Ruština

Ruština (rusky:  [ˈruskʲɪj jɪˈzɨk]) je nejužívanější slovanský jazyk, jehož studiem se zaobírá filologický obor zvaný rusistika. Ruština je největším mateřským jazykem v Evropě, jedním ze šesti úředních jazyků OSN, jedním z dvou úředních jazyků na palubě Mezinárodní vesmírné stanice a druhým nejrozšířenějším jazykem na internetu.

Rozšíření 

Jako úřední i dorozumívací jazyk carského Ruska se ruština rozšířila po obrovské rozloze východní Evropy a severní Asie. Významné rusky mluvící menšiny žijí doposud i v mnoha jinak většinově jinojazyčných zemích, které po rozpadu Sovětského svazu získaly nezávislost.

V době velmocenského postavení Sovětského svazu (SSSR) po druhé světové válce se ruština stala hlavním dorozumívacím jazykem zemí Varšavské smlouvy a RVHP. V řadě z nich se ruština povinně vyučovala na školách, např. v Československu do roku 1990. Avšak s rozpadem bývalého Sovětského svazu se postavení ruštiny v těchto bývalých republikách změnilo, a to – i jako symbol odporu či nezávislosti – ve prospěch místních národních jazyků.

V mnoha zemích světa včetně USA a Západní Evropy si zájemci o slovanské jazyky volí nejčastěji ruštinu jako první z těchto řečí pro své sebevzdělávání.

Ruština je oficiálním jazykem v Rusku, Bělorusku, Kazachstánu a Kyrgyzstánu, dále též v moldavském Podněstří a Gagauzsku v Abcházii a Jižní Osetii. Všeobecně rozšířená je její znalost na území Ukrajiny, ačkoliv zde není oficiálním jazykem. Významné ruskojazyčné menšiny žijí v Kazachstánu, Lotyšsku, Litvě, Estonsku, Uzbekistánu a Izraeli. V Arménii, Gruzii a Ázerbájdžánu je její znalost omezena spíše na starší generace a i z důvodu nízké instituciální podpory se zde její znalost postupně vytrácí.

Díky svému politickému významu se ruština stala i jedním ze šesti úředních jazyků Organizace spojených národů. Sovětský svaz byl a jeho nástupnický stát Ruská federace je totiž tzv. jedním z pěti stálých členů Rady bezpečnosti OSN s právem veta.

Historie 

Od 10. století se na ruském území spolu s křesťanstvím šířila církevní slovanština a stávala se úředním a spisovným jazykem. Ruština jako lidový jazyk se objevovala paralelně s ní v kronikách, právních a správních dokumentech.

Vliv církevní slovanštiny slábl od 17. století, kdy stoupal význam Moskvy a prosazoval se jazyk z jejího okolí. Na začátku 18. století došlo k reformě spisovné ruštiny, včetně úpravy cyrilice na tzv. graždanku. V 19. století došlo k největšímu rozkvětu klasické ruské literatury.

V roce 1918 došlo k pravopisné reformě, která mj. opět zjednodušila písmo.

Abeceda a výslovnost 
Ruština se píše cyrilicí. Ruská abeceda se též nazývá azbuka a obsahuje písmena v následujícím pořadí:

Tato tabulka neplatí pro výslovnost a transkripci univerzálně. Výjimky:

 де = dě, те = tě, не = ně
 дë = ďo, тë = ťo, нë = ňo, жë = žo, чë = čo, шë = šo, щë = ščo
 ъи = ji, ьи = ji
 дь = ď, ть = ť, нь = ň
 дю = ďu, тю = ťu, ню = ňu
 дя = ďa, тя = ťa, ня = ňa
 кс = x ve slovech zřetelně západoevropského či řeckého původu (např. Alexandr či Alexej)
Další poznámky:
 Rusové rozlišují výslovnost měkkého a tvrdého I/Y – zatímco И se čte podobně jako české I (o něco měkčeji), Ы je výrazně tvrdší (artikuluje se více vzadu)
 Měkký znak a Е, Ё, И, Ю, Я změkčují předcházející souhlásku, např. дети se čte [ďeťi], мать se čte [mať]. V takových případech se počáteční [j] z výslovnosti trochu ztrácí, „vyčerpá“ se na změkčení. (V českém a slovenském přepisu to ovšem vypadá jakoby souhlásky měkčili pouze Е, И a Ь.) Jazyk před samohlásku [E] téměř vždy dáva měkkou souhlásku, proto se Э používá normálně pouze na začátku slov a nebo po jiné samohlásce).
 Tvrdý znak se používá výjimečně pro vyznačení švu mezi předponou a kmenem, kde naopak ke změkčování docházet nemá: въезд/cъезд [vjezd/sjezd].
 Silový přízvuk je na různých slabikách, v písmu se však nerozlišuje s výjimkou jazykových učebnic, slovníků apod., kde se vyznačuje čárkou nad samohláskou. Ruština má pohyblivý přízvuk, to znamená, že může být na jakékoliv slabice, např.: мама [máma], хочу [chačú], барабан [barabán]. Ruský přízvuk je silnější a dynamičtější než český, kromě toho má významotvornou funkci, např.
 замок [zámъk] – hrad, замок [zamók] – zámek
 стоит [stóit] – stojí (o penězích), стоит [staít] – něco stojí někde, nachází se,
 плачу [pláču] – pláču, плачу [plačú] – platím.
 Silný dynamický přízvuk má pak i důsledky kvalitativní, v přízvučných slabikách je plný vokál, v nepřízvučných dochází k redukci, např. молоко se čte jako [mъlakó]. Nepřízvučné О se čte skoro jako [a], např. свобода čti [svabóda], E před přízvukem zase jako [ji/i].
 Ё (čteno [JO]) je původem přízvučné Е a Rusové ho v písmu zřídka odlišují - pokud nevznikne nejednoznačnost ve významu slova, napíší místo něj Е.
 Na rozdíl od sousední běloruštiny a ukrajinštiny (a ovšem češtiny a slovenštiny) se v ruštině praslovanské [g] nezměnilo v [h] (stejně jako v polštině a jihoslovanských jazycích).
 Й - poměrně zvláštní písmeno. V českém jazyce je ekvivalentem J, ovšem v ruštině se čte (samotné písmeno, ne ve slově) jako "í kratkoje", doslova přeloženo krátké i. Zřejmě je zde spojitost s českými nabodeníčky.

Gramatika 

Nejvýraznější rozdíly oproti české gramatice:
Skloňování
 Ruština má 6 pádů (oproti češtině chybí vokativ (5. pád), jehož funkci přebírá tvar nominativu).
Časování
 Slovesa se časují podobně jako v češtině. Existují dva druhy časování (= základní rozdělení sloves podle časování). V prvním časování převládají koncovky s hláskou (písmenem) „е“ (делает [dělajet], играем [igrajem] ...) a v druhém časování převládají koncovky s hláskou (písmenem) „i“ (варит [varit], увидим [uvidim]). Dále kromě tohoto rozdělení existují další typy časování, které se od sebe liší způsobem časování.
Stavba věty
 Ve spisovném projevu se nevypouští podmět, musí být vyjádřen alespoň osobním zájmenem.
 V minulém čase se nepoužívá pomocné sloveso být: я написал = ja napisal = napsal jsem.
 V přítomném čase chybí spona (významové sloveso být), např.: он учитель  = on učitel = (on) je učitel.

Slovní zásoba 

Lexikum ruštiny obsahuje vedle základní slovní zásoby slovanského původu také četné výpůjčky. Ve starší vrstvě lexika se objevují výpůjčky z řečtiny (монета = moneta = mince, школа= škola = škola), ugrofinských (лягушка= ljaguška = žába) a především z turkických jazyků: лошадь = lošaď = kůň (vedle slovanského конь);Деньги = děngi = peníze; кабан = kaban = kanec, Цепь=cep = řetěz, Тюрьма= ťurma = věznice;товар= tovar = zboží). V novější zásobě se objevují slova přejatá z nizozemštiny (зонт = zont = deštník; брюки = brjuki = kalhoty), němčiny, francouzštiny: (Бульвар=bulvar = bulvár, ulice; Газета= gazeta = noviny) a angličtiny. Ruština má cca 500 000 slov.

Příklady

Číslovky

Vzorový text

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Akání
 Mezinárodní asociace učitelů ruského jazyka a literatury
 Rok ruského jazyka
 Seznam jazyků
 Seznam jazyků podle počtu mluvčích
 Seznam písem
 Seznam zemí, ve kterých je ruština úřední jazyk
 Státní institut ruského jazyka A. S. Puškina

Externí odkazy 
 
 
 
 

 Od fanatické ruštinářky po solidní výuku na univerzitní půdě. Jak se daří ruštině v Česku?
 Russky.info – vícejazyčná stránka pro výuku ruštiny
 Transliterace ruské cyrilice
 Nářečí ruského jazyka – příklady 
 Lingvisto.org – ruština online
 Na světě ubývá lidí mluvících rusky. Moskva to chce změnit výukovými centry. (ČT24, 2017-11-04)

 
Východoslovanské jazyky
Jazyky Ruska
Jazyky Izraele
Jazyky Tatarstánu
Jazyky Baškortostánu
Jazyky Čečenska
Jazyky Altajské republiky
Jazyky Čuvašska
Jazyky Chakasie
Jazyky OSN
Jazyky Běloruska
Jazyky Gruzie
Jazyky Moldavska
Jazyky Podněstří
Jazyky Mordvinska
Jazyky Ukrajiny
Jazyky Asie
Živé jazyky