alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Střelice

Název Střelice má více obcí:

 Střelice (okres Plzeň-jih) – obec v okrese Plzeň-jih
 Střelice (okres Brno-venkov) – obec v okrese Brno-venkov
 Střelice (nádraží) – železniční nádraží v okrese Brno-venkov
 Střelice (okres Znojmo) – obec v okrese Znojmo

… nebo částí obcí:

 Střelice (Uničov) – ves ve městě Uničov v okrese Olomouc

Jiné názvy 
 Nové Střelice – zastaralý český název pro Neustrelitz v Meklenbursku-Předním Pomořansku

Externí odkazy
Střížovice

Název Střížovice má více obcí:

 Střížovice (okres Plzeň-jih) – obec v okrese Plzeň-jih
 Střížovice (okres Kroměříž) – obec v okrese Kroměříž
 Střížovice (okres Jindřichův Hradec) – obec v okrese Jindřichův Hradec

a také několik vesnic:

 Střížovice (Chlumec) – ves v obci Chlumec v okrese Ústí nad Labem
 Střížovice (Kropáčova Vrutice) – ves v obci Kropáčova Vrutice v okrese Mladá Boleslav
 Střížovice (Myštice) – ves v obci Myštice v okrese Strakonice
 Střížovice (Pěnčín) – ves v obci Pěnčín v okrese Liberec
 Střížovice (Snědovice) – ves v obci Snědovice v okrese Litoměřice
Únětice

Název Únětice má více sídel:

 Únětice (okres Plzeň-jih) – obec v okrese Plzeň-jih
 Únětice (okres Praha-západ) – obec v okrese Praha-západ
 Únětice (Údrnice) – část obce Údrnice v okrese Jičín

Externí odkazy
Ždírec

Název Ždírec má více obcí:
 1) Ždírec (okres Plzeň-jih) – obec v okrese Plzeň-jih
 2) Ždírec (okres Jihlava) – obec v okrese Jihlava
 3) Ždírec (okres Havlíčkův Brod) – obec v okrese Havlíčkův Brod
 4) Ždírec (okres Česká Lípa) – obec v okrese Česká Lípa
 Ždírec (Levínská Olešnice) – osada u obce Stará Paka z větší části náleží k obci Žďár u Staré Paky v okrese Semily

Slovo Ždírec se také objevuje v názvech obcí:
 6) Ždírec nad Doubravou – město v okrese Havlíčkův Brod

Podobné názvy 
 Žďár
 Žďárec (rozcestník)
 Ždírnice

Externí odkazy
Vakuola

Vakuola je jednoduchou membránou ohraničený prostor v buňkách rostlin, protist, kvasinek a některých živočichů. Membrána vakuoly se nazývá tonoplast.

Funkce 
Vakuola má více funkcí, některé jen u určitých druhů vakuoly. Mezi hlavní funkce patří:
 izoluje látky, které mohou být nebezpečné pro buňku
 zadržuje odpadní produkty
 zadržuje vodu v rostlinných buňkách
 udržuje vnitřní hydrostatický tlak buňky
 udržuje rovnoměrné pH v buňce
 uchovává malé molekuly
 vylučuje nechtěné látky z buňky
 umožňuje rostlinám udržení tvaru listů, díky tlaku v centrální vakuole
 v semenech ukládá lehce pozměněná vakuola živiny pro růst

Vakuoly rostlin 

V nezralých nebo mladých rostlinný buňkách a buňkách pracujících dělivých pletiv se vyskytuje větší množství malých vakuol. Ty mohou během dospívání a specializace diferenciace nebo své funkční aktivity růst a splývat. Ve zralých nebo velmi aktivních buňkách pak nalezneme zpravidla jen jedinou obří vakuolu, která může zaplnit více než 90 % jejich buněčného objemu. Rostlinná vakuola představuje zásobárnu vody a různých dalších organických i anorganických látek (cukry, bílkoviny, aminokyseliny, organické kyseliny, alkaloidy, třísloviny, barviva). Je také místem, kde dochází k buněčnému trávení (nahrazuje nepřítomné lyzozomy). Tekutý obsah vakuoly se nazývá buněčná šťáva. V některých případech mohou nashromážděné látky ve vakuolách vykrystalizovat (tzv. inkluze), např. šťavelan vápenatý.

Soubor všech vakuol v jedné buňce se někdy nazývá vakuom.

Vakuoly živočichů 
Vakuoly lze nalézt rovněž v živočišných buňkách – např. tukové buňky mají téměř celý obsah vyplněný tukovou vakuolou, která je často tak velká, že stlačí ostatní organely k cytoplasmatické membráně. Jiné živočišné buňky mají drobné vakuoly naplněné trávicími šťávami (enzymy), které jsou v době potřeby (trávení) uvolňovány do okolního prostředí (lumen střev). Důležitou roli hrají vakuoly v buňkách mléčné žlázy nebo pigmentových buňkách kůže, neboť v sobě střádají mléčné kapky nebo ochranný pigment melanin, který zabraňuje poškození tkáně ultrafialovým světlem vysílaným sluncem. Za specializované vakuoly lze považovat i synaptické váčky nervových buněk, které obsahují zvláštní látky – mediátory – s jejichž pomocí se buňky dorozumívají a aktivují nebo tlumí nervový impuls.

Vakuoly protist 
U protist se taktéž vyskytují vakuoly, zpravidla jsou však velmi modifikované. Nejznámějšími modifikacemi jsou pulsující vakuoly a potravní vakuoly.

Pulsující vakuoly 

Pulsující vakuoly jsou přítomny u sladkovodních protist a jejich úkolem je shromažďovat a vypuzovat vodu zpět do hypotonického prostředí, což zabraňuje ředění buňky a snižuje osmotický tlak.

Potravní vakuoly 

Slouží k trávení potravy. Na rozdíl od vakuol rostlin vznikají a zanikají.

Reference

Externí odkazy 
 
 

Eukaryotická buňka
Rostlinná buňka
Organely
Okres Strakonice

Okres Strakonice je okres v Jihočeském kraji. Jeho dřívějším sídlem bylo město Strakonice. Sousedí s jihočeskými okresy Prachatice, Písek a České Budějovice, plzeňskými okresy Plzeň-jih a Klatovy a středočeským okresem Příbram.

Geografie 
K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 032,08 km², z toho:
 64,82 % zemědělské pozemky, které z 69,45 % tvoří orná půda (45,02 % rozlohy okresu)
 35,1 % zaujímají ostatní pozemky
23 % pokrývají lesy
4 % tvoří vodní plochy

Největších nadmořských výšek dosahuje terén v Šumavském podhůří (přesněji jeho podcelku Vimperská vrchovina, okrsku Mladotická vrchovina) v jihozápadním cípu okresu. Nejvyšším bodem okresu Strakonice je tak vrchol kopce Zahájený (846, resp. 845,6 m), ležící v katastrálním území Zálesí u Drážova. Druhý nejvyšší vrchol představuje Altán (845, resp. 844,9 m), třetím vrcholem v pořadí je Kůstrý (837, resp. 836,8 m), oba posledně jmenované v k. ú. Víska u Strakonic.

 Blanice
 Lomnice
 Otava
 Volyňka

Demografické údaje 

Data k 1.1.2019 :

 hustota zalidnění: 68 ob./km²
 59,72 % obyvatel žije ve městech

Největší obce

Školství 
(2003)

Zdravotnictví 
(2003)

Seznam obcí a jejich částí 

Města jsou uvedena tučně, městyse kurzívou, části obcí .

Bavorov  •
Bělčice  •
Bezdědovice  •
Bílsko  •
Blatná  •
Bratronice  •
Březí •
Budyně •
Buzice  • Cehnice  •
Čečelovice •
Čejetice  •
Čepřovice  •
Čestice  •
Číčenice  •
Doubravice  •
Drahonice  •
Drachkov •
Drážov  •
Droužetice  •
Dřešín  •
Hajany •
Hájek •
Hlupín •
Horní Poříčí  •
Hornosín •
Hoslovice  •
Hoštice •
Chelčice •
Chlum •
Chobot  •
Chrášťovice  •
Jinín •
Kadov  •
Kalenice •
Katovice •
Kladruby •
Kocelovice •
Krajníčko •
Kraselov  •
Krašlovice  •
Krejnice •
Krty-Hradec •
Kuřimany •
Kváskovice •
Lažánky •
Lažany •
Libějovice  •
Libětice •
Litochovice  •
Lnáře  •
Lom  •
Mačkov •
Malenice  •
Mečichov •
Měkynec •
Milejovice •
Miloňovice  •
Mnichov •
Mutěnice •
Myštice  •
Nebřehovice  •
Němčice •
Němětice •
Nihošovice  •
Nišovice •
Nová Ves  •
Novosedly •
Osek  •
Paračov •
Pivkovice  •
Pohorovice  •
Pracejovice  •
Předmíř  •
Přední Zborovice •
Předslavice  •
Přechovice •
Přešťovice  •
Radějovice •
Radomyšl  •
Radošovice  •
Rovná •
Řepice •
Sedlice  •
Skály •
Skočice  •
Slaník •
Sousedovice  •
Stožice  •
Strakonice  •
Strašice  •
Strunkovice nad Volyňkou •
Střelské Hoštice  •
Škvořetice  •
Štěchovice •
Štěkeň  •
Tchořovice •
Truskovice  •
Třebohostice  •
Třešovice •
Úlehle  •
Únice  •
Uzenice •
Uzeničky  •
Vacovice •
Velká Turná •
Vodňany  •
Volenice  •
Volyně  •
Záboří •
Zahorčice •
Zvotoky

Silniční doprava 
Okresem prochází silnice I. třídy I/4, I/20 a I/22. Silnice II. třídy jsou II/121, II/139, II/140, II/141, II/142, II/144, II/170, II/171, II/172, II/173, II/174, II/175 a II/177.

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam katastrálních území v okrese Strakonice
 Seznam chráněných území v okrese Strakonice
 Seznam památných stromů v okrese Strakonice
 Seznam kulturních památek v okrese Strakonice
 Senátní obvod č. 12 - Strakonice

Externí odkazy 
 

 
Strakonice
Okresy v Česku
Kadovská skála

Kadovská skála je přírodní památka asi šest kilometrů jižně od Moravského Krumlova nedaleko obce Kadov. Předmětem ochrany jsou společenstva teplomilných doubrav s dubem pýřitým, nízkých xerofilních křovin a bazifilních skalních trávníků. Součástí chráněného území je skalní útvar dokumentující geologický vývoj od devonu po kvartér.

Reference

Externí odkazy 
 

Přírodní památky v okrese Znojmo
Chráněná území v Dyjsko-svrateckém úvalu
Chráněná území v Česku vyhlášená roku 2022
Lesy v Dyjsko-svrateckém úvalu
Lesy v okrese Znojmo
Skalní útvary v Jihomoravském kraji
Sedimentární skalní útvary v Česku
Skalní útvary v Boskovické brázdě
Kadov (okres Znojmo)
Národní přírodní památky v Česku

Národní přírodní památka (zkracováno NPP) je „přírodní útvar menší rozlohy, zejména geologický či geomorfologický útvar, naleziště nerostů nebo vzácných či ohrožených druhů ve fragmentech ekosystémů, s národním nebo mezinárodním ekologickým, vědeckým či estetickým významem, a to i takový, který vedle přírody formoval svou činností člověk.“ V místním měřítku je její obdobou přírodní památka.

Chráněná území 
Mezi národní přírodní památky jsou zařazovány geologické nebo geomorfologické útvary (jeskyně, geologické profily), naleziště vzácných nerostů nebo ohrožených druhů fauny a flóry v ekosystému, i útvary zformované lidskými aktivitami (historické parkové úpravy krajiny).

Ochrana národních přírodních památek je stanovena v paragrafu 35 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny. K lednu 2018 existovalo 124 území vyhlášených jako národní přírodní památky. Ochrana vylučuje veškeré činnosti, které by mohly objekt či území poškodit nebo zničit. Pokud je toto zaručeno, není vyloučeno hospodářské využití národní přírodní památky. V praxi se tak děje jen výjimečně.

Vyhlašování 
Národní přírodní památky jsou vyhlašovány Ministerstvem životního prostředí ČR.

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam národních přírodních památek v Česku
 Národní přírodní rezervace v Česku
 Les zvláštního určení
 Přírodní památka

Externí odkazy 
 
 

 
Chráněná území v Česku
Dějiny spásy

V křesťanství používaný pojem dějiny spásy (lat. historia salutis či historia sacra) označuje ty dějiny a jejich aspekt, které souvisejí s Božím postojem, počínáním a promlouváním v lidských dějinách.

Charakteristika 
Podle křesťanského učení je celé lidstvo poznačeno prvotním hříchem, kterého se podle tradičního biblického vyprávění dopustili první lidé (srov. Adam a Eva). Hned po tomto pádu člověka zmiňuje kniha Genesis Boží zaslíbení budoucí spásy v Gn 3,15. Od tohoto okamžiku začínají samotné dějiny spásy chápané jako dějiny Božích zásahů v dějinách, jejichž cílem bylo vykoupit a zachránit (tj. spasit) lidi z hříchu a tím i z utrpení a smrti. Tyto dějiny jsou popsány ve Starém a vrcholí v Novém zákoně. Obsahují (v hlavních rysech) vyvolení Abraháma jako praotce budoucího vyvoleného (izraelského) lidu, sestoupení Jákoba a jeho synů do Egypta, vyjití Izraelitů z Egypta pod vedením Mojžíše, dar zákona na hoře Sinaj, obsazení zaslíbené země Kenaánu, založení izraelské monarchie, působení proroků uprostřed nevěrného lidu, babylonské zajetí, obnovení chrámu, a nakonec příchod vytouženého a předpovězeného Mesiáše v osobě Ježíše Krista, který lidi vykoupil svým vtělením, bezhříšným životem a svou smrtí a vzkříšením. Pokračováním těchto dějin spásy pak jsou dějiny církve, kterými se zabývají církevní dějiny coby teologická disciplína, a život každého jednotlivého křesťana (který studuje morální teologie a spirituální teologie).

Pojem dějin spásy odpovídá historické povaze křesťanského náboženství. To se zakládá na víře v Boha, který se člověku zjevuje právě v dějinách a v čase, v konkrétních historických událostech, a na víře, že dějiny mají svůj směr a cíl, ke kterému směřují. Toto dynamické a svou podstatou pozitivní pojetí dějin, jak zdůrazňuje Mircea Eliade, je jedním z hlavních prvků, které odlišuje židovství od okolních náboženství starověkého blízkého východu a také od antických náboženských směrů a které dává židovství (a křesťanství) jeho specifikum. Tato „historizace“ víry v jednání Boha coby osoby v konkrétních událostech může být z hlediska religionistiky nahlíženo pozitivně (M. Eliade), nebo negativně (J. Campbell).

Odkazy

Reference

Související články 
 Spása
 Ekonomie spásy
 Ekonomická Trojice
 Dějiny křesťanství

Externí odkazy 
 Boží čas, Boží plán, Boží dílo

Bible
Křesťanská teologie
Křesťanská soteriologie
Krumlovsko-rokytenské slepence

Národní přírodní rezervace Krumlovsko-rokytenské slepence byla vyhlášena k ochraně přírodovědecky nejhodnotnější části geomorfologicky a mikroklimaticky členitého území údolí říčky Rokytné zahloubené v permských slepencích na jihovýchodním okraji Boskovické brázdy s výskytem druhově mimořádně bohatých rostlinných a živočišných společenstev skal, lesostepí, lesů a vodních toků. Mezi nejvýznamnější zástupce rostlin patří endemický hvozdík moravský, koniklec velkokvětý nebo řeřišničník skalní. Z bezobratlých je na lokalitě hojně zastoupena kudlanka nábožná, dále se zde vyskytuje např. pestrokřídlec podražcový, ploskoroh pestrý, krasec uherský či tesařík obrovský. V přirozeném úseku řeky Rokytné byl potvrzen výskyt kriticky ohroženého velevruba malířského. Z legislativně chráněných druhů plazů se v zájmovém území vyskytuje např. ještěrka zelená, užovka hladká, užovka obojková, z obojživelníků ropucha obecná, z avifauny např. strnad luční, křepelka polní, sova pálená, dudek chocholatý, výr velký nebo krkavec velký.

Rezervaci tvoří dvě samostatná území, a to v okolí osady Rokytná a pod kostelem Sv. Floriana nad městem Moravský Krumlov v okrese Znojmo.

Reference

Externí odkazy 
 

Národní přírodní rezervace v Jihomoravském kraji
Chráněná území v okrese Znojmo
Chráněná území v Boskovické brázdě
Chráněná území v Česku vyhlášená roku 2005
Povodí Rokytné
Geologické lokality v Jihomoravském kraji
Moravský Krumlov
Anne McCaffrey

Anne Inez McCaffrey (1. dubna 1926 Cambridge, Massachusetts – 21. listopad 2011 Dragonhold-Underhill, Irsko) byla americká spisovatelka, autorka 20 románů a 30 známých povídek sci-fi a fantasy literatury.

Životopis 
Studovala slovanské jazyky a literaturu na Redclifově universitě, později také zpěv a operní režii. Pracovala řadu let jako reklamní textařka.

Vdala se roku 1950 a má tři děti: Alec Anthony, narozen 1952, Todd, narozen 1956, a Georgeanne, narozena 1959. Po rozvodu 1970 se odstěhovala do Irska, kde do 21.11.2011 žila v County Wicklow v domě, který si sama navrhla.

Povídky začala psát od roku 1953, zprvu sci-fi, později se přiklonila k žánru fantasy. Jejím prvním románem byl Restoree (česky Návrátilkyně, 1967). Roku 1968 vydala novelu Weyr Search, která se stala úvodem k úspěšné sérii Drakenů z Pernu. Také za ní získala, jako první žena za fikci, v roce 1968 literární cenu Hugo a o rok později Nebulu.
Roku 2005 získala Grand Master Award za celoživotní dílo, udílenou v rámci předávání cen Nebula.

Zemřela v pondělí 21. listopadu 2011 ve věku 85 let ve svém venkovském sídle na jih od Dublinu, který si sama navrhla a bylo pokřtěno Dragonhold. Postihla jí mrtvice.

Bibliografie 
Přehled česky vydaných knih.

Drakeni z Pernu 
 Dračí let (1993)
 Dračí skok (1993)
 Bílý drak (1996)
 Nerilka (1996)
 Moreta (1996)
 Dračí píseň (1998)
 Dračí úsvit (2001)
 Dračí rod (2004)
 Dračí dar (2004)
 Všechny pernské weyry (2010)
 Pernští delfíni (2011)
 Obloha nad Pernem (2014)

Další 
 Rowena (1997)
 Acorna (1997)
 S alchymisty nejsou žerty (1970) česky (1996) () - Sbírka povídek sestavená Annou McCaffrey

Katenská série 
 Freedom's Landing (1995) - č. Hranice Volnosti (vydal Netopejr - 1998)
 Freedom's Choice (1996) - č. Svobodná volba (vydal Netopejr - 1999)
 Freedom's Challenge (1998)
 Freedom's Ransom (2002)

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 Web Legie

Americké spisovatelky 20. století
Američtí spisovatelé fantasy
Američtí spisovatelé science fiction
Spisovatelé píšící anglicky
Američané anglického původu
Američané irského původu
Absolventi Harvardovy univerzity
Narození v roce 1926
Narození 1. dubna
Narození v Cambridgi (Massachusetts)
Úmrtí v roce 2011
Úmrtí 21. listopadu
Úmrtí v Irsku
Zemřelí na cévní mozkovou příhodu
Ženy
Americké spisovatelky 21. století
Joseph Campbell

Joseph John Campbell (26. března 1904, White Plains, New York, USA – 30. října 1987, Honolulu, Havaj) byl americký komparativní religionista. Hlavním tématem, kterým se zabýval, byla otázka mýtu.

Život 
Během studií cestoval do Evropy. V roce 1927 získal titul Master of Arts (M.A.) na Columbia University v oboru angličtina a komparativní literatura. Ve studiích pokračoval v Paříži a Mnichově, kde se zabýval artušovskými legendami. Během dalších pěti let, které strávil zpět ve Spojených státech (ve Woodstocku, New Yorku a Carmelu) zformuloval svou hlavní tezi, že mýtus je obrazový komunikační slovník z pramenů naší energie pronikající do racionálního vědomí (the pictorial vocabulary of communication from the source zones of our energies to the rational consciousness). Od roku 1934 učil na Sarah Lawrence Colledge v Bronxville (New Yorku), kde setrval dalších 38 let. V roce 1938 se oženil s Jean Erdmanovou. V roce 1985 obdržel čestnou medaili National Arts Club za literaturu a v roce 1987 byl zvolen do American Academy of Arts and Letters.

Cambellovým přítelem byl i George Lucas, jenž z Campbellových poznatků o mýtech a hrdinech čerpal pro svou trilogii Hvězdné války.

Campbell zemřel v Honolulu 30. října 1987 po krátké nemoci.

Dílo 
Z Campbellových nejvýznačnějších děl:

 The Hero with a Thousand Faces (1948) (česky Tisíc tváří hrdiny: archetyp hrdiny v proměnách věků. Praha : Portál, 2000. ). Cituje se jako Campbellova nejzdařilejší kniha. Campbell zde srovnává mýty amerických domorodců, starých Řeků, hinduistů, buddhistů, Mayů či artušovských legend a Bible a nastiňuje obecné schéma hrdinovy dobrodružné cesty skrze přechodové rity ke konečnému proměnění (tzv. monomýtus). Podobně jako ruský lingvista Propp zkoumá vnitřní uspořádání mýtu, od něj však postupuje zpravidla k psychoanalytické interpretaci.
 The Masks of God (1950).
 Myth To Live By (1972).
 The Transformation of Myth Through Time (1990) (česky Proměny mýtu v čase : vývoj mýtů od raných kultur až po středověké legendy. Praha : Portál, 2000. ). Campbell popisuje vývoj mýtů v různých kulturách od počátku civilizace a prvních nálezů lidských maleb v jeskyních až po středověké legendy a snaží se zachytit proměňující se prvky mýtů i jejich stálé aspekty, odrážející obecnou povahu mýtu a lidského myšlení a cítění vůbec.

Výroky 
 Běžte za svým štěstím a vesmír vám otevře dveře. Kde byly předtím jen zdi.
 Počítače jsou jako Bůh ve Starém zákonu; mají spoustu pravidel a žádné slitování.
 Všichni bohové, všechna nebesa, všechna pekla jsou ve vás.

Odkazy

Reference

Související články 
 Monomýtus

Externí odkazy 
 
 
 

Američtí spisovatelé 20. století
Komparativní mytologové
Američtí religionisté
Narození v roce 1904
Úmrtí v roce 1987
Muži
Narození 26. března
Úmrtí 30. října
Narození ve White Plains (New York)
Úmrtí v Honolulu
Ortel

Ortel je staročeské označení pro rozhodnutí, soud (ve smyslu rozsouzení), rozsudek. Slovo vzniklo z německého slova  (dříve psáno Urtheil, viz ordál, ordálie). Používalo se v městském právu ve městech, kde se používalo německé městské právo. Ortel ve smyslu rozsudku nevycházel z psaného práva ani z nějakých precedentů, ale sám byl precedentem, který nalézal právo. 

Dnes výraz ortel znamená rozsudek nebo nemilosrdné a kruté odsouzení.

Externí odkazy 
 

Trestní právo
Pierios

Pierios (lat. Pierius) († po roce 309 v Římě [?]) byl hlavou alexandrijské školy po smrti Theognóstově v roce 282. Podle Eusébia z Césareje byl známý svou chudobou a svým filosofickým vzděláním. Za Diokleciánova pronásledování byl mučen, avšak nezemřel. Poté odešel do Říma, kde nakonec i pravděpodobně zemřel. Jelikož psal o životě Pamfila, jenž zemřel v roce 309, musel sám zemřít až po tomto roce.

Z Pieriových děl Jeroným zmiňuje Tractatus in Hoseam (Traktát na Ozeáše), traktát z velikonoční vigílie. Fótios hovoří o 12 logoi („slovech“), mezi nimi i zmíněném Traktátu na Ozeáše. Filippos Sidetés hovoří o homilii Na začátek Ozeáše, ale kromě ní ještě o homiliích Na Lukášovo evangelium, O Matce Boží a O životě sv. Pamfila. První dvě homilie náleži asi do stejné skupiny, zatímco poslední mohla být pochvalná řeč na jeho žáka a mučedníka Pamfila.

Církevní otcové
Antičtí filozofové
Řečtí filozofové
Alexandrijská škola
Úmrtí ve 4. století
Osoby s nejistým datem úmrtí
Muži
Alexandrijská škola

Alexandrijská škola je jak skutečná škola pro alexandrijské katechumeny, tak název pro filosofické a teologické myšlení církevních otců v ní působících. Datuje se do přibližně 3.–4. století.

Historie 
Alexandrijská škola byla ve 3-4. století prvním a nejstarším střediskem komplexního teologického myšlení v dějinách křesťanství. Své hlavní charakteristiky dostala ze svého okolí: měl na ni vliv platónismus, spisy platónismem ovlivněného židovského učence Filona Alexandrijského a vůbec zájem o metafyzické bádání.

Charakteristika 
Jádrem a ohniskem křesťanského teologického myšlení v Alexandrii byla škola pro katechumeny, kde se vyučovaly jak základy víry a porozumění Písmu, tak i základní filosofické obory jako rétorika, gramatika a pod. Již zde je patrné silné propojení mezi křesťanskou vírou a řeckou filosofií, které je charakteristické pro celou tuto školu.

Co se týká výkladu Písma, jež bylo až do vrcholného středověku hlavním, ne-li jediným pramenem teologického poznání, známá byla především alegorická metoda. Ta z řecké kultury a myšlení přešla prostřednictvím Filona, který ji aplikoval na židovské posvátné spisy, i do křesťanské alegorické školy. Díky ní mohli alexandrijští otcové nacházet v Písmu, zvlášť ve Starém zákoně, řešení mnoha metafyzických a do jisté míry i abstraktních otázek. Naopak podle těchto otců doslovný výklad Písma, považovaný za judaizující, byl označován za nehodný Boha a za povrchní, hodný těch, kteří nejsou s to proniknout do hloubky textu.

Jako protiváha proti alexandrijské škole existovala v Sýrii antiochijská škola, zdůrazňující jednak doslovný, literární výklad Písma, jednak jeho význam nikoli metafyzický, ale morální.

Odkazy

Reference

Související články 
 Prvotní církev

 
Biblická exegeze
Okres Prachatice

Okres Prachatice je okres v Jihočeském kraji. Sídlem jeho správy bylo město Prachatice.

Okres Prachatice sousedí s jihočeskými okresy Strakonice, České Budějovice a Český Krumlov a okresem Klatovy v Plzeňském kraji. Jeho jihozápadní hranice je z větší části státní hranicí s Německem, na jihu pak s Rakouskem.

Struktura povrchu 
K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1375,04 km², z toho:
 36,29 % zemědělských pozemků, které z 37,63 % tvoří orná půda (13,66 % rozlohy okresu)
 63,71 % ostatní pozemky, z toho 81,81 % lesy (52,12 % rozlohy okresu)

Demografické údaje 
Data k 1.1.2021

 hustota zalidnění: 36,87 ob./km²
 51,81 % obyvatel žije ve městech

Největší města

Školství 
(2003)

Zdravotnictví 
(2003)

Zdroj 
 Český statistický úřad

Silniční doprava 
Okresem prochází silnice I. třídy I/4, I/20 a I/39. Silnice II. třídy jsou II/122, II/141, II/142, II/143, II/144, II/145, II/165, II/166, II/167, II/168, II/169, II/170 a II/171.

Seznam obcí a jejich částí 

Města jsou uvedena tučně, městyse kurzívou, části obcí .

Babice  •
Bohumilice •
Bohunice •
Borová Lada  •
Bošice  •
Budkov •
Buk  •
Bušanovice  •
Čkyně  •
Drslavice  •
Dub  •
Dvory •
Horní Vltavice  •
Hracholusky  •
Husinec  •
Chlumany •
Chroboly  •
Chvalovice •
Kratušín  •
Křišťanov  •
Ktiš  •
Kubova Huť •
Kvilda  •
Lažiště •
Lčovice •
Lenora  •
Lhenice  •
Lipovice  •
Lužice •
Mahouš •
Malovice  •
Mičovice  •
Nebahovy  •
Němčice  •
Netolice  •
Nicov  •
Nová Pec  •
Nové Hutě •
Olšovice  •
Pěčnov •
Prachatice  •
Radhostice  •
Stachy  •
Stožec  •
Strážný   •
Strunkovice nad Blanicí  •
Svatá Maří  •
Šumavské Hoštice  •
Těšovice  •
Tvrzice •
Újezdec •
Vacov  •
Vimperk  •
Vitějovice •
Vlachovo Březí  •
Volary  •
Vrbice •
Záblatí  •
Zábrdí •
Zálezly  •
Zbytiny  •
Zdíkov  •
Žárovná •
Želnava  •
Žernovice

Řeky 
 Vltava
 Blanice
 Volyňka

Reference

Související články 
 Seznam katastrálních území v okrese Prachatice
 Seznam chráněných území v okrese Prachatice
 Seznam památných stromů v okrese Prachatice
 Seznam kulturních památek v okrese Prachatice
 Senátní obvod č. 10 - Český Krumlov
 Senátní obvod č. 12 - Strakonice

Externí odkazy 
 

 
Prachatice
Okresy v Česku
Oranžová

Oranžová (básnicky oranž) je barva, která se v barevném spektru nachází mezi červenou a žlutou, na vlnových délkách v rozsahu přibližně 585–620 nm.

Při subtraktivním míchání barev oranžová vzniká smícháním žluté s magentou (purpurovou).

Slovo pochází z francouzského orange, pomeranč, převzatého z arabštiny (narandž) východního původu (Persie, Indie).

Využití a symbolika oranžové barvy 
 Oranžová barva se někdy používá jako varování či zvýraznění podobně jako žlutá.
 Oranžová je národní barvou Nizozemska, neboť tamější vládnoucí dynastie má své počátky v nasavsko-oranžském rodu s původním sídlem ve francouzském městě Orange.

 Nizozemská národní mužstva (nejznámější je to fotbalové) používají oranžové dresy a jsou přezdívána Oranje – nizozemsky „oranžová“.

 V Severním Irsku se oranžovou barvou označují protestanti (viz Oranžský řád).
 Oranžová barva byla v roce 2004 symbolem tzv. oranžové revoluce na Ukrajině.
 V Indii oranžová barva označuje hinduismus.
 Oranžovou barvu používají jako svůj symbol židovští osadníci v Pásmu Gazy.
 V barevném značení odporů znamená oranžová barva číslici 3.
 Oranžová byla v letech 2006–2021 barvou ČSSD.

Externí odkazy 
 
 

Barvy
Oxidy

Oxidy (dříve psáno oxydy, v souladu s dalšími jazyky , zastarale kysličníky) jsou dvouprvkové sloučeniny kyslíku s méně elektronegativními (elektropozitivnějšími) prvky. Oxidy mohou vznikat buď prudkou oxidací (hořením) za přítomnosti kyslíku anebo pozvolnou oxidací jiným způsobem, zejména kyslíkem atmosférickým anebo kyslíkem obsaženým v některých látkách (oxidačních činidlech), a při dalších chemických reakcích. Kyslík má v oxidech oxidační číslo −II.

Pojmenování oxidů 

V českém jazyce se pro pojmenování oxidů používá unikátní chemické názvosloví, jehož autorem je Vojtěch Šafařík. Vzorec oxidu odpovídá schématu XmOn, kde X je chemická značka prvku a m a n jsou počty atomů. Pokud je počet atomů (m, n) roven jedné, nepíše se ani nevyslovuje. Koncovka názvu je odvozena podle valence příslušného prvku X (pro jedno- až osmimocný prvek postupně -ný, -natý, -itý, -ičitý, ičný/ečný, -ový, -istý, -ičelý, -utý).

U některých oxidů jsou výjimečné zvláštnosti nebo nepravidelnosti:
 pravidelně utvořený název se nepoužívá nebo se používá méně často, například H2O není oxid vodný ale voda,
 P4O10 (P2O5) není oxid „fosforičný“, ale fosforečný (v rámci pravidla),
 pravidlo valence nutně nezohledňuje násobný počet atomů, například dvě zápisem rozdílné sloučeniny NO2 i N2O4 jsou shodně oxid dusičitý.

Tabulka 

Pokud je třeba vypočítat zapsaný poměr mezi atomy, lze použít jednoduché pravidlo:
 Pokud je oxidační číslo n sudé (n=2x, x=1, 2, 3 nebo 4), zapisuje se poměr s počáteční jedničkou (v čitateli): 1:n/2
 Pokud je oxidační číslo n liché (n=2x+1), zapisuje se poměr s dvojkou na začátku 2:n

V současnosti se zvažuje ještě zavedení koncovky -utý pro oxidační číslo atomu oxidu IX.

Dělení

Dle chemického chování

Kyselé 
Většinou to jsou oxidy od kovů s oxidačním číslem vyšším než pět a nebo od nekovových prvků. S vodou reagují za vzniku kyslíkatých kyselin, popřípadě, pokud nejsou rozpustné ve vodě, s bází za vzniku solí.

Bazické 
Oxidy od elektropozitivních prvků (typicky I.A a II.A skupina). S vodou reagují za vzniků hydroxidů daného kovu.

Neutrální 
Oxidy nereagující s kyselinami ani zásadami. Příklady mohou být oxidy dusnatý a uhelnatý

Amfoterní 
Většinou oxidy s nízkými oxidačními čísly. Reagují se zásadami i kyselinami za vzniků solí. Jako příklad může být oxid zinečnatý.

Podle struktury

Iontové 
V těchto oxidech je mezi atomem kyslíku a druhého prvku iontová vazba. Z toho vyplývá že iontové oxidy tvoří převážně elektropozitivní prvky. O2− iont je silná zásada (s vodou reaguje za vzniku dvou hydroxidových iontů - odjímá jí proton).

Polymerní 
Tyto oxidy tvoří řetězovité uspořádaní ve kterém se opakuje základní molekula. Příklad může být oxid křemičitý.

Molekulové 
V těchto oxidech se uplatňují kovalentní vazby.

Podvojné 
Oxidy obsahující dva různé kovy.

Reference

Související články 
 Oxidační číslo

Externí odkazy 
 
 

 
Údržba:Články s referencemi v nadpisech
Anionty
Šedá

Šedá (básnicky šeď) je barva na škále mezi bílou a černou. Vzniká smícháním těchto barev v libovolném poměru.

Při aditivním míchání barev vzniká šedá při použití stejného množství všech základních barev, tzn. všechny barvy (k; k; k) jsou šedé (o různé světlosti k). Při subtraktivním míchání barevném modelu CMY platí totéž, ovšem v prakticky používaném barevném modelu CMYK se místo toho používá čistě černá barva ve zvolené intenzitě (0; 0; 0; k).

Použití a symbolika šedé barvy 
 Symbol stáří či vyzrálosti (v odkazu na šedé vlasy starých lidí)
Symbol všednosti a obyčejnosti

 Šedý život – nezajímavý, průměrný život

 Metaforické vyjádření pomezí zla (černé barvy) a dobra (bílé barvy)
 Šedá zóna – oblast mezi zákonným a nezákonným
 Spojována s rozumem a přemýšlením (šedá kůra mozková)
Barva uniforem vojáků Konfederace v americké občanské válce (vojáci Unie nosili modrou)
 V barevném značení odporů vyjadřuje šedá barva číslici 8

Externí odkazy 
 

Barvy
Království

Království je stát s monarchistickým státním zřízením, v jehož čele stojí král nebo královna. S tímto státním zřízením se v Evropě setkáváme především ve středověku. Z dvanácti současných evropských monarchií je sedm z nich královstvím. Evropská království jsou konstitučními monarchiemi.

Související články 
 Král
 seznam království

Externí odkazy
Duke Nukem

Duke Nukem je jméno hlavního hrdiny ve stejnojmenné sérii her.

Počítačové hry
 Duke Nukem (1991)
 Duke Nukem II (1993)
 LameDuke (1994)
 Duke Nukem 3D (1996)
 Duke Nukem: Manhattan Project (2002)
 Duke Nukem Forever (2011)

Konzolové hry
 Duke Nukem 64 (1997)
 Duke Nukem: Time to Kill (1998)
 Duke Nukem: Zero Hour (1999)
 Duke Nukem: Land of the Babes (2000)

Hry pro mobily a podobná zařízení
 Duke Nukem (1999)
 Duke Nukem Advance (2002)
 Duke Nukem Mobile (2004)
 Duke Nukem Trilogy (2009)
Kočičí skála

Přírodní památka Kočičí skála se nachází v okrese Břeclav u silnice z Mikulova do Klentnice. Leží ve správním území města Mikulova a je v péči AOPK ČR – regionálního pracoviště Jižní Morava.

Předmět ochrany 
Důvodem vyhlášení je ochrana vápencového skalního útvaru s typickou pálavskou stepní květenou (hlaváček jarní, koniklec velkokvětý aj.) nacházejícího se v blízkosti silnice vedoucí z Mikulova do Klentnice.

Historie 
V jihozápadní části skály byl v malém lomu v minulosti těžen vápenec. Tato lokalita sloužila i k pasení dobytka, avšak v dnešní době je již bez hospodářského využití. Lokalita je velice dobře dostupná. Byť jí nevede žádná veřejná cesta, je velice zatěžována návštěvností. Ohrožena je také chemickými postřiky okolních agrárně využívaných pozemků. Informační tabule uvádí, že se tato lokalita od roku 1997 pravidelně seče a byl odstraněn akát společně s dalšími křovinami, které se značně rozšiřovaly po celé lokalitě.

Přírodní poměry 
PP Kočičí skála je izolovaným úlomkem kry pevných druhohorních vápenců označovaných jako ernstbrunnské vrstvy. Na těchto horninách se vyvinuly mělké půdy rendziny, které mají vysoký obsah vápencového štěrku.

V areálu přírodní památky se nacházejí také body Základní geodynamické stě a základního výškového bodového pole ČR.

Flora 
Z 270 druhů cévnatých rostlin se na lokalitě nachází 12 zvláště chráněných. Jsou to například hlaváček jarní, hvězdnice zlatovlásek, koulenka prodloužená, kozinec vičencovitý, len tenkolistý, lomikámen trojprstý, šalvěj etiopská, zvonek boloňský.

Skalní štěrbiny východních stěn PP obývá tařice skalní. Skalní podklad se stepní společností doplňují kosatec nízký a koniklec velkokvětý. Na západním svahu útesu směrem k silnici jsou k vidění suchá travní společenstva s válečkou prapořitou, východní svahy pod skalou porůstají opět travní společenstva doplněná kalinou tušalajem a hlohem jednosemenným.

Galerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Přírodní památky v okrese Břeclav
Chráněná území v Mikulovské vrchovině
Chráněná území vyhlášená roku 1946
Skalní útvary v Jihomoravském kraji
Sedimentární skalní útvary v Česku
Geologické lokality v Jihomoravském kraji
CHKO Pálava
Klentnice
Tapírovití

Tapírovití (Tapiridae) je čeleď lichokopytníků zahrnující jen jeden žijící rod, tapír (Tapirus), a asi 14 vymřelých rodů. V tomto rodě je 5 žijících druhů býložravých zvířat, žijící v tropických oblastech Asie a Jižní Ameriky. V třetihorách byli daleko více rozšíření a žili i ve střední Evropě.

Popis 
Tapíři jsou velcí asi jako osli, tělo je uzpůsobeno k rychlému pohybu hustým podrostem. Jihoameričtí tapíři jsou tmavě hnědí nebo šedí, asijský druh, tapír čabrakový, je černo-bílý. Společným znakem všech tapírů je horní pysk protažený v pohyblivý chobůtek, tapíři však nejsou příbuzní se slony. Mají krátké, nepříliš pohyblivé uši a krátký ocas.
Chrup se podobá dentici koně, skládá se v každé polovině čelisti ze tří řezáků, jednoho špičáku a tří stoliček. V horní čelisti mají 4 třeňáky a v dolní jen 3.

Na předních nohách mají 4 prsty. Největší je třetí prst, obdoba prostředníčku, 2. a 4. prst jsou slabší a 5. prst má kratší záprstní kost a tím je posunut výš. Tapír na něj našlapuje, jen pokud se pohybuje v měkké půdě. Zadní nohy mají 3 prsty. Prostřední 3. prst je nejvíce vyvinut. Na nohách mají pružný polštářek, jaký mají sloni a nosorožci. Všechny prsty jsou chráněny kopýtky.

Tapíři jsou velmi plachá, samotářská zvířata, která obývají hustý podrost tropických lesů. Samice rodí jedno mládě. Ta se rodí pruhovaná, podobně jako selata.

Potrava 
Mezi jeho hlavní potravu patří listí stromů, keřů, různé plody a rostlinstvo v okolí vod.

Rozmnožování 
Březost u tapíra jihoamerického trvá asi 400 dní. Samice rodí jedno mládě vážící čtyři až sedm kilogramů. Do věku šesti až osmi měsíců jsou mláďata tmavě hnědá s bílými podélnými přerušovanými pruhy po celém těle. Toto pruhování má ochrannou funkci. Mládě zůstává s matkou nejméně rok. Tapíří dospívají ve věku tří až čtyř let.

Klasifikace 
Čeleď tapírovití obsahuje jen jeden rod, tapír (Tapirus). Ten zahrnuje druhy:

 Tapír čabrakový (Tapirus indicus)
 Tapír středoamerický (Tapirus bairdii)
 Tapír horský (Tapirus pinchaque)
 Tapír jihoamerický (Tapirus terrestris)
 Tapirus kabomani
 †Tapirus priscus
 †Tapirus polkensis
 †Tapirus merriami
 †Tapirus veroensis
 †Tapirus copei
 †Tapirus californicus

Chov v zoo 
V evropských zoo jsou chovány tři druhy tapírů: tapír jihoamerický, tapír čabrakový a tapír středoamerický. Nejvíce je zastoupen tapír jihoamerický, kterého lze vidět ve více než 150 evropských zoo. Tapír čabrakový je k vidění v přibližně dvou desítkách evropských zoo. Tapíra středoamerického chovají jen ve třech německých zoo. V Česku se lze setkat s tapírem jihoamerickým a rovněž tapírem čabrakovým. Chov dvou druhů v jednom zařízení je přitom poměrně vzácnou záležitostí – lze nalézt pouze v 13 zoo. Mezi ně patří také české Zoo Praha a Zoo Zlín.

Historicky byl v Evropě chován i tapír horský.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

 
Lichokopytníci
Matthew Carter

Matthew Carter (* 1. října 1937 Londýn) je britský tvůrce mnoha písem, zkušený v tradičním umění tvorby písma pro kovovou sazbu, fotosazbu i digitální zpracování.

Jeho otcem byl Harry Carter, britský právník, lingvista, knižní a písmový návrhář a historik písma, archivář Oxford University Press.

Dlouhá léta spolupracoval se společností Linotype. V roce 1981 se stal spoluzakladatelem první nezávislé digitální písmolijny Bitstream Inc. Kvůli provozním a obchodním úkolům zde však měl jen málo času na vlastní tvorbu, takže o deset let později firmu opouští a zakládá další společnost, Carter & Cone Type Inc., kde může pracovat na projektech, které do té doby nemohl uskutečnit.

Matthew Carter je autorem mnoha obecně známých písem (Mantinia, Sophia, Big Caslon, Bell Centennial, Charter a další). Nejznámějšími však zřejmě jsou systémová písma pro MS Windows Verdana a Georgia, tvořená už od začátku jako bitmapové fonty speciálně pro použití na obrazovce. Carter však pracoval také pro Apple Computer, Time, Newsweek, The Washington Post a další.

V roce 1981 jej Královská společnost umění jmenovala královským průmyslovým designérem, je nositelem Chryslerovy ceny za inovativní design a mnoha jiných britských i amerických ocenění.

Externí odkazy 
 
 http://www.fontbureau.com/people/MatthewCarter
 http://www.fonthaus.com/xheight/matthewcarter.cfm 
 http://www.fonts.com/AboutFonts/DesignerProfiles/MatthewCarter.htm
 http://www.graphic-design.com/Type/carter/ 
 http://www.linotype.com/7-346-7/matthewcarter.html
 http://www.myfonts.com/person/carter/matthew/ 
 https://web.archive.org/web/20050405214739/http://www.tdc.org/about/carter.html
 https://web.archive.org/web/20130828210842/http://www.will-harris.com/verdana-georgia.htm

Narození v roce 1937
Žijící lidé
Britští typografové
Britští archiváři
Muži
Narození 1. října
Narození v Londýně
Baleáry

Baleáry, též Baleárské ostrovy (, ) jsou souostroví na západě Středozemního moře. Politicky je to provincie a současně i jedno ze 17 autonomních společenství Španělska. Ostrovy se skládají ze dvou skupin: vlastních Baleár (zahrnujících ostrovy Mallorca, Menorca a několik dalších menších ostrovů a ostrůvků, jako je Cabrera) a Pityuských ostrovů (zahrnujících ostrovy Ibiza, Formentera a několik ostrůvků). Největším z těchto ostrovů je Mallorca. Souostroví je oblíbeným cílem mnoha turistů. Na ostrovech nejsou žádné významnější vodní toky, pouze několik krátkých říček. Při severním pobřeží ostrova Mallorca se nachází relativně vysoké pohoří Serra de Tramuntana, jehož nejvyšším vrcholem je Puig Major (1 445 m). Jinak na ostrovech převažuje nížina.

Metropolí regionu, který tvořil součást středověkého Aragonského království, je Palma de Mallorca. Úředními jazyky jsou katalánština a španělština. Katalánský název Illes Balears je i součástí oficiálního španělského (kastilského) označení autonomního společenství.

Administrativně se region člení na čtyři ostrovní celky: Formentera, Ibiza, Mallorca, Menorca; z nichž každou spravuje vlastní ostrovní rada (Consell Insular).

Historie

Baleáry ve starověku 

Baleáry byly známé již Féničanům a Řekům. Později si je podrobilo Kartágo. Po zničení Kartága Římem byly ostrovy načas samostatné a staly se útočištěm pirátů. Roku 123 př. n. l. je pro Řím podrobil Quintus Caecilius Metellus Balearicus a poté se sem nastěhovala řada římských osadníků. V té době také došlo k založení měst Palma de Mallorca a Pollentia (dnešní Alcúdia) a na Baleárech se začaly pěstovat olivy. V Pollense se dodnes zachoval například římský vodovod.

Předsedové vlád 
 Jeroni Albertí Picornell (UCD) 1978–1982
 Francesc Tutzó Bennasar (UCD) 1982–1983
 Gabriel Cañellas Fons (AP/PP) červen 1983 – 2. srpna 1995
 Cristòfor Soler i Cladera (PP) 2. srpna 1995 – 18. června 1996
 Jaume Matas Palou (PPIB) 18. června 1996 – 27. července 1999
 Francesc Antich i Oliver (PSOE) 27. července 1999 – 27. června 2003
 Jaume Matas Palou (PPIB) 27. června 2003 – 2007
 Francesc Antich i Oliver (PSOE) 2007–2011
 José Ramón Bauzá (PP) 2011–2015
 Francine Armengol (PSOE) od 2015

Odkazy

Externí odkazy 
 
 
 
 Oficiální web regionální vlády 
 Oficiální web regionálního parlamentu

 
Autonomní společenství Španělska
Provincie ve Španělsku
Katalánské země
Souostroví Španělska
Souostroví Evropy
Souostroví Středozemního moře
Baleárské moře
Vlajka Baleár

Vlajka Baleár, jednoho ze španělských autonomních společenství, je tvořena listem o poměru stran 2:3 se střídavě žlutými a červenými vodorovnými pruhy (5 žlutých a 4 červené). Ve fialovém kantonu (vysokým polovinu šířky vlajky, tj. 4 a půl pruhu) je bílý hrad s pěti věžičkami.

Vlajky ostrovních oblastí 

Baleáry se člení (od roku 2007) na čtyři ostrovní oblasti (Formentera, Ibiza, Mallorca a Menorca) z nichž každá má v čele „ostrovní radu“ a každá z těchto ostrovních rad také užívá vlastní vlajku a znak.

Odkazy

Reference

Související články 
 Znak Baleár
 Hymna Baleár
 Seznam vlajek španělských autonomních společenství

Externí odkazy 
 

Vlajka
Baleáry
Kostelická lípa

Kostelická lípa je památný strom u Horní Bělé v přírodním parku Manětínsko. Lípa malolistá (Tilia cordata) stojí při polní cestě ke Spankovu nedaleko hájovny Kostelík v nadmořské výšce 530 m. Strom je starý 200 let, měřený obvod kmene je 300 cm a koruna dosahuje výšky 22 m (měření 1976). Chráněn od roku 1978 pro svůj věk, vzrůst a jako připomínka kostela zbořeného roku 1787.

Externí odkazy 
 Strom v evidenci památných stromů Agentury ochrany přírody a krajiny ČR

Památné lípy malolisté v Česku
Památné lípy v okrese Plzeň-sever
Památné stromy v Rakovnické pahorkatině
Přírodní park Manětínská
Líté
Alej vzdechů (Plasy)

Alej vzdechů je stromořadí 168 lip v jihovýchodní části údolní nivy v Plasích (okres Plzeň-sever) zařazené mezi památné stromy. Je tvořeno lípou malolistou (Tilia cordata) a lipou velkolistou (Tilia platyphyllos) o průměrném věku 300 let, obvodem kmene od 240 až po 520 cm a výškou 24–29 m (měření 1986). Alej byla vyhlášena za památnou v roce 1987 pro svůj vzrůst a jako krajinná dominanta.

Při povodni na řece Střele v roce 1872 bylo několik lip vyvráceno.

Stromy v okolí 
 Kongresovka

vzdechů Plasy
vzdechů Plasy
Památné lípy malolisté v Česku
Památné lípy velkolisté v Česku
Památné stromy v okrese Plzeň-sever
Památné stromy v Plaské pahorkatině
Krajinná památková zóna Plasko
Plasy
Aleje v okrese Plzeň-sever
Památné lípy v okrese Plzeň-sever
Nučická lípa

Nučická lípa je památný strom u Rabštejna nad Střelou. Přibližně 350 let stará lípa malolistá (Tilia cordata) roste vedle silnice u bývalého Nučického mlýna na levém břehu Střely. Strom s přímým kmenem měl úzkou korunu. Tvořily ji větve rostoucí přímo vzhůru, které dosahovaly rozměrů vzrostlých stromů. Strom neunesl tíži hlavních větví a po roce 2000 se jeho koruna začala rozpadat. Průměr koruny je 26 m, měřený obvod kmene má 726 cm a výška dosahuje 35 m (měření 1998). Strom je chráněn od roku 1978 pro svůj vzrůst a jako krajinná dominanta.

Externí odkazy 
 Nučická lípa v Ústředním seznamu ochrany přírody

Památné lípy malolisté v Česku
Památné lípy v okrese Plzeň-sever
Památné stromy v Rakovnické pahorkatině
Přírodní park Horní Střela
Manětín
Rabštejn nad Střelou
Okres Teplice

Okres Teplice je okresem v Ústeckém kraji. Jeho dřívějším sídlem bylo město Teplice.

Sousedí s ústeckými okresy Most na západě, Louny na jihu, Litoměřice na jihovýchodě a Ústí nad Labem na východě. Jeho severozápadním vymezením je státní hranice s Německem.

Struktura povrchu 
K 31. prosinci 2016 měl okres celkovou plochu 468,9 km², z toho:
 34,4 % zemědělských pozemků, kterou z 51,4 % tvoří orná půda
 65,6 % ostatní pozemky, z toho 59 % lesy

Nejvyšším bodem okresu je vrchol Pramenáč (910 m) v Krušných horách.

Demografické údaje 
Data k 30. prosinci 2016:

 podíl cizinců: 6,1%
 hustota zalidnění: 274 ob./km²
 82,9 % obyvatel žije ve městech.

Zaměstnanost 
(2016)

(2003)

Školství 

(2003)

Zdravotnictví 
(2016)

Zdroj 
 Český statistický úřad

Silniční doprava 
Okresem prochází silnice pro motorová vozidla I/63, ve východním výběžku okresu vede dálnice D8. Dále se zde nachází silnice I. třídy I/8, I/13 a I/27 a silnice II. třídy II/253, II/254, II/256, II/257, II/258 a II/382.

Železniční doprava 
Teplickým okresem prochází významná trať Ústí nad Labem – Chomutov v jízdním řádu vedená jako trať č. 130. Dále okresem vedou tratě: Lovosice - Teplice v Čechách (č. 097), Ústí nad Labem - Bílina (č. 131), Teplice v Čechách - Litvínov (č. 134) a Most - Moldava v Krušných horách (Moldavská horská dráha; č. 135). Až do roku 2007 fungovala osobní doprava ještě na tzv. Kozí dráze vedoucí z Děčína do Oldřichova u Duchcova (naposledy označena č. 132).

Seznam obcí a jejich částí 

Města jsou uvedena tučně, městyse kurzívou, části obcí .

Bílina  •
Bořislav  •
Bystřany  •
Bžany  •
Dubí   •
Duchcov •
Háj u Duchcova  •
Hostomice •
Hrob  •
Hrobčice  •
Jeníkov  •
Kladruby •
Kostomlaty pod Milešovkou  •
Košťany  •
Krupka  •
Lahošť •
Ledvice •
Lukov  •
Měrunice  •
Mikulov •
Modlany  •
Moldava  •
Novosedlice •
Ohníč  •
Osek  •
Proboštov  •
Rtyně nad Bílinou  •
Srbice •
Světec  •
Teplice   •
Újezdeček •
Zabrušany  •
Žalany  •
Žim

Vodní toky 
 Bílina
 Bouřlivec
 Bystřice
 Loučenský potok

Reference

Související články 
 Seznam katastrálních území v okrese Teplice
 Seznam chráněných území v okrese Teplice
 Seznam památných stromů v okrese Teplice
 Seznam kulturních památek v okrese Teplice
 Senátní obvod č. 32 - Teplice

Externí odkazy 
 

 
Teplice
Okresy v Česku
Teplice
Okres Chomutov

Okres Chomutov je okresem v Ústeckém kraji. Jeho dřívějším sídlem bylo město Chomutov. Sousedí s ústeckými okresy Most, Louny a okresem Karlovy Vary. Jeho severozápadní hranice je státní hranicí s Německem.

Struktura povrchu 
K 31. prosinci 2016 měl okres podle údajů Českého statistického úřadu celkovou plochu 935,7 km², z toho:
 41,5 % zemědělských pozemků, kterou z 58,3 % tvoří orná půda
 58,5 % ostatní pozemky, z toho 65,5 % lesy

Demografické údaje 
Data podle údajů Českého statistického úřadu k 30. prosinci 2016:

 podíl cizinců: 4,6%
 hustota zalidnění: 132,8 ob./km²
 84,3 % obyvatel žije ve městech.

Zaměstnanost 
(2016)

(2003)

Školství 
(2003)

Zdravotnictví 
(2016)

Silniční doprava 
Na okraji okresu končí dálnice D7, dále pokračuje jako I/7. Dále prochází silnice I/13 a I/27. Okresem prochází silnice II. třídy II/219, II/223, II/224, II/225, II/251, II/568 a II/607.

Železniční doprava 
Okresem prochází neelektrifikované tratě 132/T6, 133, 137, 160 a elektrifikované tratě 124, 130 a 140.

Seznam obcí a jejich částí 

Města jsou uvedena tučně, městyse kurzívou, části obcí .

Bílence  •
Blatno  •
Boleboř  •
Březno  •
Černovice •
Domašín  •
Droužkovice •
Hora Svatého Šebestiána  •
Hrušovany  •
Chbany  •
Chomutov •
Jirkov  •
Kadaň  •
Kalek  •
Klášterec nad Ohří  •
Kovářská •
Kryštofovy Hamry  •
Křimov  •
Libědice  •
Loučná pod Klínovcem  •
Málkov  •
Mašťov  •
Měděnec  •
Místo  •
Nezabylice  •
Okounov  •
Otvice •
Perštejn  •
Pesvice •
Pětipsy  •
Račetice •
Radonice  •
Rokle  •
Spořice •
Strupčice  •
Údlice  •
Vejprty  •
Veliká Ves  •
Vilémov  •
Vrskmaň  •
Všehrdy •
Všestudy •
Výsluní  •
Vysoká Pec

Řeky 
 Hutná
 Chomutovka
 Liboc
 Ohře

Reference

Související články 
 Seznam katastrálních území v okrese Chomutov
 Seznam chráněných území v okrese Chomutov
 Seznam památných stromů v okrese Chomutov
 Seznam kulturních památek v okrese Chomutov
 Senátní obvod č. 5 - Chomutov

Externí odkazy 
 

 
Chomutov
Okresy v Česku
Chomutov
Okres Most

Okres Most je okresem v Ústeckém kraji. Jeho dřívějším sídlem bylo město Most.

Sousedí s ústeckými okresy Chomutov, Louny a Teplice. Jeho severozápadní hranice je státní hranicí s Německem.

Struktura povrchu 
K 31. prosinci 2016 měl okres celkovou plochu 467,1 km², z toho:
 28,6 % zemědělských pozemků, kterou z 69,4 % tvoří orná půda
 71,4 % ostatní pozemky, z toho 48,3 % lesy

Nejvyšším bodem okresu je Loučná (956 m) v Krušných horách.

Demografické údaje 

Data k 31. prosinci 2016:

 podíl cizinců: 4,6
 hustota zalidnění: 241,7 ob./km²
 90,6 % obyvatel žije ve městech.

Zaměstnanost 
(2016)

(2003)

Školství 
(2003)

Zdravotnictví 
(2016)

Zdroj Český statistický úřad

Silniční doprava 
Okresem prochází silnice I. třídy I/13, I/15, I/27 a I/28.
Silnice II. třídy jsou II/249, II/251, II/254, II/255, II/256 a II/271

Seznam obcí a jejich částí 

Města jsou uvedena tučně, městyse kurzívou, části obcí .

Bečov  •
Bělušice  •
Braňany  •
Brandov •
Český Jiřetín  •
Havraň  •
Hora Svaté Kateřiny  •
Horní Jiřetín  •
Klíny  •
Korozluky  •
Lišnice  •
Litvínov  •
Lom  •
Louka u Litvínova •
Lužice  •
Malé Březno  •
Mariánské Radčice  •
Meziboří •
Most  •
Nová Ves v Horách  •
Obrnice  •
Patokryje •
Polerady •
Skršín  •
Volevčice •
Želenice

Řeky 
 Bílina
 Srpina

Reference

Související články 
 Seznam katastrálních území v okrese Most
 Seznam chráněných území v okrese Most
 Seznam památných stromů v okrese Most
 Seznam kulturních památek v okrese Most
 Senátní obvod č. 4 - Most

Externí odkazy 
 

 
Most
Okresy v Česku
Most