alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
485 př. n. l.



Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Leónidás I. (490 – 480 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Ceures (486 – 485 př. n. l.) » Philocrates (485 – 484 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé Ser. Cornelius Maluginensis a Q. Fabius Vibulanus (485 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.)
 Kartágo – Hamilcar I. (510 – 480 př. n. l.)

5. století př. n. l.
484 př. n. l.



Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Leónidás I. (490 – 480 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Philocrates (485 – 484 př. n. l.) » Leostratus (484 – 483 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé L. Aemilius Mamercus a Caeso Fabius Vibulanus (484 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.)
 Kartágo – Hamilcar I. (510 – 480 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

5. století př. n. l.
Fiat 128

Fiat 128 je vůz nižší střední třídy. Veřejnosti byl představen v březnu 1969 a odbornou veřejností byl zvolen Automobilem roku 1970. Stal se předlohou pro jugoslávský licenční vůz Zastava 101. Od roku 1976 se vyráběla modernizovaná verze zvaná Nuova, výroba v Itálii skončila v roce 1985, v Srbsku se pod označením Zastava Skala vyráběl až do roku 2008.

Tento malý sedan byl prvním Fiatem s pohonem předních kol. Původním konceptem vycházel z vozu Mini Cooper. Konstruktér Dante Giacosa si tento koncept ověřil již před tím na voze Autobianchi Primula. Fiat 128 byl také prvním vozem s bezpečnostním volantem.

Pro svou prostornost a nízkou cenu byl Fiat 128 nejprodávanějším vozem v západní Evropě, kde byla několik let před tím odstraněna i cla mezi státy EHS. Vozy Fiat v USA trpěly špatnou pověstí v otázce spolehlivosti nebo korozivzdornosti. Prodeji zde ale pomohlo vydání knihy Ralpha Nadera Unsafe at Any Speed (Nebezpečný při jakékoli rychlosti), která kritizovala bezpečnost Chevrolet Corvair, ale vyvolaná masová hysterie snížila i prodejnost malých Volkswagen Brouk jako vozů totožné koncepce s motorem vzadu a pohonem zadních kol. Prodej v USA ale brzy klesl s přílivem japonských kompaktních vozů a typu Golf, postaveném podle rozmontovaného Fiat 128 a v USA prodávaném jako Rabbit, aby nedošlo ke spojování automobilky Volkswagen s ropným embargem v roce 1973.

Fotogalerie

Reference

Externí odkazy 
 
 Vše o Fiatech

Automobily nižší střední třídy
128
Automobily vyráběné od roku 1969
Automobily vyráběné do roku 1985
Zastava 101

Zastava 101 je licenční verze Fiatu 128 vyráběná automobilkou Zastava. První kusy karosářské verze hatchback vyrobila 15. října 1971. Karoserii navrhl Fiat, který sám ale takovýto model nevyráběl. Stylistické řešení nevyvolalo sympatie šéfa koncernu Gianni Agnelliho. Do konce roku 2008 bylo vyrobeno 1 033 841 Zastav 101. Po ukončení výroby Fiatu 128 produkovala Zastava od roku 1980 i původní sedany. Těch za 28 let vzniklo 225 834.

V ČSSR se s označením Zastava 1100 prodával pětidveřový hatchback. Vyráběl se i ve třídveřové verzi. Jinde Zastava 101 nesla označení Zastava Skala, Yugo Skala nebo Zastava 1300.

Fotogalerie

Externí odkazy 
 
 www.zastava.cz

101
Automobily nižší střední třídy
Transvaal

Transvaal byl provincií Jihoafrické republiky mezi lety 1910 až 1994, kdy ji po konci apartheidu rozdělila nová ústava. Název „Transvaal“ označuje geografické umístění provincie na sever od řeky Vaal. Jeho hlavním městem byla Pretorie, která byla také výkonným hlavním městem země.

V minulosti bylo území nezávislou republikou, kolonií a nakonec provincií Jihoafrické republiky.

Historie 
Trasvaal vznikl na konci 30. let 19. století jako neoficiální kolonie založená Búry, kteří jej brzy prohlásili nezávislou republikou. Velká Británie, která dominovala tomuto regionu, uznala jeho nezávislost 17. ledna 1852 (Sandriverská konvence). V roce 1877 však změnila názor a pod záminkou pomoci nesoběstačnému státu Transvaal anektovala. (Republika se potácela na hranici ekonomického kolapsu způsobeného válkou se Zuly a tím, že Británie různými opatřeními znemožňovala omezovala obchodní styky mezi ní a britskými koloniemi). Búrové tuto anexi odmítli. Když se ji Velká Británie pokusila v roce 1880 prosadit v praxi, vypukla první búrská válka. Ta skončila v roce 1881, kdy Británie v mírové smlouvě uznala nezávislost Trasvaalu a vymínila si pouze symbolický dohled nad republikou.

Ve skutečnosti se však nevzdala své snahy na její ovládnutí, v jejichž čele stanul Cecil Rhodes. V roce 1885 přestála republika další polooficiální pokus o uchvácení ze strany Britů.

V roce 1887 se na území Transvaalu a Oranžska nalezla rozsáhlá ložiska zlata. Do země se začali hrnout Britové z Kapské kolonie, aby se chopili příležitosti. Búrové jim povolili vstup do země, ale neumožnili jim získat občanství a uvalili na ně velké daně. Velká Británie posléze začala tlačit na Transvaal i Svobodný stát Oranžsko, aby Britům umožnili získat občanství a zrušili daně, Búrové to však odmítli. Situace nakonec vyústila v druhou búrskou válku, v níž byli Búrové poraženi a Transvaal byl s příslibem pozdější autonomie zařazen mezi britské kolonie. V roce 1910 se stal Transvaal provincií britského dominia Jihoafrická unie (od roku 1961 Jihoafrická republika, člen Commonwealthu). Po zrušení apartheidu a prvních všerasových volbách v roce 1994 nová vláda provedla zásadní reorganizaci struktury státu a Transvaal jako politický útvar zanikl.

Geografie 
Transvaal byl ohraničen řekami Vaal (jih) a Limpopo (sever). Ležel přibližně mezi 22,5 až 27,5 stupněm jižní šířky a 25 až 32 stupněm východní délky. Na jihu sousedil se Svobodným státem Oranžsko a provincií Natal, na západě s Kapskou provincií, Bečuánskou provincií (dnes Botswana), na severu s Rhodesií (dnes Zimbabwe) a na východě s Portugalskou východní Afrikou (Mosambik) a Svazijsko. S výjimkou jihozápadní části byly jeho hranice dobře vymezeny krajinnými útvary.

Města 
 Heidelberg
 Johannesburg
 Messina
 Nelspruit
 Pietersburg
 Pretoria
 Vereeniging

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 

Historická území Jihoafrické republiky
Královna (rozcestník)

Královna může být:

 královna – panovnice
 královna – manželka krále
 královna manželka
 královna (hmyz) – pohlavní kasta sociálního hmyzu (viz eusocialita)
 dáma (šachy), též královna – nejsilnější figura v šachu
 královna (karty) – hrací karta
 Panna Maria Královna, též Královna nebes, Královna míru atd. – tituly Panny Marie
 královna krásy, vítězka soutěže krásy, viz např. Soutěže krásy v Československu, Česku a Slovensku, Miss World atd.

vlastní jména
 Královna (Neustupov), část obce Neustupov v okrese Benešov
 Srdcová královna – česká hudební skupina

umělecká díla a fiktivní postavy
 Sněhová královna, pohádka a postava z pohádky Hanse Christiana Andersena, viz též rozcestník
 Africká královna – britsko-americký film z roku 1951 režiséra Johna Hustona
 Jezerní královna – česko-německý film režiséra Václava Vorlíčka z roku 1998
 Královna (film, 2006) – britský film o britské královně Alžbětě II. z roku 2006
 Královna Kristýna (film, 1933) – americký film z roku 1933
 Královna Margot (film, 1994) – koprodukční film z roku 1994
 Šašek a královna'' – český film z roku 1987 režisérky Věry Chytilové natočený podle stejnojmenné divadelní hry Boleslava Polívky

jiné rozcestníky
 Královna Viktorie (rozcestník) – více různých významů (rozcestník)
 Královna Alžběta – více různých významů (rozcestník)
 Ledová královna – více významů

Související články 
 král

Externí odkazy
Tiskárna

Pojem tiskárna má více významů:
 Počítačová tiskárna – výstupní zařízení počítače:
 Inkoustová tiskárna
 Jehličková tiskárna
 Laserová tiskárna
 Braillská tiskárna pro tisk slepeckých materiálů
 Tiskárna (podnik) – podnik, ve kterém se tisknou knihy, noviny, reklamní materiály, bankovky a jiné ceniny apod.
 Státní tiskárna cenin
 Tiskárna H.R.G.
 Těšínská tiskárna
 Dětská tiskárna – sada razítek s různými motivy nebo výměnnými písmeny

Související články 
 Tisk
 Tiskařství
 Tiskařský lis

Externí odkazy 
 

Tisk
Plocha

Plocha označuje v matematice a fyzice dvojrozměrný geometrický útvar. Příkladem ploch jsou rovina, kulová plocha, povrch válce nebo kuželová plocha. Přesné matematické definice se v různých kontextech a v různých teoriích liší.

Výraz plocha se někdy nesprávně používá nejen pro označení geometrického útvaru, ale také pro označení obsahu geometrického tělesa.

Plochy v euklidovském prostoru 
V dalším předpokládejme, že plocha je podmnožina třírozměrného euklidovského prostoru. Můžeme ji definovat jako množinu všech bodů, jejichž souřadnice vyhovují rovnici
,
kde  je funkce, která má v každém bodě spojitou parciální derivaci alespoň prvního řádu a na žádné otevřené množině není identicky rovna nule.

Body plochy, v nichž je alespoň jedna z těchto parciálních derivací nenulová, se nazývají regulární body plochy, zatímco body, v nichž jsou všechny parciální derivace prvního řádu nulové označujeme jako singulární body. Příkladem singulárního bodu je např. vrchol kužele.

Singulární bod, v němž funkce  má alespoň jednu nenulovou parciální derivaci druhého řádu, se nazývá kónický bod plochy.

Plocha určená svojí normálou se označuje jako orientovaná plocha.

Rovnici plochy lze vyjádřit v různých tvarech.

Implicitní rovnice plochy 
Implicitní rovnice plochy má tvar

Parametrické rovnice 
Uvažujme plochu, jejíž souřadnice jsou vyjádřeny soustavou rovnic

Tato soustava rovnic představuje parametrické vyjádření plochy, přičemž  jsou parametry plochy. Každou dvojici  z určitého oboru  nazýváme bodem plochy. Předpokládáme přitom, že tyto rovnice jsou na  spojité a mají spojité nebo po částech spojité parciální derivace prvního řádu podle  a .

Explicitní rovnice plochy 
Pokud lze předchozí rovnice plochy převést na tvar
,
pak hovoříme o explicitní rovnici plochy.

Základní rovnice plochy 
Vztahy mezi normálou plochy , rádiusvektorem  a jejich derivacemi určují tzv. základní rovnice plochy. Tyto rovnice lze pro plochu určenou  uvést v různých tvarech.

Weingartenovy rovnice plochy 
Weingartenovy rovnice plochy určují vztahy mezi derivacemi vektorů  a .

kde  jsou základní veličiny plochy prvního řádu a  jsou základní veličiny plochy druhého řádu.

Gaussovy rovnice plochy 
Gaussovy rovnice plochy umožňují určit druhou derivaci polohového vektoru .

kde  jsou základní veličiny plochy prvního řádu a  jsou základní veličiny plochy druhého řádu.

Codazziho rovnice plochy 
Codazziho (nebo také Mainardiho) rovnice plochy určují vztahy mezi základními veličinami plochy prvního řádu  a základními veličinami plochy druhého řádu .

Vlastnosti 
 Zavedeme matici

Body plochy, v nichž má tato matice hodnost  jsou regulárními body. Je-li hodnost matice , pak jde o singulární body.

 Máme-li plochu zadanou rovnicemi, které mají všude v  nenulovou parciální derivaci prvního řádu a uvedená matice má v každém bodě hodnost , pak plochu označujeme jako hladkou.

Související články 
 Prostorové geometrické útvary
 Přímková plocha
 Kvadratická plocha
 Kuželová plocha
 Válcová plocha
 Obsah

Externí odkazy 
 
 
 
 

Prostorové geometrické útvary
Hodnosti Heeru (Wehrmacht)

Hodnosti německého wehrmachtu

Vojáci

Mužstvo jednotlivých zbraní 
 Soldat
 Schütze
 Grenadier
 Füsilier 	
 Musketier 	
 Jäger 	
 Reiter 	
 Kanonier
 Panzerschütze
 Panzergrenadier
 Pionier
 Funker
 Fahrer
 Kraftfahrer
 Musikerschütze
 Sanitätssoldat

Starší mužstvo 
 Oberschütze
 Oberreiter
 Obergrenadier 	
 Oberjäger 	
 Oberkanonier 	
 Panzerobeschütze	
 Oberpanzergrenadier 	
 Oberpionier 	
 Oberfunker 	
 Oberfahrer 	
 Oberkraftfahrer 	
 Musikoberschütze 	
 Sanitätsobersoldat

Svobodníci 
 Gefreiter 	
 Obergefreiter 	
 Stabsgefreiter

Podůstojníci a důstojníci

Poddůstojníci 
 Unteroffizier 	
 Unterfeldwebel 	
 Fähnrich 	
 Feldwebel 	
 Oberfeldwebel 	
 Hauptfeldwebel 	
 Stabsfeldwebel

Důstojníci 
 Leutnant / poručík
 Oberleutnant / nadporučík
 Hauptmann / kapitán	
 Major / major
 Oberstleutnant / podplukovník
 Oberst / plukovník 	
 Generalmajor / generálmajor
 Generalleutnant / generálporučík
 General der…
 General der Infanterie / generál pěchoty
 General der Artillerie / generál dělostřelectva
 General der Kavallerie / generál jezdectva
 General der Panzertruppen / generál tankových jednotek
 General der Pioniere / generál ženijních jednotek
 General der Gebirgstruppen / generál horských myslivců
 General der Nachrichtentruppe / generál spojovacích jednotek
 Generaloberst / generálplukovník
 Generalfeldmarschall / generál polní maršál
 Reichsmarschall / říšský maršál

Vrchní velení 
 Oberkommando der Wehrmacht – Wilhelm Keitel,Alfred Jodl
 Führer und Oberster Befehlshaber der Wehrmacht – Adolf Hitler

Výložky pozemních jednotek Wehrmachtu 

 0. – Reichsmarschall / Říšský maršál
 1. – Generalfeldmarschall / Generál polní maršál
 2. – General im Range eines Generalfeldmarschalls / Generál čekající na hodnost generála polního maršála
 3. – Generaloberst / Generálplukovník
 4. – General der… / Generál
 5. – Generalleutnant / Generálporučík
 6. – Generalmajor / Generálmajor
 7. – Oberst, Gebirgstruppen / Plukovník horských myslivců
 8. – Oberstleutnant, hier Oberfeldveterinär / Podplukovník polních zvěrolékařů
 9. – Major, Artillerie / Major dělostřelectva
 10. – Hauptmann, Panzertruppen / Kapitán tankových jednotek
 11. – Oberleutnant, Infanterie / Nadporučík pěchoty
 12. – Leutnant, Pioniere / Poručík ženijních jednotek
 13. – Stabsfeldwebel / Štábní šikovatel
 14. – Oberfeldwebel / Vyšší šikovatel
 15. – Feldwebel / Šikovatel
 16. – Unterfeldwebel / Nižší šikovatel
 17. – Unteroffizier / Rotný

Externí odkazy 
 
 Srovnávací tabulka německých hodností
 Německá armáda 1918-1945 - anglicky

Vojenské hodnosti
Wehrmacht
Větší proroci

Názvem Větší nebo Velcí proroci se v křesťanství označují čtyři starozákonní proroci či knihy nesoucí jejich jména. Adjektivum „velcí“ neoznačuje ani tak význam jako spíš rozsah knih – jedná se o nejdelší prorocké knihy Starého zákona. Křesťané sem řadí následující knihy: 

 Kniha Izajáš
 Kniha Jeremjáš
 Kniha Ezechiel
 Kniha Daniel
V judaismu se Kniha Daniel nepovažuje za prorockou knihu, ale je zařazena mezi Spisy (ktuvim).

Související články 
 Menší proroci

Proroci
Biblické knihy
Starozákonní proroci
Menší proroci

Názvem Menší nebo Malí proroci se v křesťanství označuje dvanáct starozákonních proroků či knihy nesoucí jejich jména. Adjektivum „malí“ se týká nikoli toho, že by byli méně významní než tzv. větší proroci, ale spíš menší rozsah těchto prorockých knih. Zatímco Židé většinou těchto 12 proroků označují jako jedinou knihu, křesťané je dělí do 12 samostatných knih. Patří sem následující prorocké knihy:
 Ozeáš
 Jóel
 Ámos
 Abdijáš
 Jonáš
 Micheáš
 Nahum
 Abakuk
 Sofonjáš
 Ageus
 Zacharjáš
 Malachiáš

Proroci
Biblické knihy
Starozákonní proroci
Vsevolod Vitaljevič Višněvskij

Vsevolod Vitaljevič Višněvskij (rusky Всеволод Витальевич Вишневский; 21. prosince 1900 – 28. února 1951), byl sovětský dramatik.

Višněvskij byl nejen spisovatelem, dramatikem a filmovým scenáristou, ale především vojenským a politickým pracovníkem. Témata jeho her a filmových scénářů se zakládají na osobně prožitých událostech. V jeho díle se většinou se objevuje téma třídního boje, jeho díla lze považovat za jakýsi prototyp tehdejší socialistické tvorby.

Dílo 

 Optimistická tragédie - Jedná se o formu hrdinské epiky, kde je smrt jednotlivce považována za nevýznamnou - smutek nahrazuje optimistická éra socialismu.
 První jízdní,
 My z Kronštadtu,
 Nezapomenutelný rok 1919.

Externí odkazy 
 
 

Ruští dramatici
Narození v roce 1900
Úmrtí v roce 1951
Ruští scenáristé
Ruští spisovatelé povídek
Muži
Sovětští dramatici
Sovětští scenáristé
Sovětští spisovatelé povídek
Pohřbení na Novoděvičím hřbitově
Nositelé Řádu rudého praporu
Nositelé Řádu rudé hvězdy (SSSR)
Narození v Petrohradu
Nositelé Medaile Za dobytí Berlína
Nositelé Medaile Za obranu Leningradu
Nositelé Medaile Za bojové zásluhy
Nositelé Leninova řádu
Nositelé Odznaku cti
Nositelé Medaile za vítězství nad Německem ve Velké vlastenecké válce
Nositelé Pamětní medaile 800. výročí Moskvy
Nositelé Medaile Za udatnou práci za Velké vlastenecké války 1941–1945
Želivského (stanice metra)

Želivského (zkratka ZE) je stanice metra nacházející se v Praze pod Vinohradskou ulicí u Olšanských hřbitovů. Stanice je součástí linky A. Byla otevřena 15. prosince 1980, k 600. výročí narození Jana Želivského, po kterém je pojmenována. Její projektový název byl Olšanská. Hovořilo se i možnosti pojmenovati stanici Vinohradská nemocnice. Podle nedaleké Fakultní nemocnice Královské Vinohrady.

Charakteristika 

Stanice je ražená, pilířová, trojlodní se zkrácenou střední lodí a s 10 páry prostupů na nástupiště, jež je 26,6 m hluboko. Je dlouhá 148 m, z toho nástupiště 100 m. Obkladem stanice jsou hliníkové eloxované výlisky v hnědožluté barvě. Stanice má jeden vestibul pod Vinohradskou třídou, 5,6 m pod povrchem. Vestibul je s ulicí spojen třemi výstupy s eskalátory a s nástupištěm dlouhým eskalátorovým tunelem. Za stanicí se nacházely dvě odstavné a jedna obratová kolej, umožňující ukončení celé trasy. Proražením tunelů za odstavnými kolejemi došlo k prodloužení trasy do stanice Strašnická. Obratová kolej se v současné době používá k obratům nebo deponování souprav např. při mimořádnostech (závada na soupravě atd.). Výstavba stanice v roce 1980 stála 301 milionů Kčs.

Stanice zatím neprošla rekonstrukcí a je poslední ukázkou původní architektury trasy AI resp. AII. Systém závěsných svítidel v eskalátorovém tunelu spolu s tvarovaným hliníkovým obložením stěn působil jako pohlcovač provozního hluku schodů. Nepůvodními prvky jsou jen reklamní plochy na bocích eskalátorového tunelu a nový informační systém. Dolní staniční prostory jsou znehodnoceny průsaky a nánosy rzi na hliníkových a tombakových obkladech.

Ve vestibulu se nachází kamenná mozaika Jan Želivský a jeho doba od Jiřiny Adamcové a Evy Břuskové, která je také autorkou architektonického řešení celé stanice. Mozaika o rozměrech 3×17 metrů zobrazuje husity stylizované do role revolucionářů a podle architekta Petra Kučery má ideologický podtext.

Okolní objekty 
 Hotel Don Giovanni
 Olšanské hřbitovy
 Nový židovský hřbitov na Olšanech
 Hagibor
 budova rádia Svobodná Evropa

Reference

Externí odkazy 
 
 Stanice Želivského, metroweb.cz
 Želivského na metroart.cz

Stanice metra v Praze na lince A
Doprava na Žižkově
Stavby na Žižkově
Stanice metra nazvané po osobách
Doprava na Vinohradech (Praha 3)
Postaveno v Česku 1980
Stavby na Vinohradech (Praha 3)
Král (rozcestník)

Král může označovat:

 král – panovnický titul
 král (šachy) – figurka v šachu
 král (šógi) – figurka ve hře šógi
 král (karty) – název hrací karty

příjmení
 Král (příjmení) 

film
 Král Králů – český film z roku 1963

místopisný název
 Král (Svatá) – část obce Svatá v okrese Beroun

podobné názvy
 Králec
 Královka (rozcestník)
 Královec (rozcestník)
 Královice
 Králova Lhota

Související články 
 Kráľ
 Královna (rozcestník)
 King
 König
 Ray
 Rex
 Seznam článků s názvem začínajícím na „Král“

Externí odkazy
Hlasování

Hlasování je běžný demokratický způsob, jak:
 řešit věci, včetně sporných, u nichž je žádoucí, nebo ze zákona nutná, shoda (stanovené většiny);
 potvrzovat výsledky veřejné, politické debaty (závazně, po dobu trvání rozhodnutí, než je pozměněno, nahrazeno dalším nebo zrušeno).

Pojem hlasování se považuje za zahrnující jak volby (tj. hlasování o osobách), tak vlastní hlasování o nepersonálních otázkách. Hlasování může být veřejné, nebo tajné. Specifickým druhem volení bez individuálního hlasování je aklamace (: acclamatio), která je veřejným a kolektivním projevem souhlasu určité skupiny s kandidaturou nějaké osoby. Nejedná se tedy o tajné hlasování, ani o individuální veřejné.

Hlasování je součástí rozhodovacího procesu, kde určitá skupina zúčastněných – v politice voličů, nebo jejich volených reprezentantů např. v parlamentu – dá najevo svůj, závazný, názor. Také český parlament rozhoduje o zákonech a jiných otázkách pomocí hlasování. Většinou stačí prostá nadpoloviční většina. Pro důležitá rozhodnutí je potřeba větší zastoupení hlasů (např. třípětinová většina nebo absolutní většina), proto je vždy stanoveno potřebné kvórum.

Před demokratickým hlasováním předchází veřejné diskuze a debaty, v kterých je tříben názor na věc a jsou zohledňována různá stanoviska, včetně dopadu na vývoj společnosti, veřejné finance, právo apod. Hlasování může být v určitých případech zefektivněno sestavením komise, což bývá zdůvodněno tím, že rozhodování je levnější. Jistá nedemokratičnost může být vyvážena sestavením volené komise a demokratickou kontrolou veřejnosti. V méně demokratických a totalitních systémech bývá hlasování manipulováno, potlačeno až úplně znemožněno.

Související články 
 Konkláve
 Kvórum
 Ostrakismus
 Parlament
 Referendum
 Volby

Externí odkazy 
 
 

 
Demokracie
Ústavní právo
Procesní právo
Goodwood Trophy 1950

III Goodwood Trophy  byl 15. nemistrovským závodem vozů formule 1, celkově 22 závodem v sezóně 1950. Jednalo se o takzvaný sprint, závod na krátkou vzdálenost, který byl typickým závodem na britském území.

Goodwood Trophy 

 III Goodwood Trophy 
Sprinterské závody byly oblíbené především mezi britskými piloty, zatímco Italové a Francouzi dávali přednost klasickému pojednání Grand Prix, to je závody na delší vzdálenost. To se promítlo i na složení startovní listiny s jedenácti Brity. Do Goodwoodu přicestoval také švýcarský baron Toulo de Graffenried, thajský princ Bira a Belgičan Johnny Claes a tím je výčet cizinců vyčerpán. Mezi největší favority patřil především Peter Whitehead s vozem Ferrari, který již v tomto roce dokázal dvakrát zvítězit.

Zajímavostí bylo rozhodnutí losovat o postavení na startu, nejšťastnější ruku měl Belgičan Johnny Claes.

Všechny překvapil Reg Parnell, který poprvé usedl do vozu BRM P15 a připsal si tak druhé vítězství v sezóně. Druhým místem si připsal nejlepší výsledek roku princ Bira, zatímco Bob Gérard po vítězství na British Empire Trophy a druhém místě na Ulster Trophy, pomýšlel na lepší výsledek.

Výsledky

Nestartovali 

  George Abecassis - HWM
  Fred Ashmore - Maserati 4CLT/48
  Archie Butterworth - AJB-Steyr

Nejrychlejší kolo 

  Reg Parnell (BRM V16 Type 15), 1:41.8

Postavení na startu 

Postavení na startu určil los.

Goodwood Trophy
Motoristické sporty v roce 1950
Motoristické sporty ve Spojeném království
Sport ve Spojeném království v roce 1950
Železniční doprava v Albánii

Železniční doprava v Albánii patří k nejmladším železnicím v Evropě. Její páteř tvoří trať na jaderském pobřeží s jedinou delší odbočkou procházející náročným horským terénem z Drače (Durrës) do Pogradece. Albánská železniční síť (mimo dnes nefungující úzkokolejky) je dlouhá 447 km a je zcela bez elektrifikace. Maximální dosahovaná rychlost se na většině tratí pohybuje mezi 35 a 50 km v hodině.

Historie sítě 

Albánská železniční síť se začala budovat v roce 1917. Nicméně v meziválečném období se jednalo jen o železnici úzkorozchodnou určenou především pro přepravu vytěžených surovin do přístavu Vlorë. Teprve v roce 1947 byl otevřen první úsek trati s normálním rozchodem kolejí a byla zahájena přeprava osob. Rozvoj železniční sítě v Albánii pokračoval až do 80. let. 

V roce 1984 byla dobudována spojka do Černé Hory, a Albánie se tak napojila na evropskou železniční síť. Toto železniční spojení nejvíce utrpělo vandalizmem za nepokojů v roce 1991 a 1997. Mezi lety 1991 a 1996 byla proto trať do Černé Hory uzavřena. Znovu byla uzavřena od roku 1997. Provoz nákladní dopravy byl obnoven v březnu 2003. Od roku 2012 je však uzavřena kvůli technickému stavu jak kolejí, tak infrastruktury.

V současnosti je železniční trať Drač - Tirana zkrácena a všechny vlaky ze směru Drač končí v přestupní stanici Kashar. Z Tirany je zřízena náhradní autobusová doprava. Tiranské nádraží včetně kolejového svršku bylo zdemolováno z důvodu výstavby městského bulváru. Plány počítají s vybudováním moderního terminálu a rekonstrukcí kolejového svršku na trati do Drače.

Podle albánského jízdního řádu pro rok 2019 byly jedinými spoji v provozu úseky z Drače do Shkodër, Elbasanu a Kasharu.

Vozový park 

Od počátku se albánská železnice potýkala s nedostatkem vozidel. První parní lokomotivy získala darem ze SSSR, další vozidla pak z větší části barterovým obchodem. Tak se dnes v Albánii můžeme v provozu setkat z osobními vagony z Číny, Československo výměnou za chrom zase v 60. letech dodalo první dieselové lokomotivy. V dnešní době obměna vozového parku probíhá především nákupem vyřazených vozidel od francouzských, italských, německých či rakouských železnic.

Odkazy

Související články 

 Železniční trať Podgorica–Skadar
 Železniční trať Skadar–Vorë
 Železniční trať Drač–Peqin
 Železniční trať Elbasan–Prrenjas
 Železniční trať Peqin–Elbasan
 Železniční trať Rrogozhinë–Fier
 Železniční trať Tirana–Drač
 Železniční trať Fier–Vlora
 Železniční trať Milot–Klos

Externí odkazy 
 

  Hekurudha e Shqiperise (stránky nadšenců)
  Článek o výpravě do Albánie a o cestě po albánské železnici
 (česky) http://www.zelpage.cz/clanky/tiranske-zeleznicni-zastaveni

 
Doprava v Albánii
Zvláštní práva čerpání

Zvláštní práva čerpání (Special Drawing Rights, SDR) jsou jednotnou měnovou a účetní jednotkou užívanou v rámci Mezinárodního měnového fondu a při některých složitějších transakcích i v soukromém sektoru. SDR tvoří hlavní rezervní aktivum MMF a odvozují se od průměrné hodnoty měn USA, Evropské měnové unie, Japonska, Velké Británie a Číny – zemí nejvíce zapojených do globálního obchodního systému. MMF přiděluje SDR svým členům na základě výše jejich členských kvót.

Kód této měny podle normy ISO 4217 je XDR.

Udělení určitého množství SDR vyžaduje souhlas 85 % hlasů členských zemí. Každý člen MMF přispívá do společné pokladny určitým obnosem. 75 % příspěvků musí země zaplatit ve své vlastní měně a zbytek v podobě SDR nebo měn, od kterých se SDR odvozují. Členské kvóty tvoří základ celkového finančního obnosu, ze kterého MMF poskytuje půjčky jednotlivým zemím, a určují výši půjček pro jednotlivé země. Čím větší jsou příspěvky jednotlivých zemí, tím více si v době nouze mohou půjčovat. Výše kvót se pro každý členský stát určuje na základě jednotlivých ekonomických ukazatelů zahrnujících výši národního důchodu, rezerv a účast národní měny v mezinárodním obchodě.

Historie 
Od roku 1999, kdy bylo zavedeno euro, byly měnami v koši Americký dolar, Euro, Libra šterlinků a Japonský jen, od října 2016 se ke stávajícím měnám přidalo čínské renminbi.

Jednotlivé měny byly do 30.9.2016 zastoupeny těmito poměry:
 Americký dolar (USD): 41,9 %
 EMU (EUR): 37,4 %
 Japonský jen (JPY): 9,4 %
 Britská libra (GBP): 11,3 %

Váhy jednotlivých měn 
Jednotlivé měny jsou zastoupeny těmito poměry (od 1.10.2016):
 Americký dolar (USD): 41,73 %
 EMU (EUR): 30,93 %
 Japonský jen (JPY): 8,33 %
 Britská libra (GBP): 8,09 %
 Čínské renminbi (CNY): 10,92 %

Jiné užití SDR 
Pro účely mezinárodního poštovního styku se rovněž používá jako měna SDR.

Reference

Externí odkazy 
  Často kladené otázky – co je to SDR?

Měny
Mezinárodní měnový fond
Wenedyk

Wenedyk je realistický konstruovaný jazyk, vytvořený nizozemským překladatelem Janem van Steenbergenem, vycházející z předpokladu, že polština je jazykem románským, nikoliv slovanským. Wenedyk (venedština) se vyvinul téměř shodnými změnami z lidové latiny jako polština z praslovanštiny; ve výsledku tedy lexikum a morfologie jsou převážně románské, zatímco fonologie, ortografie a syntax polské.

Wenedyk má významnou roli v alternativní historii Ill Bethisad, ve které je jedním z jazyků Republiky dvou korun (Venedsko-litevská unie).

Příklad 
Otčenáš:
 Potrze nostry, kwały jesz en czałór, sąciewkaty si twej numię.
 Owień twej rzeń.
 Foca si twa włątać, komód en czału szyk i sur cierze.
 Da nów odzej nostry pań kocidzany.
 I dziemieć nów nostrze dziewta, komód i nu dziemiećmy swór dziewtorzór.
 I nie endycz nosz en ciętaceń, uta liwra nosz dzie mału.
 Nąk twie są rzeń i pociestać i głurza, o siąprz. Amen.

Externí odkazy 
 Wenedyk (anglicky)

Fiktivní jazyky
Lucifer

Lucifer je latinské jméno pro planetu Venuši v ranním zjevení na obloze. Je spojováno s mytologickými a náboženskými postavami spjatými s planetou Venuší. S ohledem na unikátní pohyb a přerušované zjevení Venuše na nebi se mytologie těchto postav týká pádu z nebes nebo podsvětí. Interpretace podobného výrazu ve Starém zákoně, přeloženého jako Lucifer, vedla v křesťanství k tradičnímu výkladu, který jméno Lucifer spojuje se svržením Satana z nebes. Tento výklad je zpochybněn a biblický text (Izajáš 14:12) je překládán jako hvězda jitřní nebo zářící.  Podle této interpretace se biblický text vztahuje na panovníky novobabylonské dynastie.

Jako jméno Ďábla Lucifer je latinským překladem hebrejského slova הֵילֵל‎, hêylêl ve Vulgatě. V řecko-římské civilizaci byl Lucifer považován za boha a syna bohyně jitra Aurory.

Mytologie 
Motiv nebeské bytosti svržené do podsvětí má původ v pohybu planety Venuše, známé jako jitřenka. Sumerská bohyně Inanna je asociována s Venuší a její jednání v řadě mýtů odpovídá průběhu zjevení Venuše.

Řecký mýtus o Faethónovi, zosobnění Jupitera, je podobný.

Křesťanství 
V Knize Izajáš 14. babylonský král je odsouzen v prorocké vizi proroka Izajáše a je nazýván הֵילֵל בֶּן-שָׁחַר Helel ben Šachar hebrejsky Zářný, syn jitra. Titul Helel ben Šachar odkazuje na planetu Venuši, jitřenku a tak je hebrejské slovo obvykle vykládáno.
Septuaginta překládá v řečtině הֵילֵל jako Ἑωσφόρος (heōsphoros), nositel jitra, řecké jméno jitřenky.

Obdobně Vulgata překládá הֵילֵל v latině jako Lucifer, latinské jméno jitřenky.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

Padlí andělé
Démoni v křesťanství
Světlo
Démoni v Bibli
Satan
John Osborne

John James Osborne [ozbón] (12. prosince 1929 – 24. prosince 1994) byl anglický dramatik, scenárista a herec. Je známý psaním prózy, která kritizuje zavedené společenské a politické normy. Jeho nejznámějším dílem je Ohlédni se v hněvu (1956). Patřil k literární skupině tzv. rozhněvaných mladých mužů.

Osborne byl proslulý svým násilným jazykem, a to nejen ve prospěch politických kauz, které podporoval, ale také proti své vlastní rodině.

Osborne se narodil jako syn barmanky Nellie Beatrice Grove a Thomase Godfreyho Osbornea, komerčního umělce a reklamního textaře pocházejícího z Jižního Walesu.

John Osborne studoval na Belmont College v Devonu, ale v roce 1945 byl vyloučen. Dle jeho slov to bylo proto, že vrátil úder řediteli, který ho udeřil za to, že poslouchal vysílání Franka Sinatry. Jiný bývalý žák však tvrdil, že Osborne byl přistižen při rvačkách s ostatními žáky a ředitele nenapadl. Brzy začal pracovat v divadle, nejprve jako asistent režie, později i jako herec. Roce 1963 získal Oscara za adaptaci Toma Jonese.

Po závažných problémech s játry v roce 1987 se Osborne stal diabetikem a musel si aplikovat inzulín dvakrát denně. Zemřel v roce 1994 na komplikace způsobené cukrovkou ve věku 65 let ve svém domě v Cluntonu, ve Shropshiru.

Dílo 
Jeho dílo vychází z myšlenek rozhněvaných mladých mužů, jejichž byl výraznou osobností, později – v 70. a 80. letech – se pokoušel o avantgardní přístup, který se ne vždy setkal s úspěchem, často vyzněl nepřesvědčivě. Tvorba J. Osborna výrazně ovlivnila nejen britské, ale i světové divadlo.

 Osobní nepřítel
  Ďábel v ní
 Ohlédni se v hněvu – 1956, zfilmováno. V této hře stvořil prototyp „rozhněvaného mladého muže“, který revoltuje proti tradičním hodnotám anglické společnosti. Jimmy Porter je mladý revoltující intelektuál dělnického původu. Kritizuje rozkastování společnosti na lepší a horší. Útočí především na své blízké, zejména na svou ženu Alison (dcera koloniálního důstojníka). Tyto konflikty vedou k manželské krizi a k odloučení. Na konci této hry však manželé k sobě nachází cestu.
 Komik – 1957
 Svět Paula Slickeyeho – 1959, protiměšťácká fraška
 Luther – 1961, historická hra
 Krev Bambergů – 1962
 Nepřípustné svědectví – 1964
 Můj vlastenec – 1965
 Hotel v Amsterodamu – 1968
 Pocit lhostejnosti
 Deja Vu 1991 – pokračování jeho nejlepšího díla Ohlédni se v hněvu, zdaleka nedosahuje jeho kvalit.

Mimo dramat psal také scénáře, většinou se jednalo o adaptace jeho vlastních her. Dále je potřeba zmínit jeho hereckou kariéru, zahrál si např. ve filmu Get Carter a Flash Gordon.

Jeho dvoudílná autobiografie byla oceněna řadou cen, ačkoli se často jednalo spíše o ocenění celoživotního díla než tohoto díla.
 Člověk lepšího postavení – 1981
 Takřka gentleman – 1991

Odkazy

Reference

Související články 
 Anglická literatura
 Rozhněvaní mladí muži
 Seznam anglických spisovatelů

Externí odkazy 
 
 
 

Angličtí dramatici
Rozhněvaní mladí muži
Narození v roce 1929
Úmrtí v roce 1994
Držitelé Oscara za nejlepší adaptovaný scénář
Držitelé ceny BAFTA
Muži
Zemřelí na diabetes mellitus
Narození 12. prosince
Úmrtí 24. prosince
483 př. n. l.



Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Leónidás I. (490 – 480 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Leostratus (484 – 483 př. n. l.) » Nicodemus (483 – 482 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé M. Fabius Vibulanus a L. Valerius Potitus (483 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.)
 Kartágo – Hamilcar I. (510 – 480 př. n. l.)

5. století př. n. l.
482 př. n. l.



Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Leónidás I. (490 – 480 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Leostratus (483 – 482 př. n. l.) » neznámý (482 – 481 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé Q. Fabius Vibulanus a Gaius Iulius Iullus (482 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.)
 Kartágo – Hamilcar I. (510 – 480 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

5. století př. n. l.
481 př. n. l.



Události 
 Xerxés I. potlačuje odboj v Babylonii

Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Leónidás I. (490 – 480 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – neznámý (482 – 481 př. n. l.) » Hypsichides (481 – 480 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé Caeso Fabius Vibulanus a Sp. Furius Medullinus Fusus (481 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.)
 Kartágo – Hamilcar I. (510 – 480 př. n. l.)

5. století př. n. l.
478 př. n. l.



Události 
 Byzantion je osvobozen od perské nadvlády a stává se spojencem Athén
 založen Athénský námořní spolek

Úmrtí 
Gelón – vládce Sicílie a Řecka

Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Pleistarchos (480 – 458 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Xanthippus (479 – 478 př. n. l.) » Timosthenes (478 – 477 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé L. Aemilius Mamercus, C. Servilius Structus Ahala a Opiter Verginius Tricostus Esquilinus (478 př. n. l.)
 Syrakusy – Gelo (491 – 478 př. n. l.) » Hiero I. (478 – 466 př. n. l.)
 Kartágo – Hanno II. (480 – 440 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

5. století př. n. l.
477 př. n. l.



Vědy a umění 
Započata stavba Parthenónu

Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Pleistarchos (480 – 458 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Timosthenes (478 – 477 př. n. l.) » Adimantus (477 – 476 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé C. Horatius Pulvillus a T. Menenius Lanatus (477 př. n. l.)
 Syrakusy – Hiero I. (478 – 466 př. n. l.)
 Kartágo – Hanno II. (480 – 440 př. n. l.)

5. století př. n. l.
476 př. n. l.



Události 
 V Číně vznikl fotbal

Hlavy států 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Pleistarchos (480 – 458 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Adimantus (477 – 476 př. n. l.) » Phaedon (476 – 475 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulové A. Verginius Tricostus Rutilus a Sp. Servilius Structus (476 př. n. l.)
 Syrakusy – Hiero I. (478 – 466 př. n. l.)
 Kartágo – Hanno II. (480 – 440 př. n. l.)

5. století př. n. l.
475 př. n. l.



Úmrtí 
 Hérakleitos z Efesu – řecký filosof

Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Pleistarchos (480 – 458 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Phaedon (476 – 475 př. n. l.) » Dromoclides (475 – 474 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé P. Valerius Poplicola a Gaius Nautius Rutilus (475 př. n. l.)
 Syrakusy – Hiero I. (478 – 466 př. n. l.)
 Kartágo – Hanno II. (480 – 440 př. n. l.)

Externí odkazy 
 

5. století př. n. l.
474 př. n. l.



Hlava státu 
 Perská říše – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Egypt – Xerxés I. (486 – 465 př. n. l.)
 Sparta – Pleistarchos (480 – 458 př. n. l.) a Leótychidás II. (491 – 469 př. n. l.)
 Athény – Dromoclides (475 – 474 př. n. l.) » Acestorides (474 – 473 př. n. l.)
 Makedonie – Alexandr I. (498 – 454 př. n. l.)
 Římská republika – konzulé L. Furius Medullinus a A. Manlius Vulso (474 př. n. l.)
 Syrakusy – Hiero I. (478 – 466 př. n. l.)
 Kartágo – Hanno II. (480 – 440 př. n. l.)

5. století př. n. l.
Roger Schütz

Roger Louis Schütz-Marsauche (12. května 1915, Provence ve Švýcarsku – 16. srpna 2005, Taizé), známý jako Bratr Roger, byl mnich, zakladatel a převor ekumenického společenství ve francouzském Taizé. Bratr Roger vyšel ze své rodné protestantské víry a „přijal plnost katolické víry“, aniž by se celkově zřekl svého protestantského dědictví.

V letech 1937 až 1940 studoval Schütz teologii v Lausanne a Štrasburku. Roku 1940 přišel do Taizé v Burgundsku a založil zde komunitu Taizé, ekumenický mužský řád. V roce 1949 složilo sliby prvních sedm bratří, nyní společenství čítá asi sto bratrů, katolíků i protestantů různých vyznání.

Toto společenství v Taizé se věnuje praktickému ekumenismu a to zvláště mezi mladými křesťany. V Taizé vznikl nový způsob soužití lidí různých vyznání a putují sem každoročně statisíce mladých lidí z celé Evropy.

Za své „dílo smíření“ obdržel Schütz mj. Templetonovu cenu (1974), mezinárodní Cenu Karla Velikého a Cenu UNESCO za výchovu k míru.

16. srpna 2005 byl při večerní modlitbě v kostele Smíření v Taizé napaden duševně vyšinutou ženou, které ho několikráte bodla do krku. Na následky těžkých zranění během několika minut zemřel. Vražedkyně byla zadržena věřícími a předána policii. Je po něm pojmenována starokatolická kaple bratra Rogera z Taizé v Českém Těšíně, kterou adaptovala a využívá k bohoslužbám starokatolická farnost v Českém Těšíně.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Komunita v Taizé
 bratr Roger Schütz (12. 5. 1915—16. 8. 2005)  (Nekrolog.cz)
 Brother Roger's Funeral - Photogalleries
 Bratr Roger z Taizé (Taize.fr)
 Benedikt XVI. o Bratru Rogerovi (Taize.fr)
 bratr Roger, Matka Tereza: Pán Ježíš umírá na kříži - cz

Řeholníci
Ekumenismus
Nositelé Templetonovy ceny
Osobnosti Druhého vatikánského koncilu
Nositelé Ceny Karla Velikého
Oběti atentátů
Narození v roce 1915
Úmrtí v roce 2005
Muži
Narození 12. května
Úmrtí 16. srpna
Úmrtí v Taizé
Narození v kantonu Vaud
Imperialismus

Imperialismus je pojem užívaný k označení velmocenské, dobyvačné, expanzivní a militantní politiky, vedené snahou o rozšíření vlivu jednoho státu nad jinými s cílem vytvoření velmoci nebo získání dominantního vlivu nad územím, na které si tento stát činí nárok z historických, nacionálních, náboženských, ekonomických nebo politických důvodů (přírodní bohatství, levné pracovní síly, strategické body).

Historie 
Původně byl tímto pojmem označován růst a upevňování britského impéria. Pod různými záminkami byl původcem vzniku dalších koloniálních říší ovládajících Afriku, Oceánii, Asii; byl užíván například Francií při rozšiřování civilizace, Ruskem (myšlenka panslavismu), Německem (víra ve výjimečnost německého národa), Japonskem (nové uspořádání východní Asie) či USA. Imperialisté svoji expanzivní politiku vždy zdůvodňovali jejím pozitivním dopadem – šířením civilizace, kultury, ekonomické prosperity, lidských práv nebo demokracie.

Lenin 
Vladimir Iljič Lenin použil výraz imperialismus pro označení své politické současnosti. Podle něj se jednalo o poslední fázi vývoje kapitalismu, kterou charakterizovaly vláda monopolů a dělení světa a jeho bohatství mezi největší kapitalistické mocnosti, doprovázené krizemi a válkami. Tuto svou teorii sepsal v díle Imperialismus, poslední stádium kapitalismu (1916). Zde v první kapitole rozděluje vývoj monopolů následovně:
 1860–1880: vrchol volné konkurence, zárodky monopolů
 od krize v roce 1873: postupný rozvoj kartelů
 konec 19. století a krize 1900–1903: kartely se stávají podstatou celého hospodářství, kapitalismus se mění na imperialismus
„Imperialismus,“ uvedl v předmluvě již necenzurovaného vydání z roku 1920, „je předehra sociální revoluce proletariátu. To se od roku 1917 potvrdilo ve světovém měřítku.“

Později příznivci Lenina a leninismu jako imperialisty označovali „tábor“ svých protivníků v čele s USA.

Odkazy

Související články 
 John Perkins
 Kolonialismus
 Velmoc

Externí odkazy 
 
 
 
 

Politické systémy
Kolonialismus
Marxismus
Zahraničněpolitické doktríny
Paul Kruger

Stephanus Johannes Paul Kruger, známý jako strýček Paul, (10. říjen 1825, Cradock – 14. červenec 1904, Clarens) byl významný búrský politik a prezident Transvaalu (1880–1902).

Život 
Narodil se v Cradocku v Kapské kolonii v rodině pruského původu. Prezidentem byl zvolen 30. prosince 1880 a poté ještě 3x, naposled v roce 1898. V roce 1883 navštívil Anglii a účastnil se jednání o revizi tzv. Pretorijské konvence z roku 1881. Objevení ložisek zlata na území Transvaalu a Svobodného státu Oranžsko (1887) vyhodnotil velice předvídavě jako smrtelnou hrozbu pro búrský stát, když řekl na zasedání Volksraadu poslancům: „Namísto radosti byste měli plakat, protože tohle zlato způsobí, že naše zem nasákne krví!“ Kruger po velkém váhání povolil nakonec Britům vstup do země (aby oživili ekonomiku a rozběhli efektivnější doly), ale prosadil zákony, které by jim neumožnily získat občanství a tudíž ani občanská práva a jejich podnikání vysoce zdanil. Británie na to posléze zareagovala ultimátem, které požadovalo udělení občanských práv této skupině obyvatel. Kruger nechtěl takovou změnu připustit (v největších městech již bylo více Angličanů než Búrů a Kruger se bál, že by využili tohoto faktu ke zničení nebo ovládnutí státu). Svůj postoj prosadil i přes odpor umírněné frakce ve Volksraadu, v jejímž čele stál Koos de la Rey, což vyústilo v druhou búrskou válku. V té Kruger zastával stanovisko, že budou-li Búrové bojovat dostatečně tvrdě a dlouho, Angličané válku vzdají jako ztrátovou. Nepřipouštěl si to, na co správně poukazovali někteří další politici včetně Koose de la Reye, že Británie si už druhý debakl dovolit nemůže a že tentokráte zaplatí jakoukoliv cenu, aby Búry zlomila.

V říjnu 1900 opustil Transvaal na holandské válečné lodi a vydal se na cestu po Evropě v zoufalé snaze sehnat mezinárodní podporu pro búrské republiky hroutící se pod náporem zdrcující přesily britských vojsk. Navštívil Nizozemsko a Francii, pokoušel se jednat s Německem, ale marně. V červenci 1901 zemřela jeho žena, která s ním kvůli nemoci nemohla odplout. Zdrcen její smrtí a sám již vážně nemocný shledal, že jeho snaha sehnat pomoc je marná, rezignoval na další diplomatické úsilí a usadil se v exilu ve Švýcarsku, kde v roce 1904 zemřel. Otázka, dokdy byl prezidentem Transvaalu (nikdy nerezignoval), může být zodpovězena 3 způsoby. Buď lze uvažovat o 31. květnu 1902, kdy kapitulovaly poslední búrské jednotky, nebo o roce 1901, kdy Velká Británie vyhlásila novou anexi Transvaalu, anebo až o datu jeho úmrtí. Podobný zmatek vládne ohledně jeho prezidentství v letech 1880–1881, kdy britští historici prosazují převážně rok 1881, neboť uznávají platnost první anexe Transvaalu (1877–1881).

Pohřben byl 16. prosince 1904 v Pretorii. Jeho statkářská rezidence byla přestavěna na muzeum a byl po něm pojmenován Krugerův národní park.

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 

Dějiny Jihoafrické republiky
Jihoafričtí politici
Narození v roce 1825
Úmrtí v roce 1904
Muži
Narození 10. října
Úmrtí 14. července
Narození ve Východním Kapsku
Úmrtí v kantonu Vaud
Zastánci ploché Země
Holandsko

Holandsko () je název středozápadní části a historického území Nizozemska, který se často (nikoli však správně) používá pro označení celého státu.

V době Svaté říše římské bylo Holland jedním z hrabství, později nejdůležitější provincií Republiky spojených nizozemských provincií (Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden, 1581–1795). V napoleonských letech 1806–1810 však existovalo Holandské království, pod které spadalo téměř celé Nizozemsko a také Východní Frísko.

Dnešní Holandsko tvoří dvě provincie: Severní Holandsko (Noord-Holland) a Jižní Holandsko (Zuid-Holland), které vznikly v roce 1840. Již v době Nizozemské republiky tvořilo Holandsko politické, ekonomické i kulturní centrum, v Holandsku se nachází nejvýznamnější města a přístavy, např. Amsterdam, Rotterdam, Haag, Delft atd.

Etymologie 
Termín Holandsko se poprvé objevil v pramenech z roku 866 jako označení oblasti v okolí Haarlemu a od roku 1064 se tak začalo označovat celé hrabství. Od té doby se obyvatelé Holandska začali označovat jako „Holanďané“. Termín Holland je odvozen ze středonizozemského slova holtland („lesnatá země“), neboť krajina byla pokryta velkým množstvím lesů. Tato písemná varianta se používala asi do 14. století, kdy se ustálil název Holland (v té době se používaly také alternativní varianty Hollant a Hollandt). Populární, ale nesprávný výklad uvádí, že Holland je odvozeno z hol land („nízká země“), což se prý inspirovalo nížinatou krajinou Holandska.

Špatné označování Nizozemska 
Nizozemsko je tvořeno 12 provinciemi, z nichž lze pouze dvě nazývat Holandsko: Severní Holandsko a Jižní Holandsko. Ostatní provincie jsou Groningen, Friesland, Overijssel, Flevoland, Drenthe, Utrecht, Zeeland, Severní Brabantsko, Gelderland a Limburg. Nazývat Nizozemsko slovem Holandsko je podobná chyba jako označování Česka slovem Čechy nebo celé Velké Británie slovem Anglie.

Jakkoliv je používání názvu Holandsko pro označení celého Nizozemska fakticky nesprávné, je velice rozšířené; i v nizozemštině se běžně slovo Holland používá místo správného Nederland.

Související články 
 Nizozemsko
 Nizozemská revoluce
 Nizozemští místodržitelé
 :Kategorie:Holandská a zeelandská hrabata
 Nizozemská východní Indie (Indonésie)
 Nové Holandsko (Austrálie)
 Nový Amsterdam (New York)
 Batavia (část Holandska; starý název Jakarty)

Externí odkazy 
 
 
 Holandsko kolem roku 1250 
 Holandská turistická informační kancelář

Nizozemsko
Prolog

Prolog má více významů:

 Prolog (literatura) – úvod literárního díla
 Prolog (synaxarion) – verze synaxarionu, kterou přeložili bulharští a ruští kněží do církevní slovanštiny
 Prolog (hudba) – úvodní část hudebního díla, zejména opery nebo baletu
 Prolog (programovací jazyk) – logický programovací jazyk
 Prolog (cyklistika) – úvodní časovka v cyklistickém závodu
 Mali Prolog – vesnice v Chorvatsku, součást opčiny Pojezerje
 Veliki Prolog – vesnice v Chorvatsku, součást města Vrgorac
 Prolog (Livno) – vesnice v Bosně a Hercegovině, součást města Livno
 Prolog (Ljubuški) – vesnice v Bosně a Hercegovině, součást města Ljubuški

Související články 
 Předehra
 Prelog
 Podprolog