použití

Odkazy

Reference

Související články 
 Čaj
 Fytoterapie
 Léčivá rostlina
 Seznam léčivých hub

Externí odkazy 
 
 Herbář v databázi Meduňka
 Herbář Bylinky kvalitně 
 Botanika – teorie a praxe 

 
Léčivé rostliny
Tecumseh

Tecumseh, resp. Tecumtha, Tekamthi (1768 – 5. říjen 1813) byl náčelník indiánského kmene Šavanů.

Vytvořil unii indiánských kmenů, s níž se postavil na úspěšný odpor bílým osadníkům pronikajícím na západ (tzv. Tecumsehova válka). Na čas se mu podařilo expanzi bílých osadníků zcela zastavit a porazit jejich milici a menší vojenské jednotky v sérii bitev, nicméně americká armáda nakonec během jeho nepřítomnosti napadla jeho hlavní síly u Tippecanoe a jeho bratr „prorok“ Tenskwatawa dokázal během několika hodin zničit dílo, které Tecumseh budoval desetiletí, když nechal své muže vykrvácet při opakovaných frontálních útocích na nepřítele. Tecumseh byl poté nucen válku omezit, ale brzy obnovil boje jakožto spojenec Angličanů v Anglo-americké válce. Bojoval po boku britského generála Isaaca Brocka, s nímž v roce 1812 dobyl Detroit. Britové mu propůjčili hodnost generála britské armády. Padl v bitvě na kanadské Temži 5. října 1813. Po jeho smrti se zbytky jeho indiánské koalice rozpadly.

Odkazy

Související články 
 Moravští indiáni
 Tekumseh (kniha)

Externí odkazy 
 

Indiáni Severní Ameriky
Indiánští válečníci
Úmrtí v bitvě
Narození v roce 1768
Úmrtí v roce 1813
Muži
Lužní les

Lužní les (luh) je podmáčený les s vysokou hladinou podzemní vody a záplavovým cyklem. Tento dříve běžný biotop mizí s rostoucí regulovaností vodních toků. V České republice lze nalézt největší lužní les na soutoku řek Moravy a Dyje, další zbytky lužního lesa se nacházejí na březích Labe u soutoku s Cidlinou (národní přírodní rezervace Libický luh), Moravy, Dyje a v jejich povodí.

Typy lužního lesa 
 Vrbiny a olšiny – u vody
 měkký luh – dále od vody
 tvrdý luh – nejdále od vody, nezaplavovaný

Podmínky pro vznik lužního lesa 

Důležitá je přítomnost vodního toku nebo vysoké hladiny podzemní vody. Díky tomu je v půdě nedostatek kyslíku, a tak dochází k redukčním pochodům. Tím vznikají sloučeniny, které dávají půdě modré zbarvení a zvláštní zápach, tzv. glejové půdy.

Druhové složení

Flóra 

Typickými stromy lužních lesů jsou topol, dub, jasan, jilm, olše, vrba a lípa. Na prosvětlenějších místech se vyskytují keře jako střemcha, zimolez, svída, kalina či bez.

Bylinné složení je ovlivněno přítmím, které ve spodních patrech lesa panuje. Mnohé rostliny se popínají, aby se dostaly výše, jako například chmel otáčivý. Různé šlahouny pak tvoří popenec obecný, ostružiník či svízel. Na jaře vzniká v lužních lesích tzv. jarní aspekt – porost světlomilných rostlin, které kvetou, ještě než vyraší listy stromů. Mezi tyto rostliny patří bledule jarní, sněženka podsněžník, orsej jarní, křivatec žlutý, ptačinec velkokvětý, plicník lékařský, violka lesní a dymnivka dutá. V létě nastupují v bylinném patru především stínomilné byliny, hlavně trávy a dále děhel lesní, pomněnka bahenní, kosatec žlutý, čarovník pařížský, podražec křovištní, vrbina penízková, pryskyřník plazivý, kostival lékařský, krtičník hlíznatý, netýkavka nedůtklivá a kopřiva dvoudomá.

Mechové patro nebývá kompaktní, zabírá maximálně 10 % území.

Fauna 
Kvůli vysoké půdní vlhkosti je v lužních lesích relativně málo půdní fauny, jako jsou žížaly a sekáči. V blízkosti vody naopak bývá hodně obojživelníků. Mezi typické ptáky patří pěnice, budníček, pěnkava, sedmihlásek, červenka, špaček, cvrčilka, rákosník, čáp, volavka, kvakoš, včelojed, káně, luňák, jestřáb, raroh či orel mořský.

Lužní lesy v Česku 
V ČR se nachází 4 zachovalé a funkční ekosystémy charakterizující lužní lesy.
 Libický luh na Kolínsku
 Litovelské Pomoraví (povodí řeky Moravy mezi Olomoucí a Litovlí)
 EVL Morava – Chropyňský luh (od soutoku řeky Moravy a Bečvy, podél Malé Bečvy, až po Kroměříž)
 Dyjský trojúhelník na Dyji a Moravě
 Kančí obora

Externí odkazy 
 
 Lužní les je účinná ochrana proti povodním, přesto v ČR mizí
 Lužní lesy – Mapování přírody a krajiny podél Moravy a Bečvy

Lesy
Povodí

Povodí je oblast, ze které voda odtéká do jedné konkrétní řeky či jezera. Hranice mezi dvěma povodími se nazývá rozvodí. Všechna povodí konkrétního moře či oceánu pak nazýváme úmoří.

Povodí je základní jednotkou pro vyhodnocování toků látek v přírodě. Většina prvků je totiž svými biogeochemickými cykly navázána na vodu, a tak při vyhodnocování toků lze vycházet ze základní hydrologické bilance povodí, která je dána srážkami a průtokem na konci povodí. Podobně i správa a údržba toků včetně veškerých protipovodňových opatření se provádí podle jednotlivých povodí.

Největší povodí na světě má řeka Amazonka: zahrnuje asi 40 % rozlohy Jižní Ameriky, tj. asi 6 915 000 km2.

Řádovost vodních toků 
Vodní toky se dělí do řádů, jejichž posloupnost vytváří hydrologické pořadí. V Česku používaný systém označuje jako toky 1. řádu ty vodní toky, které přímo ústí do moře či oceánu. Nezohledňuje se přitom délka toku, ani jeho průtok. Přítoky toků 1. řádu se označují jako toky 2. řádu, přítoky toků 2. řádu se označují za toky 3. řádu, přičemž hierarchie takto pokračuje až k prameni. Obdobně se označují i samotná povodí vodních toků.

Bezodtoké oblasti 
Ne všechna povodí nutně náležejí k nějakému úmoří – ve střední Asii, severní a jižní Africe či Austrálii existují rozsáhlá území postrádající odtok do moře. Taková území se označují jako bezodtoké oblasti nebo též oblasti s vnitřním odtokem.

Odkazy

Reference

Související články 
 Dílčí povodí
 Povodí v Česku

Externí odkazy 
 
 
 
 Atlas světových povodí

 
Hydrologie
Řeky
Úmoří

Úmoří je část pevniny, ze které všechna povrchová voda teče do jednoho moře nebo oceánu. Pomyslná hranice mezi úmořími jsou hlavní rozvodí. Nejvyšší kategorie úmoří je podle oceánu, z nichž se někdy ještě vydělují některé specifické části (např. Středozemní moře z Atlantiku). Bezodtoké oblasti nepatří k úmoří žádného oceánu a lze zde hovořit jen o povodích jednotlivých jezer nebo řek.

Úmoří v Česku 
Na území Česka zasahuje podle zvoleného měřítka jedno až tři úmoří. Celá země patří k úmoří Atlantiku, v podrobnějším dělení pak částečně k vlastnímu Atlantiku a částečně ke Středozemnímu moři, a konkrétně odsud odtékají vody do tří moří – Baltského, Černého a Severního. Hlavní evropské rozvodí (mezi Středomořím a ostatním Atlantikem) prochází na českém území po hřebenech Českého lesa, Šumavy, Novohradských hor, Českomoravské vrchoviny, Jeseníků a Beskyd. Všechna tři česká úmoří se dotýkají v masivu Králického Sněžníku, na hoře Klepáč (1145 m n. m.).
 Úmoří Černého moře – řeka Morava, pravostranné přítoky Váhu a levostranné přítoky Dunaje – odvádějí vodu do Dunaje a tudy do Černého moře
 Úmoří Severního moře – řeka Labe, která odvádí vodu do Severního moře
 Úmoří Baltského moře – řeka Odra (a její přítoky, zejména Lužická Nisa), která odvádí vodu do Baltského moře

Související články 
 Povodí
 Rozvodí
 Bezodtoká oblast

Externí odkazy 
 

Hydrologie
Řeky
Moře
Rovník

Rovník je pomyslná čára vedoucí po povrchu kulového rotujícího tělesa, například planety, měsíce nebo hvězdy, přesně na půli cesty mezi jeho geografickými póly. Rovník je průsečnice povrchu tělesa s rovinou procházející středem tělesa, kolmou k ose tělesa spojující oba geografické póly. Rovník rozděluje povrch planety nebo jiného nebeského tělesa na dvě polokoule, v případě zeměkoule se jedná o severní a jižní polokouli.

Zemský rovník 

Zemský rovník je nejdelší rovnoběžka, pomyslná čára spojující body s nulovou zeměpisnou šířkou. Délka zemského rovníku činí asi 40 075 km.

Země a území, kterými prochází zemský rovník 
Zemský rovník protíná povrch nebo teritoriální vody 14 zemí. Při postupu od západu Afriky na východ jsou to:

  (ostrov São Tomé)
 
 
 
  – prochází též některými ostrovy ve Viktoriině jezeře
 
 
  – všechny ostrovy míjí, prochází mezi atoly Huvadu a Addu
  – protíná více ostrovů včetně těch největších (Sumatra, Borneo, Celebes)
  – všechny ostrovy míjí, prochází mezi atoly Aranuka a Nonouti v Gilbertových ostrovech
  (Bakerův ostrov a Jarvisův ostrov) – ostrovy samotné ale neprotíná
  – prochází již souostrovím Galapágy, ležícím v Tichém oceánu, pak teprve vstupuje na pevninu (překlad názvu státu Ekvádor znamená právě „rovník“)
 
  – včetně ostrovů v širokém ústí řeky Amazonky

Zajímavostí je, že žádnou část Rovníkové Guiney v Africe rovník neprotíná.

Oceány 
Zemský rovník protíná také tři velké světové oceány:
 Indický oceán
 Tichý oceán
 Atlantský oceán

Symbol rovníku 
V rámci vexilologie (pomocné historické vědě) je (nebo byl) symbol zemského rovníku umístěn např. na různých vlajkách:

  Brazilská vlajka
  Gabonská vlajka
  Nauruská vlajka

Rovník je také obsažen i v názvu jihoamerického státu Ekvádor (španělské slovo Ecuador znamená rovník) nebo v názvu afrického státu Rovníková Guinea (i přesto, že ho rovník neprotíná).

Literatura 
 Geografický místopisný slovník světa (Praha 1999)
 Ilustrovaný atlas světa

Související články 
 poledník
 rovnoběžka
 sever
 jih
 nebeský rovník

Externí odkazy 
 
 
 www.ian.cz, inAstroPoradna: pravý a střední rovník 

Kartografie
Tropy
Rovnoběžky
Trpísty

Trpísty (německy Trpist, česky původně Drprsty) je obec v okrese Tachov v Plzeňském kraji, 9 km severovýchodně od Stříbra. Obec sestává ze dvou částí – Sviňomazy a Trpísty o celkové rozloze 9,67 km². Ze 76 domů připadá na místní část Trpísty 58 domů. PSČ je 349 01, pošta Stříbro. Žije zde  obyvatel.

Historie a názvy 
První písemná zmínka o obci pochází z roku 1251, kdy se připomíná Rapota z Drperst se syny Valíkem a Hoškem. Kromě původního názvu, etymologicky odvozeného z výrazu dřít prsty, se obec německy lidově nazývala Dirbiast nebo Derbiast.

K roku 2001 měla obec 208 obyvatel (místní část Trpísty 182 obyvatel; pro srovnání v roce 1930 to bylo 74 domů se 333 obyvateli německé a 27 české národnosti).

Pamětihodnosti 
Dominantou obce je pozdně barokní zámek z 18. století, který svou dochovaností v původním prostředí patří k nejlepším příkladům šlechtického sídla své doby v Čechách. Na návsi se ještě nachází zrekonstruovaná kaplička a napravo při silnici na Erpužice smírčí kříž na samém okraji obce.

Zámek Trpísty 
Zámek Trpísty byl vystavěn roku 1729 pro Prospera Antona Josefa Sinzendorfa na místě zbořené renesanční tvrze. Za autora projektu je považován plzeňský architekt Jakub Auguston. Zámek je obdélná jednopatrová stavba s páry oválných sálů nad sebou ve střední části. Tyto sály výrazně vystupují ze vstupního i zahradního průčelí zámku. Klenbu přijímacího sálu v prvním patře pokrývá freska Oslava rodu Sinzendorfů od Václava Samuela Schmidta z Plané z roku 1743), v postranních síních jsou ve štukových zrcadlech další nástropní malby téhož umělce. I fresku Hostina Alexandra Velikého na klenbě saly terreny provedl Schmidt v roce 1744.

Zámecká zahrada 
Rozlehlá zámecká zahrada v anglickém stylu pozdního 19. století obsahuje bohatou sbírku vzácných stromů, včetně samičího stromu jinanu dvoulaločného z 19. století.

Galerie

Reference

Literatura

Související články 
 Poděbrady (Polsko)

Externí odkazy 
 
 

 
Vesnice v okrese Tachov
Obce v okrese Tachov
Stříbrský region
Sídla v Plaské pahorkatině
753 př. n. l.



Události 
 údajné založení Říma podle tradice Romulem (vládl 753 - 716 př. n. l., spoluvládce Titus Tatius)
 první rok starého římského kalendáře
 21. duben - počátek římského letopočtu „od založení Města“ (Říma): ab urbe condita (A.U.C. nebo AUC)
 V Římě začíná doba královská (753 př. n. l. - 510 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

8. století př. n. l.
Pelagianismus

Pelagianismus je křesťanská nauka zastávaná ve starověku mnichem Pelagiem, jeho žákem Celestinem a Julianem z Eclana v 5. století. Primárně se nejedná o jasně vymezený a ohraničený naukový systém, takovou podobu dostal až u hipponského biskupa Augustina, který byl spolu se svými žáky hlavním protivníkem pelagianismu.

Pelagianismus chápe svobodu člověka jako zcela svéprávnou či autonomní skutečnost, ačkoli nepopírá její stvořenost. Podle tradičního chápání, ovlivněného především Augustinovým pochopením problému, pelagianismus zavrhuje nauku o dědičném hříchu a podceňuje sílu lidské žádostivosti v procesu rozhodování a jednání. Podle Pelagia tak Adam pouze dal svým prvotním hříchem lidem špatný příklad, Ježíš Kristus pak v zásadě dal opět jen dobrý příklad k následování. Podle Augustina Pelagius popírá, že by člověk potřeboval zvláštní Boží milost k tomu, aby byl schopen dobra a spásy.

Pelagianismus byl odsouzen různými synodami již v 5. století (především synodou v Kartágu r. 418 a Efezským koncilem r. 431) a znovu Tridentským koncilem v polovině století šestnáctého.

Novější práce – přibližně od 40. let 20. století – ukazují nový pohled na pelagiánské autory, opouštějí apriorní pozici jejich kritiků a přinášejí systematické představení jejich teologie, nakolik to je z neúplně dochovaných spisů možné.

Reference

Literatura 
 V. Hušek, Milost stvoření, zjevení a odpuštění podle Pelagia, in L. Karfíková; J. A. Dus (vyd.), Milost v patristice. Vyd. 1. Jihlava: Mlýn, 2011. 225 s. . str. 137–174.
 F. Outrata, Milost u Juliána z Aeclana, in L. Karfíková; J. A. Dus (vyd.), Milost v antické, židovské a křesťanské tradici. Vyd. 1. Jihlava: Mlýn, 2008. 352 s. . str. 213–231.

Související články 
 Semipelagianismus
 Pelagius
 Erasmus
 Prvotní hřích

Hereze odsouzené katolickou církví
Nambaryn Enchbajar

Nambaryn Enchbajar, mongolsky: Намбарын Энхбаяр, (* 1. června 1958 v Ulánbátaru) je mongolský politik, v letech 2000–2004 předseda vlády a v letech 2005–2009 prezident Mongolské republiky.

Život 
Vystudoval literaturu na univerzitách v Moskvě a v Leedsu. V letech 1980–1990 pracoval jako překladatel a byl též funkcionářem Mongolského svazu spisovatelů. Od roku 1985 je členem Mongolské lidové revoluční strany (MLRS). Roku 1992 byl zvolen poslancem Velkého státního churalu a v letech 1992 až 1996 zastával funkci ministra kultury. Poté, co v roce 1997 převzal vedení MLRS, podařilo se mu ji zmodernizovat a dovést k vítězství v následujících volbách roku 2000, po němž se stal předsedou vlády. V tomto úřadě setrval až do voleb 2004, kdy jeho strana ztratila část křesel. Od srpna 2004 do května 2005 posléze zastával funkci předsedy parlamentu.

V prezidentských volbách, konaných dne 22. května 2005, byl Nambaryn Enchbajar již v prvním kole lidového hlasování ziskem 53,4 procenta hlasů zvolen prezidentem Mongolské republiky, zatímco jeho hlavní soupeř, Mendsajchan Enchsajchan z Mongolské demokratické strany, obdržel 20 procent.

V prezidentských volbách v roce 2009 jej porazil Cachjagín Elbegdordž.

Externí odkazy 
 

Prezidenti Mongolska
Narození v roce 1958
Žijící lidé
Muži
Narození 1. června
Narození v Ulánbátaru
Nositelé Puškinovy medaile
Anděla

Dívčí křestní jméno Anděla je ženská forma slova anděl. Od téhož jména jsou odvozeny formy Angelína, Angelika („andělská“) apod. V překladu znamená posel Boží (nebeský).

Zdrobněliny 
Andělka, Andělinka, Anďa

Jméno Anděla v jiných jazycích 
 Italsky: Angela
 Francouzsky: Angélique
 Německy: Angelika, Angela
 Rusky: Ангела
 Anglicky: Angela
 Španělsky: Angélica
 Srbsky: Anđela

Data jmenin 
 Český kalendář: 11. března
 Slovenský kalendář: 11. března
 Římskokatolický církevní kalendář: 4. ledna (bl. Angela z Foligna), 27. ledna (sv. Anděla Mericiová)

Statistické údaje 
Následující tabulka uvádí četnost jména v ČR a pořadí mezi ženskými jmény ve srovnání dvou roků, pro které jsou dostupné údaje MV ČR – lze z ní tedy vysledovat trend v užívání tohoto jména:

Změna procentního zastoupení tohoto jména mezi žijícími ženami v ČR (tj. procentní změna se započítáním celkového úbytku žen v ČR za sledované tři roky 1999-2002) je -7,0%, což svědčí o poměrně značném poklesu obliby tohoto jména.

Známé nositelky jména

Svaté a blahoslavené 
 svatá Anděla Mericiová (1474–1540) – mystička, zakladatelka řádu sester voršilek
 blahoslavená Anděla z Foligna

Ostatní 
 Angela Bassettová – americká herečka
 Angela Beesleyová Starlingová – internetová podnikatelka
 Anděla Čisáriková - česká herečka (1941-2018)
 Angela Davisová – aktivistka a feministka
 Anděla Kozáková-Jírová – první doktorka práv v Československu a první notářka v Evropě
 Angela Lansburyová – britsko-americká herečka
 Angela Lanzaová – americká zpěvačka
 Angela Lindvallová – americká modelka
 Angela Maurerová – německá plavkyně
 Angela Merkelová – německá politička
 Angela Watsonová – americká herečka, modelka a country zpěvačka

Fiktivní Anděly 
 Angela Montenegro – postava antropoložka z amerického TV seriálu Bones
 Anděla Uhlířová—Šebestíková-Rybová – postava z českého TV seriálu Četnické humoresky

Související články 
 Seznam článků začínajících na „Anděla“
 Andělka
 Andělín

Ženská jména
Ženská jména řeckého původu
Teorie odrazu

Teorie odrazu je jednou z teorií poznání.

Tuto teorii zastávali ve starověku atomisté, kteří měli zato, že od věcí se neustále uvolňují skupiny atomů, které pak skrze smysly pronikají do duše. Seskupení těchto atomů pak tvoří obrazy. Podobně i John Locke považoval rozum za cosi zcela pasivního a čistého (tabula rasa), do něhož se vše otiskuje či zobrazuje. Na tuto teorii navazuje i Vladimir Iljič Lenin, který se domníval, že realita se v nás kopíruje, fotografuje, zobrazuje.

V tomto modelu se však problém poznání neřeší. Důkazem toho je prostá otázka, jak tento odraz vidíme, neboť vidění není ani odrazem, ani zobrazením. Tato teorie sice popisuje příčinný děj, avšak nikoli podstatu problému. Edmund Husserl kritizuje tuto teorii s poukazem na skutečnost, že nelze rozlišit, zda člověk poznává obraz skutečnosti či skutečnost samotnou a toto poznávání obrazu obrazu pak může ustupovat donekonečna.

Související články 
 Epistemologie

Literatura 
 ANZENBACHER, A. Úvod do filozofie. Praha: SPN, 1990: .

Epistemologie
Empirismus

Empirismus (řecky ἐμπειρισμός ze zkušenosti) je směr v teorii poznání různých filozofických soustav, který pokládá smyslovou zkušenost za jediný zdroj poznatků. Stojí v protikladu k racionalismu, který klade důraz na rozumovou složku poznání, jako jsou například u Kanta apriorní formy prostoru a času, které jsou předpokladem každé zkušenosti a nedají se z ní tedy odvodit.

Na rozdíl od filosofického empirismu, který se týká veškerého poznání a zkušenosti, empirismus jako součást metodologie přírodních věd člověku rozumí „empirií“ čili zkušeností pouze opakovatelný pokus s měřitelnými výsledky.

Odrůdy empirismu 
Empirismus může být jak materialistický, tak idealistický. Představitelé materialistického empirismu (Francis Bacon, Thomas Hobbes, John Locke, francouzští materialisté 18. století) tvrdí, že existuje objektivní svět, že smyslová zkušenost, bezprostřední údaje smyslových organů jsou zdrojem spolehlivých poznatků o tomto světě. Formami, předcházejícími materialistický empirismus, jsou učení o poznání epikureismu, stoy a nominalismu.

Empirici, kteří jsou subjektivními idealisty (George Berkeley, David Hume, Ernst Mach, Richard Avenarius, Bogdanov, logičtí empirikové), neuznávají existenci objektivní reality odrážené v lidských počitcích. Za zdroj poznatků považují subjektivně chápanou smyslovou zkušenost, kterou redukují na pouhý popis počitků.

Představitelé empirismu 

Za zakladatele novověkého empirismu je považován Francis Bacon. Hlavním představitelem je anglický filozof John Locke, který se postavil proti Descartovu postulátu vrozených idejí. Podle něj lze skutečnost poznat pouze prostřednictvím smyslové zkušenosti. Mezi další důležité postavy patří George Berkeley a David Hume. Reálné pro ně nejsou věci, ale pouze vjemy těchto věcí. Existenci předmětného světa podle nich vlastně nelze vůbec dokázat.

Mezi představitele vědeckého empirismu patří Hermann von Helmholtz, Bertrand Russell nebo Karl Popper.

Kritika 
Omezení poznání na oblast pouhé zkušenosti je podle kritiků empirismu neudržitelná. Nelze totiž ze zkušenosti odvodit základní postulát, totiž: „Všechna zkušenost je pravdivá.“ Pokud by tato věta neplatila, veškerá další tvrzení empiristů nebudou pravdivá. Hlavní zásada empirismu je tak sama v sobě sporná. Podle P. Markie je ovšem ostré rozlišování empirismu a racionalismu problematické, protože u všech významných představitelů se vyskytují i zdánlivě opačné názory.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Anzenbacher, A. Úvod do filozofie. Praha: SPN, 1990: .
 
 
 Ottův slovník naučný, heslo Empirismus. Sv. 8, str. 591

Související články 
 Empirické poznání
 Falzifikovatelnost
 Gnozeologie
 Pozitivismus
 Racionalismus
 Zkušenost

Externí odkazy 
 

  Stanford encyclopedia of philosophy, heslo Rationalism vs. Empiricism

Filozofické směry
Epistemologie
Ham

Slovo Ham a zkratka HAM má více významů:

místní název
 East Ham (stanice metra v Londýně)
 Ham (Belgie), obec v belgické provincii Limburk
 Hamm, město v Porúří v Německu
 Kanton Ham, francouzský kanton v departementu Somme v regionu Pikardie
 West Ham, čtvrť a stanice metra v Londýně

zkratka
 zkratka z oblasti radioamatérství – původně příklad identifikace Hyman-Almy-Murray v USA, z počátku 20. století
 HAM Radio – radioamatér nebo amatérská stanice
 HAM Spirit – soubor nepsaných norem chování radioamatérů
 HAM - IATA kód letiště pro letiště Hamburk
 ham (vyžádaná pošta), elektronická pošta, která není spamem

vlastní jméno
 Greg Ham (1953–2012), australský hudebník a mutliinstrumentalista
 Kenneth Todd Ham (* 1964), americký kosmonaut
 Ham (šimpanz), v lednu 1961 v rámci projektu Mercury absolvoval suborbitální let jako první primát v kosmickém programu USA.

jiné
 anglicky šunka

 citoslovce, kterým se malé děti vybízejí k jídlu nebo jezení
 Třída Ham, třída minolovek Britského královského námořnictva
 West Ham United FC, anglický fotbalový klub

Související články 
 West Ham
 East Ham
 Hem
 Hum

Externí odkazy 
 
 

Zkratky
Waltz

Waltz (anglický valčík) je tanec v tříčtvrťovém taktu, jeho současná verze vznikla na počátku 20. století v Anglii z amerického tance boston a evropského ländleru (předchůdce valčíku). Waltz patří do skupiny tzv. standardních tanců (waltz, tango, valčík, slowfox, quickstep). V angličtině se waltz označuje jako „Waltz“, dříve „Slow Waltz“ nebo „English Waltz“. Valčík pak jako „Viennese Waltz“.

Vznik 

Předchůdce dnešního waltzu se objevil počátkem 19. století v mnohých oblastech Německa a Rakouska (Byli ovlivněn v té době už velmi známým valčíkem). Jedna z variant nového tance pocházela z města Laendl ob der Enns (Rakousku) a zůstala známa pod zkráceným jménem laendler. Původně se tančila v těžkých botách a obsahovala folklorní prvky jako skoky, kleky, tleskání a podtáčky.

V severní Americe (USA) naopak z valčíku odvodil tanec jménem Boston. Jeho tempo bylo pomalejší, základní držení zůstalo, ale bylo doplněno novými figurami. Od valčíku se odlišoval především kladením důrazu na melodii a ne na rytmus. Po roce 1914 byl z parketu vytlačen novým a rychlým foxtrotem.

Ovšem poté došlo spojení Bostonu a Laendleru následný návrat prožil v roce 1924 jako waltz-boston. V roce 1926 Angličané prosadili mírné zrychlení tempa s přísným rytmem. Teprve až v roce 1929 byl standardizován a pod vedením výborného tanečního teoretika Viktora Silvestra došlo k upravení stylové i technické stránky a tanec byl opět zpomalen. Poté v roce 1933 byl zařazen mezi standardní společenské tance anglického charakteru.

Charakteristika

Hudba 
Důrazná doba v taktu je první (RAZ!-dva-tři).Tempo waltzu je přibližně 29 taktů za minutu (87 M.M. = taktových úderů metronomu); pro srovnání tempo valčíku je zhruba dvojnásobné, 60 taktů za minutu). Takty se dále po osmi skládají do vět (věta je většinou ohraničena změnou hudby či začátkem nebo koncem zpěvu)

Postavení 
Waltz je švihový tanec, jeho hlavním prostředkem pohybu páru je technika "Rises and falls". Našlapuje se v něm jak na špičku tak patu, při výměně nohou vždy jedna noha prochází kolem druhé (v těsném dotyku). Trup by neměl být přímo závislý na nohách, avšak nohy by se měly řídit pohybem trupu. Hlava zůstává vytažená svým směrem (vlevo nahoru). V držení se pár snaží být co nejobjemnější.

Tancování 
Do tance se vchází nejlépe vždy na konci, popřípadě začátku věty. Krok by měl být delší (například než krok v tangu) a jeho doba by měla obsáhnout celou část taktu ve které je tančen (jít před hudbou, či až příliš za hudbou se bere jako chyba). V tanci vede vždy partner (i pokud směr pohybu je jeho zády). Výraz (v obličeji) by měl být alespoň lehce pozitivní

Figury 
Seznam figur podle ČSTS

Bronz (E,D,C)

Silver (D,C)

Gold (C)

Speciální (E,D,C)

Odkazy

Reference

Literatura 
 Landsfeld, Z., Plamínek, J.; Technika standardních tanců, Praha 1999

Společenský tanec
Sportovní tanec
Tance
Fón

Slovo fón má více významů:

 Fón (jednotka) – jednotka hladiny hlasitosti
 Hláska – jednotka zvukové stránky řeči
Seč

Seč nebo SEČ může být:

 seč (lesnictví) – pěstební opatření v lesních porostech
 seč (zemědělství) – sekání trávy na seno
 první seč – senoseč
 druhá seč – otava

místopisné jméno
 Seč (okres Chrudim) – město v okrese Chrudim
 Seč (okres Plzeň-jih) – obec v okrese Plzeň-jih
 Seč (okres Ústí nad Orlicí) – obec v okrese Ústí nad Orlicí
 Seč (okres Prievidza) – obec v okrese Prievidza
 Vidlatá Seč – obec v okrese Svitavy
 Seč (Lipová) – část obce Lipová v okrese Prostějov
 Seč u Jeseníka – katastrální území města Jeseník v okrese Jeseník

 vodní nádrž Seč – vodní nádrž na řece Chrudimce v okrese Chrudim
 Seč (potok) – potok ústící do Berounky
 Rimavská Seč – obec na Slovensku

 Seč (655 m) – vrch severovýchodně od Rozseče, okres Jihlava

zkratka
 SEČ – středoevropský čas

Externí odkazy
Pohlavnost

Pohlavnost (existence několika pohlaví) představuje rozdělení jedinců druhu na dvě nebo více skupin s odlišnými vlastnostmi a úlohami, které souvisí s pohlavním rozmnožováním. U organismů praktikujících pohlavní rozmnožování se dvěma pohlavími, rozlišujeme organismy oboupohlavné (hermafroditi, jednodomé rostliny), kde jeden jedinec nese oba typy pohlavních orgánů (samčí a samičí) a je schopen zastat úlohu obou pohlaví, a organismy jednopohlavné (gonochoristé, dvoudomé rostliny), kde je určitý jedinec schopen hrát roli pouze jednoho pohlaví. Zajímavou skupinou jsou organismy, jejichž zástupci jsou schopni sice v jeden okamžik zastávat roli jen jednoho pohlaví, ale v průběhu času mohou svou roli měnit. Pokud různá pohlaví vykazují odlišný vzhled, nazýváme to pohlavním dimorfismem.

Kolik může být pohlaví? 
Pohlaví nemusí být nutně dvě a nemusí u nich existovat výrazný pohlavní dimorfismus, může jich být i více (např. u hub; u nálevníka Tetrahymena thermophila bylo dokonce zjištěno 7 různých pohlaví geneticky určených pravděpodobnostní kombinací 14 alel) a lišit se mohou jen v čistě biochemických vlastnostech (které mohou a nemusí být určeny geneticky). V případě, že existují pouze pohlaví dvě, může se jednat o systém pohlaví samec – samice.

Samec–samice 

Systém pohlaví samec-samice je považovaný za nejpokrokovější ze všech systémů pohlaví.

Samice 

Jako samičí pohlaví (samice, samička) se charakterizuje to, které do produkce jednotlivého potomka více investuje: produkuje menší množství větších a méně pohyblivých až nepohyblivých pohlavních buněk (vajíček) s hojnými zásobami živin, které v případě vnitřního oplození mohou setrvávat uvnitř těla samice. Samice obvykle zcela ovládnou pole mimojaderné dědičnosti – potomstvo dědí pouze jejich mitochondrie a plastidy.

Samice člověka se nazývá žena.

Z evolučně biologického hlediska jsou samice pohlavím, jež více investuje do potomků a tedy má zpravidla rozhodující roli ve výběru svého sexuálního partnera (tzv. samičí volba související s pohlavním výběrem). Co se týče samičího genomického imprintingu svých dětí, obvykle je pro ni výhodné investovat do všech potomků v rámci jednoho vrhu přibližně stejnou energii a zároveň si zachovat únosný zdravotní stav (samčí zájmy jsou spíše opačné).

Samec  

Jako samčí pohlaví (samec, sameček) je definováno pohlaví, které produkuje větší množství menších a pohyblivějších pohlavních buněk chudších na zásoby živin (pyl, spermie,…). Samčí pohlavní buňky obvykle neobsahují plastidy a mají jen omezený počet mitochondrií (např. lidská spermie má jenom jednu), které jsou navíc vajíčkem po splynutí bleskově zlikvidovány, takže výsledkem je jen minimální či žádný prostor samčího pohlaví pro uplatnění se ve sféře mimojaderné dědičnosti (tj. dědičnosti znaků jejichž geny se nacházejí hlavně v mitochondriích a plastidech).

Lidský samec se nazývá muž.

Odkazy

Reference

Související články 
 Určení pohlaví
 Pohlavní buňky
 Pohlavnost člověka
 Filozofie pohlaví
 Pohlavní dimorfismus
 Pohlavní rozmnožování
 Hermafrodit
 Sexualita

Externí odkazy 
 
 
 
 

Genetika
Sexualita
Pohlavní rozmnožování
Tělesné vlastnosti
Pohlavní dimorfismus
Samec (rozcestník)

Samec může být:

 samec – pohlaví živočichů
 kapraď samec – druh kapradin z čeledi kapraďovité (Dryopteridaceae)

příjmení osob
Jan Samec starší (1914–1988) – český pedagog a výtvarník
Jan Samec mladší (* 1955) – český výtvarník
František Samec (1922–1992) – český politik KSČ
František Samec (poslanec Českého zemského sněmu) (1834–1903) – český politik
Petr Samec (* 1964) – československý fotbalista
Vojtěch Samec (1832–1887) – rakousko-uherský důstojník a český politik, poslanec Říšské rady
Den D

Den D je výraz užívaný v anglické vojenské řeči pro den, kdy začíná válečný útok či operace. Tento krycí název měl také původ v tom, že z anglického originálu znamená zkratka D-Day () – den den.

Detailní plány velkých vojenských operací jsou sestaveny dlouho před určením data konání. Rozkazy jsou tedy dávány tak, aby dodržovaly den D a hodinu H plus nebo minus pár dnů, hodin nebo minut. V určitý čas je vydán další rozkaz, který stanovuje aktuální den a hodinu. Pokud je užit s čísly, nebo se znaky „+“ a „−“, označuje čas před nebo po určité akci. „H−3“ tedy znamená 3 hodiny před Hodinou H, „D+3“ znamená 3 dny po Dnu D.

Úplně první využití těchto výrazů v armádě USA je zřejmě datováno do 1. světové války. Jeden rozkaz z 7. září 1918 zněl „První armáda zaútočí v hodinu H a den D na výběžek St. Mihiel.“

Zatím nejznámějším Dnem D je 6. červen 1944 – den, kdy započala bitva o Normandii (operace Overlord), zahajující osvobození západní Evropy Spojenci. Invaze byla nejdříve plánována na 5. června 1944, ale nepřízeň počasí zapříčinila odklad. Vrchní velitel spojeneckých sil generál Dwight D. Eisenhower odložil vylodění na 6. červen a toto datum je nyní známo jako „Den D“. Kvůli tomuto se pro budoucí akce používala jiná pojmenování. Například: „Den A“ (invaze na Leyte, Douglas MacArthur), „Den L“ (invaze na Okinawu). Neuskutečnily se Spojenci navržené invaze do Japonska v „Den X“ (Kjúšú, plánováno na listopad 1945) a „Den Y“ (Honšú, plánováno na březen 1946).

Literatura 
 
 

Vojenská terminologie
Vylodění v Normandii
Bergfrit

Bergfrit (v dnešní němčině Bergfried) je převážně okrouhlá hlavní věž hradu. Výjimečně se v Česku lze setkat s čtverhranným nebo i polygonálním (např. Příběnice) půdorysem. V případě potřeby sloužila obráncům jako poslední útočiště, podobně jako jiný typ věže, donjon. Z obranných důvodů bývala proto přístupná pouze po snadno odstranitelném můstku ve vyšším patře (Pernštejn).

V areálu hradu bývala umístěna v místě možného útoku, zpravidla poblíž šíjového příkopu. Klasickým příkladem je Křivoklát nebo Zvíkov. Z počátku byl bergfrit umístěn volně za hradbou, později byl stavěn v linii opevnění. Buďto je přímo prostupoval, nebo se kolem něj hradba elasticky ovíjela.

Kruhová věž bývala velmi často v místě směru předpokládaného útoku opatřena břitem, který (pokud nedošlo k zásahu samotného břitu) výrazně lépe odolával střelám z obléhacích strojů. Břitem je opatřen například bergfrit hradu Zvíkov nebo se nachází na hradě ve Strakonicích.

V úrovni přízemí neměla věž žádný vchod ani jiné otvory. Přízemí věže bylo přístupné pouze otvorem ve stropě. Používalo se proto často pouze jako vězení nebo skladiště.

V dobách míru nebývaly bergfrity obývány, na rozdíl od donjonů.

Příklady

Externí odkazy 
 
 Věže typu bergfrit a donjon

Opevnění
Německá slova a fráze
Hrady
Gnuplot

Gnuplot je program pro generování dvou- a trojdimenzionálních grafů funkcí či dat. Program běží na všech hlavních platformách a
operačních systémech. Výsledek vykresluje na obrazovku, do grafického souboru popř. do textového souboru.

Program je distribuován pod svobodnou licencí, která umožňuje šíření a
modifikaci zdrojového kódu. Modifikované verze mohou být šířeny jen jako patche. Program nemá nic společného s projektem GNU a jeho
GPL licencí.

S programem lze pracovat interaktivně, ale rovněž lze pro něj psát skripty. Jeho hlavní část je vyvíjena v programovacím jazyce C.

Gnuplot je užíván jako vykreslovací prostředek programy GNU Octave a Maxima.

Externí odkazy 
 
 Gnuplot Central
 Gnuplot ukázkové grafy
 Seriál Gnuplot
 Český návod

Grafický software
Multiplatformní software
Svobodný grafický software
Projekty SourceForge
Svobodný software v C
Software používající wxWidgets
Turku

Turku (švédsky: ) je finské město a přístav v jihozápadním Finsku, administrativní centrum provincie Vlastní Finsko. Město bylo založeno koncem 13. století při ústí řeky Aury do Baltského moře, 150 km západně od Helsinek. Do roku 1812 bylo správním centrem Finska. V roce 2016 zde žilo přes 186 000 obyvatel a bylo tak šestým největším finským městem. V celé městské oblasti žilo přes 315 000 obyvatel. 5,2 % obyvatel mluví švédsky.

V Turku jsou loděnice, jejichž součástí je i suchý dok o rozměrech 365×80 m, kde se staví největší osobní lodě světa (např. Oasis of the Seas).

Arcibiskup Turku je primasem Evangelicko-luterské církve Finska. V roce 1920 zde byla založena univerzita. Turku bylo roku 2011 Evropským hlavním městem kultury.

Etymologie 
Název Turku pochází ze staroslovanského slova, kterým se označovalo tržiště. Původ švédského názvu Åbo je nejistý. Může znamenat kombinaci slov řeka (å) a obydlí (bo).

Historie 
Nejstarší archeologické nálezy pochází z doby kamenné, město samotné bylo založeno koncem 13. století. V roce 1300 byla vysvěcena zdejší katedrála. Stalo se největším správním městem Finska. Název Finsko se původně vztahoval pouze na okolí Turku a odtud pramení i současný název provincie Vlastní Finsko, jejímž je Turku administrativním centrem. V roce 1640 zde byla založena první univerzita (Královská akademie), která po velkém požáru města byla roku 1828 přemístěna do Helsinek. Po Finské válce se v roce 1809 stalo Turku oficiálním hlavním městem, o tři roky později car Alexandr I. učinil hlavním městem Helsinky. 4. září 1827 bylo při požáru zničeno asi 75 % města, zahynulo 27 lidí a asi 11 000 jich zůstalo bez domova. Nová výstavba byla svěřena německému architektu Carlu Ludwigu Engelovi, který se podílel i na budování nových Helsinek. Dodnes je zachován půdorys pravoúhlých ulic v centru města a tento nový územní plán měl vliv i na uspořádání dalších finských měst.

Sport 
V Turku sídlí fotbalové kluby Inter a TPS a hokejový klub TPS.

V Turku se běží Paavo Nurmi Marathon na počest Paava Nurmiho, který právě v Turku vyrůstal.

Partnerská města

Galerie

Externí odkazy 
 
 
 

 
Vlastní Finsko
Přístavní města ve Finsku
Města ve Finsku
Přístavní města Baltského moře
Evropská hlavní města kultury
Řád svatého Pavla Prvního Poustevníka

Řád svatého Pavla Prvního Poustevníka (,  Szent Pál első remete szerzeteseinek rendje; OSPPE), jehož členové se nazývají též paulíni, je římskokatolický žebravý řád, původně poustevníků a mnichů, založený ve 13. století v Uhersku.

Charakteristika 
Jméno řád převzal po poustevníku sv. Pavlu z Théb. Charakteristické odznaky řádu jsou: hábit z bílého sukna, škapulíř s cingulem a kapucí bílé barvy. Nošení hábitu, avšak hnědé barvy s bílým kloboukem, povolil papež již v roce 1342 pro odlišení od toulavých „mnichů“. Heslo řádu zní  (tj. „Být sám jen s Bohem“).

Náplní činnosti řádu je rozjímání (kontemplace) a pastorace. Klade se velký důraz na vzdělání. Konventuálové se nazývají fratres professi a dělí se na kněze (clerici monachi) a laické bratry. Dříve bylo generální řádové studium ve městě Lepoglava v Chorvatsku. Pro řád je typická úcta k Panně Marii, v jeho správě je mnoho mariánských poutních míst.

Vedení řádu 
Vedení řádu sídlí v polském klášteře Jasná Hora (polsky Jasna Góra) v Čenstochové. Ve světě nyní existuje nejméně 34 klášterů řádu, v nichž žije asi 400 mnichů, z toho 200 je kněží.

České kláštery 
 první poustevna Přední Výtoň čili Hejrov před rokem 1420
 Obořiště, klášter s kostelem sv. Josefa založen z daru Tomáše Jana Pešiny z Čechorodu z roku 1670, povolení ke stavbě vydal císař Leopold I. roku 1678, stavba byla dokončena roku 1685. Klášter zrušil císař Josef II. roku 1786.
 V současnosti jsou v Česku dva řeholní domy paulínů v Ostravě a Plzni.

Evropa 
 Slovensko: čtyři kláštery - Topoľčany, Vranov nad Topľou, Trnava, Šaštín, zaniklý v Gombaseku (část obce Slavec)
 Polsko: čtyři
 Maďarsko: dva kláštery v Pécsi a Márianosztre, jeden zaniklý v Nagyvázsony
 Chorvatsko: dva
 Ukrajina: dva
 Bělorusko: dva
 Německo: šest
 Belgie: dva
 Španělsko

Ostatní svět 
 Spojené státy americké
 Kamerun
 Austrálie

Slavné osobnosti řádu 
 Augustyn Kordecki
 Jiří Martinuševič
 Volfgang Vuk de Gyula

Reference

Literatura 
 Petr Sommer, Dušan Foltýn, Pavel Vlček: Encyklopedie českých klášterů. Praha 1997, s. 149.

Externí odkazy 
 
 Catholic Encyclopaedia
 Stránka paulínů
Stránky paulínů v Ostravě 

 
Žebravé řády
Organizace nazvané po osobách