alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Dělovina

Dělovina je stejně jako zvonovina bronzový kov, ovšem o něco měkčí, neboť obsahuje jen asi 10 % cínu a 90 % mědi.

Slitina mědi s cínem, zinkem a olovem se díky svému snadnému odlévání i dobré pevnosti a odolnosti proti korozi používá nejméně 2000 let. Prvotní použití bylo pro brože, zrcadla a sochy, použití pro kanóny vedlo ve středověku k přijetí termínu "dělovina".

Termín dělovina se používá pro rodinu odlévaných slitin na bázi mědi, obsahujících mezi 2–11 % cínu a 1–10 % zinku. Modifikované formy mohou dále obsahovat takové prvky, jako je olovo (až 7 %) a nikl (až 6 %), takže jsou klasifikovány jako „olovnatá dělovina“ a „niklová dělovina“ (také niklový červený bronz).

Děloviny jsou proslulé vhodností po výrobu složitých odlitků, která vyžadují tlakovou těsnost, jako jsou ventily, tvarovky (fitinky) a čerpadla.

Využívají se také často pro ložiska s mírným zatížením a rychlostí. Velmi často se používají pro odlévání soch.

Externí odkazy 
 

Slitiny
Taoiseach

Taoiseach (výslovnost: [týšach], mn. č.: taoisigh [týšig]), formálně též An Taoiseach, je oficiální titul premiéra Irské republiky. Taoiseach je jmenován prezidentem na návrh Dáilu (sněmovny). Úřad taoiseacha zavedla ústava Irské republiky z roku 1937, která nahradila ústavu Svobodného irského státu z roku 1922. V letech 1922–1937 se irská vláda nazývala Výkonná rada a její předseda nesl titul Předseda Výkonné rady (Uachtaráin na hArd-Chomhairle / President of the Executive Council). 

Po parlamentních volbách se v červnu 2020 taoiseachem stal Leo Varadkar ze strany Fine Gael.

Původ titulu 
Slovo taoiseach pochází z irštiny a jeho původní význam je „vůdce“, „náčelník“. Dnes je toto označení irského premiéra běžně užíváno v angličtině i dalších jazycích. Na staré irské tradice odkazuje i titul Tánaiste („nástupce“), kterým je označován zástupce taoiseacha; v dobách raně středověkých irských království se výrazem tánaise ríg označoval nástupce, ustanovený za života krále pro případ jeho smrti či zranění (královská moc u starých Irů nebyla automaticky dědičná z otce na syna).

Ústavní pravomoci 
Podle irské ústavy z roku 1937 navrhují taoiseacha poslanci Dáilu ze svých řad. Taoiseach je jmenován prezidentem a poté předloží Dáilu návrh složení vlády. Poté, co Dáil návrh schválí, jmenuje prezident tánaista i ostatní ministry. Taoiseach je z výkonu své funkce odpovědný Dáilu. Jeho postavení však posilují některé důležité pravomoci. 1) Má právo sám o sobě žádat demisi člena svého kabinetu. 2) Pokud ztratí důvěru, nemusí nevyhnutelně odstoupit, ale má právo žádat prezidenta o rozpuštění Dáilu a vypsání nových voleb; prezident může, ale nemusí žádosti vyhovět (pokud k rozpuštění Dáilu dojde, zůstává taoiseach ve funkci a žádá o důvěru nově zvolený Dáil). Taoiseach má také pravomoc jmenovat jedenáct ze šedesáti členů Seanadu (senátu).

Předseda Výkonné rady Svobodného irského státu takové pravomoci neměl. Nenavrhoval ministry, pouze místopředsedu. Rozpuštění Dáilu mohla žádat pouze většina členů Výkonné rady a demise jednotlivých ministrů nebyla možná (tehdejší ústava podle britského vzoru připouštěla pouze kolektivní demisi vlády).

Úřad taoiseacha zpravidla zastává předseda hlavní strany vládní koalice. Jediným taoiseachem, který nebyl lídrem své strany, byl svého času John Aloysius Costello, neboť tehdejšího předsedu jeho strany Fine Gael koaliční partneři nominovat odmítli.

Předsedové Výkonné rady (1922–1937)

Taoisighové (1937–)

Reference

Externí odkazy 
 
 Oficiální stránka (v angličtině)

 
Hlavy vlád
Irská politika
Westminsterský systém
Youngova nerovnost

V matematice, Youngova nerovnost, pojmenovaná podle W. H. Younga, dává do vztahu součin dvou nezáporných čísel a součet jejich mocnin:

Jsou-li , , , pak

 .

Důkaz 
Pro  nebo  je důkaz triviální. Jinak z konkávnosti logaritmu (Jensenova nerovnost) dostáváme, že

,

což bylo dokázat.

Související články 
 Duální exponent

Nerovnosti
Duální exponent

V matematické analýze se duálním exponentem k číslu p myslí takové q, aby platilo . Duální exponenty se často vyskytují ve speciálních nerovnostech, jako jsou Youngova nerovnost a Hölderova nerovnost.

Jiný zápis 

Vztah  se často zapisuje 

, 

popřípadě
.

Související články 
 exponent

Matematická analýza
Apoštol

Apoštol (z řec. ἀπόστολος apostolos poslaný) je v křesťanském chápání ten, koho Ježíš Kristus vyslal, aby hlásal evangelium. V užším slova smyslu se jím rozumí Dvanáct Ježíšových učedníků, které „ustanovil, aby byli s ním, aby je posílal kázat s mocí vyhánět zlé duchy“ (Mk 3,14-15).

Podle učení katolické a pravoslavné církve je na dvanácti Ježíšových apoštolech (coby symbolu obnovy dvanácti izraelských kmenů) založena církev. Proto je pro tyto církve důležitá apoštolská posloupnost čili doslova fyzické pojítko mezi současnými biskupy a Dvanácti.

Seznamy apoštolů 
Následující tabulka obsahuje seznamy apoštolů, tak jak je uvádějí jednotlivé knihy Nového zákona, evangelia a Skutky apoštolů.

Další apoštolové 
Názvem apoštol jsou též pojmenováni někteří důležití křesťané prvních let křesťanství, zvláště sv. Pavel z Tarsu, „apoštol národů“ a sv. Barnabáš. List Efezanům (4,11) zmiňuje úřad apoštola mezi ostatními službami – proroků, evangelistů, pastýřů a učitelů. Konečně jako „apoštola a velekněze“ popisuje List Židům samotného Ježíše Krista.

Tři ženy, které velikonočního rána přišly k Ježíšovu hrobu pomazat jeho mrtvé tělo a zjistily, že byl Ježíš vzkříšen, zvěstovaly zprávu o tom apoštolům – a proto jsou někdy nazývány jako „apoštolky apoštolů“.

Apoštolové v dějinách církve 
Za nástupce apoštolů, nikoli za apoštoly samé, jsou v katolické a pravoslavné církvi zváni biskupové. Apoštolští Otcové, skupina autorů křesťanských spisů z 1. poloviny 2. století, jsou považováni za žáky apoštolů – a jako jejich očití svědkové požívají ve zmíněných církvích jejich spisy velké autority.

V širším smyslu se za apoštoly považují také ti, kdo přinesli křesťanskou víru nějakému národu nebo na nějaké území, např.:

 Sv. Irenej z Lyonu (130–200), apoštol Galie
 Sv. Diviš (3. století), apoštol Franků
 Sv. Řehoř Thaumatúrgos (256–331), apoštol Arménů
 Sv. Martin z Tours (338–401), apoštol Galie
 Sv. Patrik (373–463), apoštol Irska
 Sv. Ninian (5. století), apoštol Piktů
 Sv. Kolumba (521–597), apoštol Skotska
 Sv. Augustin z Canterbury († 604), apoštol Anglie
 Sv. Bonifác (680–775), apoštol Germánů
 Sv. Ansgar (801–864), apoštol Skandinávie
 Sv. Cyril († 869) a Metoděj († 885), apoštolové Slovanů
 Sv. Remigius z Remeše, apoštol Franků
 Sv. František Xaverský (1506–1552), apoštol Dálného východu

Mimokřesťanský kontext 
Za apoštoly se někdy v sekulárním užití prohlašují osoby, které se zasloužily o prosazení určité nauky nebo názoru (v původním řeckém smyslu slova: vyslanec).

Odkazy

Související články 
 Apoštolská posloupnost
 Apoštolští Otcové
 Evangelium
 Nový zákon

Externí odkazy 
 
 

 
Dějiny křesťanství
Nový zákon
Numerické řešení obyčejných diferenciálních rovnic

V numerické matematice je numerické řešení obyčejných diferenciálních rovnic postup, kterým můžeme získat přibližné řešení obyčejných diferenciálních rovnic. Používá se v případech, kdy by bylo nalezení přesného (analytického) řešení náročné nebo v případech, kdy analytické řešení nelze najít.

Diferenciální rovnice a její počáteční podmínky bývají často uváděny v tomto tvaru:

Metody řešení 
Funkce f(t,y) (někdy se nazývá stavová rovnice) může být obecně velmi komplikovaná, proto je nutné řešit rovnici numericky. V takovém případě probíhá řešení v diskrétních časových krocích :

 je funkce (někdy též směrová funkce), která se snaží aproximovat  tak, aby  bylo co nejpřesnější.

Eulerova metoda 

Existuje více metod, jak v daném čase získat co nejlepší aproximaci derivace, nejjednodušší je Eulerova metoda:

Rungeovy–Kuttovy metody 
Obecně lze Rungeovy–Kuttovy metody zapsat následovně:

Koeficienty u těchto metod jsou vypočteny tak, aby metoda řádu  odpovídala Taylorovu polynomu funkce  stejného řádu. (Eulerova metoda je vlastně metodou prvního řádu.)

Často se používá čtyřbodová metoda Runge-Kutta (RK4), která je čtvrtého řádu.

(Korespondence různých způsobů zápisu: ; ; ; . Korespondence s obecným vzorcem: ; ; ; ; .)

Vícekrokové metody 
U vícekrokových metod je hodnota  vypočtena z předchozích hodnot  (respektive , ) proložených interpolačním polynomem. Řád metody zde odpovídá řádu interpolačního polynomu. (Eulerova metoda je v podstatě jednokrokovou metodou.)

Obecnou vícekrokovou metodu lze zapsat následovně:

Explicitní metody 
Pokud je , lze hodnotu  určit z  předchozích hodnot  (respektive z  předchozích hodnot ) a jedná se o metodu explicitní.

Příklad 1, explicitní metoda Adams-Bashford druhého řádu:

(Korespondence s obecným vzorcem: ; ; ; ; ; .)

Příklad 2, explicitní metoda Adams-Bashford čtvrtého řádu:

Implicitní metody 
Pokud je  různé od nuly, je pro výpočet  nutná znalost  a jedná se o metodu implicitní.

Příklad, implicitní metoda Adams-Moulton čtvrtého řádu:

Metody prediktor-korektor 
Metody prediktor-korektor jsou sloučením explicitních a implicitních metod. Nejprve je použita explicitní metoda pro odhad nového . V tomto bodě je vypočtena derivace , která je následovně použita v implicitní metodě pro výpočet přesnější aproximace .

Související články 
 Konvergence numerické metody
 Stabilita numerické metody
 Numerické řešení soustav lineárních rovnic

Numerická matematika
Diferenciální počet
Obyčejné diferenciální rovnice
Rovnice
Racionální číslo

Racionální číslo je číslo, které lze vyjádřit jako zlomek, tedy podíl dvou celých čísel, většinou zapsaný ve tvaru  nebo a/b, kde b není nula. Název pochází z latinského ratio – poměr. Množina všech racionálních čísel se značí Q nebo , z latinského quotient – podíl. Reálné číslo, které není racionální, se nazývá iracionální číslo, jsou to například  nebo . Desetinný rozvoj racionálního čísla je periodický. V případě konečného rozvoje – desetinného čísla – tvoří periodu nuly.

U zlomku  se číslo a označuje jako čitatel, číslo b jako jmenovatel (neboť určuje jméno zlomku: 1/2 je jedna polovina, 1/3 je jedna třetina, 1/4 je jedna čtvrtina atd.). Každé racionální číslo lze vyjádřit nekonečně mnoha zlomky, např. 1/2=2/4=3/6=... . Nejjednodušší je tvar, ve kterém a a b jsou nesoudělná čísla a b je kladné. Každé racionální číslo tento základní tvar má a je dán jednoznačně.

Vlastnosti 
Množina racionálních čísel  společně s operacemi sčítání a násobení tvoří komutativní těleso. Je to podílové těleso oboru celých čísel, tedy nejmenší těleso, které obsahuje všechna celá čísla.

Množina  je spočetná; jelikož množina všech reálných čísel je nespočetná, jsou skoro všechna reálná čísla iracionální (ve smyslu Lebesgueovy míry). Racionální čísla však tvoří hustou podmnožinu množiny reálných čísel  – ke každému reálnému číslu lze libovolně blízko najít racionální číslo neboli každé reálné číslo lze s libovolnou přesností nahradit racionálním číslem.

Počítání se zlomky 
Zlomky lze sčítat a násobit:

Dva zlomky  a  vyjadřují stejné racionální číslo tehdy a jen tehdy, když . Ke každému racionálnímu číslu existuje číslo opačné a ke každému nenulovému i převrácené:
 pokud 
 pokud  a zároveň

Odkazy

Související články 
 Celé číslo
 Zlomek
 Desetinné číslo
 Reálné číslo

Externí odkazy 
 

Číselné obory
Racionální čísla
Diskrétní matematika

Diskrétní matematika je zastřešující pojem pro obory matematiky nakládající fundamentálně s množinami, nad nimiž není zavedeno uspořádání (jejich prvky nelze seřazovat), nebo množinami uspořádanými, avšak nikoli hustě (neplatí, že pro každé dva různé prvky je v množině přítomen také prvek, jenž dle daného konkrétního uspořádání patří mezi tyto dva prvky). Vymezení diskrétní matematiky z jejího zaměření nevyjímá konečné ani nekonečné objekty.

Matematické struktury, jimiž se zabývá diskrétní matematika, jsou charakteristické tím, že obecně nejmenší možná změna vstupní hodnoty nebo prvku v nich znamená nikoli nepatrnou změnu výstupní hodnoty nebo celku. Lze též říci, že do diskrétních matematických konstrukcí nelze zasahovat s „nekonečnou jemností“. Slovo diskrétní je míněno jako opak spojitého.

Významnými pojmy diskrétní matematiky jsou celá čísla a grafy.

Literatura 
 Matoušek, J., Nešetřil, J.: Kapitoly z diskrétní matematiky. Karolinum, Praha 2002
 Radim Bělohlávek, Vilém Vychodil: Diskrétní matematika pro informatiky I. Olomouc 2006
 Radim Bělohlávek, Vilém Vychodil: Diskrétní matematika pro informatiky II. Olomouc 2006

Externí odkazy

Související články 
 Graf
 Kombinatorika
 Teorie čísel
 Teorie grafů
 Teorie her
 Teorie složitosti
 Teorie vyčíslitelnosti

 
Obory a disciplíny matematiky
Skaut

Skaut (z angl. scout) může mít více významů:
 skauting
 
 Skaut (časopis)
 Skaut (palác) – palác z roku 1929 v Praze
 Skaut (kino) – někdejší kino působící ve výše uvedeném paláci

Podobné názvy
 Junák – český skaut
 Skauti Evropy
 Skaut – český skauting ABS
 Vodní skaut
 Poslední skaut
 Mráz M-2 Skaut – československý cvičný letoun

Reference

Externí odkazy
Aslan Maschadov

Aslan Alijevič Maschadov, rusky Аслан Алиевич Масхадов (21. září 1951 – 8. března 2005 Tolstoj-Jurt), byl prezidentem Čečny a představitel čečenské opozice vůči Rusku. Byl zabit ruskou tajnou službou FSB při plánované operaci. Ruská tajná služba jej dopadla za pomoci informací z místních zdrojů, od místních obyvatel a také díky informaci od zajatého povstalce.

Rusko-čečenská válka 
V první rusko-čečenské válce byl jedním z vůdců čečenského hnutí odporu. Po uzavření mírových dohod byl zvolen roku 1997 prezidentem neuznané čečenské republiky Ičkerie, kterým byl až do další rusko-čečenské války. Následně přešel opět do odboje a byl představitelem umírněného křídla čečenského odboje. Skutečnou moc však pravděpodobně měli polní generálové jako Šamil Basajev.

Reference

Externí odkazy 
 

Prezidenti Čečenska
Ruští muslimové
Druhá čečenská válka
Zavražděné hlavy států
Narození v roce 1951
Narození 21. září
Úmrtí v roce 2005
Úmrtí 8. března
Muži
Narození v Karagandě
Zavraždění vojáci
Zavraždění politici
Nositelé Medaile 70. výročí Ozbrojených sil SSSR
Izotacha

Izotacha je myšlená čára spojující místa se stejnými rychlostmi větru, vody a postupu některých meteorologických jevů. Pro izolinii spojující místa se stejnou rychlostí větru se používá také označení izanemona. 

Izotachy, izolinie rychlostí větru můžeme najít na synoptických mapách a ve vertikálních řezech atmosférou, neboť jsou nezbytnou pomůckou v letecké meteorologii.

Izotacha nejrychlejšího proudu se nazývá proudnice.

Někdy jsou izotachy mylně zaměňovány s izochronami.

Související články
vrstevnice
izobara
izochora

Izolinie
Izochrona

Izochrony jsou čáry spojující místa na mapě či grafu se stejným časem výskytu daného jevu. Izochronám je připisována určitá časová hodnota, ale vyjadřují také prostorové rozložení nebo nástup určitého jevu. Izochron se například používá pro zobrazení míst se stejným časem přechodu studené fronty nebo časem příchodu zemětřesných vln, popřípadě vln tsunami.

Izochrony jsou také liniemi oddělujícími chronostratigrafické jednotky v geologii.

V dopravě se často izochrony používají pro zobrazení míst dostupných z určitého místa v určitém čase.

Čas
Izolinie
Doprava
Valdštejn

Jméno Valdštejn může popisovat několik různých skutečností:
 Valdštejn (hrad), hrad v Českém ráji (okres Semily)
 Valdštejnové, šlechtický rod
 Valdštejn (německy Wallenstein nebo Waldstein, z čehož pochází německá podoba jeho jména), zkrácené jméno nejznámějšího příslušníka Valdštejnů, Albrechta z Valdštejna.
 Valdštejn (pivo), novopacké pivo 
 Valdštejn (drama) (také Valdštýn, třetí díl trilogie vyšel také samostatně jako Smrt Valdštýnova), trilogie her Friedricha Schillera
 Valdštejn (román), román Alfreda Döblina z roku 1920
 Valdštejn (opera), opera Jaromíra Weinbergera z roku 1937
 Valdštejn (Hnátnice), osada obce Hnátnice v okrese Ústí nad Orlicí

Podobné názvy 
 Vildštejn
Litevská sovětská socialistická republika

Litevská sovětská socialistická republika (Litevská SSR), litevsky: Lietuvos Tarybų Socialistinė Respublika (Lietuvos TSR), byl oficiální název Litvy po její anexi Sovětským svazem ve dnech 15. – 17. června 1940 (vyjma krátkého období německé okupace 1941–1944). 21. července 1940 byla vyhlášena Litevská SSR, která byla počátkem srpna oficiálně přijata do SSSR. Litevská SSR zanikla 11. března 1990, kdy její Nejvyšší sovět vyhlásil nezávislost na SSSR. Byla tak obnovena Litevská republika.

Hymna Litevské SSR a překlad

Související články 
 Litva

Externí odkazy 
 

Republiky v Sovětském svazu
Dějiny Litvy
Státy a území vzniklé roku 1940
Státy a území zaniklé roku 1990
Mosul

Mosul (: الموصل, al-Mausíl) je druhé největší irácké město (po Bagdádu) a správní středisko provincie Ninive v severní části země v Kurdistánu, 350 km severně od Bagdádu a 100 km jižně od tureckých hranic na řece Tigris. Mosul, ležící v oblasti velmi bohaté na zásoby ropy, je hospodářským a dopravním centrem severního Iráku. Od roku 2014 do června 2017 město okupovala teroristická organizace Islámský stát. V roce 2010 zde žilo asi 2 882 000 obyvatel. V roce 2014 z města několik set tisíc obyvatel odešlo. Od roku 1967 zde sídlila Mosulská univerzita. Její činnost byla zastavena v roce 2014 a začala být obnovována roku 2017.

Poloha a přírodní podmínky 
Rozkládá se 350 km severozápadně od Bagdádu v nadmořské výšce 250 m na pravém břehu řeky Tigris na Ninivské pláni. Poblíž, na protějším břehu, jsou pozůstatky starobylého města Ninive, které bylo v 7. století př. n. l. metropolí Asyrské říše.

Historie 
Historie sahá do starověku, jednalo se o významné asyrské obchodní centrum, spojující Mezopotámii a Středomoří. V okolí Mosulu se vyskytuje ve třech dialektech novosyrština, která tvoří jednu ze dvou větví aramejštiny. V letech 1535–1918 byl součástí Osmanské říše. Po skončení První světové války se město v letech 1918–1932 dostalo po britskou správu. Zdejší ekonomika se začala prudce rozvíjet od konce 20. let 20. století, kdy zde byla objevena ropa.

Po invazi USA do Iráku se město 11. dubna 2003 americké armádě vzdalo. 22. července 2003 zde byli zabiti synové iráckého prezidenta Saddáma Husajna Udaj a Kusaj. Ve městě si vytvořila základnu 101. výsadková divize americké armády. Při teroristických útocích 24. června 2004 zde bylo zabito 62 lidí, především policistů. Při útoku 21. prosince 2004 bylo v Mosulu zabito 14 amerických vojáků. V roce 2008 město po vlně vražd a vyhrožování opustily tisíce křesťanských Asyřanů. Dne 4. června 2014 byly zahájeny boje o město organizací Islámský stát (IS) a po šesti dnech nad ním IS získalo úplnou kontrolu. Dne 16. října 2016 zahájily irácké vládní jednotky a jejich spojenci ofenzívu za znovudobytí Mosulu.

Obyvatelstvo 
Okolní oblast je národnostně převážně kurdská, ale ve městě samém od 90. let 20. století převažují Arabové a Kurdové jsou v menšině. Třetím nejpočetnějším etnikem jsou pak Turci. Mosul měl před americkou invazí ze všech iráckých měst nejpočetnější křesťanskou menšinu, od té doby se jejich počet snížil ze 100 000 na 5 000, po obsazení města Islámským státem jich zbylo již jen 200. Ve městě sídlil chaldejskokatolický arcibiskup.

Památky 

Jižně od Mosulu se nachází zbytky nejstaršího křesťanského kláštera v Iráku, klášter sv. Eliáše. Kolem roku 590 ho založil asyrský mnich. Podle satelitních snímků bylo místo zničeno mezi koncem srpna a koncem září 2014 pravděpodobně příslušníky Islámského státu. V červnu roku 2017 pak došlo ke stržení místní Velké mešity an-Núrí.

Průmysl 
V Mosulu se nachází velké rafinerie ropy, město je odedávna proslulé i svým textilním průmyslem – slovo mušelín je odvozeno právě z názvu Mosul.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

 
Města v Iráku
Ninive (guvernorát)
Velikonoční triduum

Velikonoční triduum či velikonoční třídení je vrcholem celého křesťanského liturgického roku. Začíná se na Zelený čtvrtek večer, pokračuje Velkým pátkem, Bílou sobotou, jeho střed tvoří Velikonoční vigilie a končí se na Neděli Zmrtvýchvstání. Připomíná umučení, pohřbení a vzkříšení Ježíše Krista.

Původně jediný den – neděle Zmrtvýchvstání – (stanovený 14. papežem sv. Viktorem I. již koncem 2. století) byl od 4. století postupně rozčleněn do období tří dnů ukřižovaného, pohřbeného a vzkříšeného Pána.

Pojem Velikonoční triduum byl v liturgických knihách poprvé použit v roce 1960. Nově byly vyčleněny poslední tři dny Svatého týdne z vlastní postní doby. Tato změna způsobila například, že se na Zelený čtvrtek, Velký pátek a Bílou sobotu nadále nepoužívají liturgická roucha fialové (či černé) barvy, nýbrž postupně roucha bílá, červená a bílá.

Vlastním teologickým obsahem těchto tří dnů je velikonoční tajemství vrcholu života Ježíše Krista.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 Průvodce Velikonocemi
 Velikonoční Triduum jako příležitost pro obnovu liturgie
 L. Pokorný: Velikonoční třídení (triduum)
 Velikonoce (Karmelitánské nakladatelství)
 Bruno Forte: Ježíšovo utrpení, smrt a pohřbení (rozjímání)

Triduum
Liturgický rok
Behistunský nápis

Behistunský nápis (, moderněji též Bísotúnský nápis) je epigrafická památka na vysoké skalní stěně mezi Kermánšáhem a Hamadánem v Íránu, kterou nechal krátce po roce 521 př. n. l. pořídit perský král Dareios I., aby oslavil vítězství nad rebely v prvních letech své vlády (poslední úpravy jsou asi z roku 518 př. n. l.). Dvacet metrů dlouhý a sedm metrů vysoký nápis je psán klínovým písmem ve třech jazycích – staroperštině, akkadštině a elamštině – a doplňuje ho obraz Ahuramazdy, pod nímž stojí král a devět spoutaných vzbouřenců – Açina, Nidintubel, Martija, Fravartiš, Čiçatachma, Fráda, Vahjazdáta, Aracha a Skuncha. Na desátém vzbouřenci Gaumátovi, který leží na zemi, má Dareios položenou levou nohu. V textových partiích se podává celá historie Dareiova nástupu na trůn, od převratu proti Gaumátovi až po boj se skythským knížetem Skunchou kolem roku 519 př. n. l.

Poprvé byl nápis okopírován Henrym Rawlinsonem roku 1836 (některé detaily roku 1844 a 1847) a ve staroperské verzi zveřejněn roku 1847 (akkadská verze vyšla roku 1851). S pomocí nápisu se podařilo vyřešit poslední zásadní nejasnosti kolem klínového písma.

Ukázka

Reference

Bibliografie

Externí odkazy 
 

Světové dědictví (Írán)
Starověká Persie
Nápisy
Perská literatura
Meteorolog

Meteorolog je odborník v meteorologii, studující atmosféru a jevy v ní probíhající, včetně počasí a klimatu. Meteorologové vytvářející předpovědi počasí se nazývají prognostici nebo synoptici. Dále se meteorologové podle specializace mohou označovat jako operativní meteorologové, radaroví meteorologové, družicoví meteorologové, klimatologové ap.

Meteorologům, vyškoleným k pozorování počasí, se říká meteorologičtí pozorovatelé. Ti mohou být profesionální (jsou zaměstnanci povětrnostní služby zpravidla na meteorologických observatořích) nebo dobrovolní (obsluha klimatologických stanic).

Externí odkazy 
 
 

Meteorologie
Letiště Benešov

Letiště Benešov leží 5,6 km jihozápadně od Benešova na silnici mezi městem Bystřice a obcí Nesvačily a jeho rozloha je 50,4 ha. Začalo se budovat v roce 1937 jako záložní vojenské letiště. Mezi lety 1938 až 1945 sloužilo coby výcviková základna pro německé piloty Luftwaffe. Vojenským letištěm zůstalo až do roku 1992 a poté se stalo civilním. Roku 2000 získalo letiště titul neveřejné mezinárodní letiště, a proto bývá využíváno k soukromým letům mimo hranice České republiky.

Na benešovském letišti působí několik leteckých škol, například F-Air, Bemoair, Plachtařský klub GAC nebo Aviatický klub.

Odkazy

Související články 
 Seznam letišť v Česku

Externí odkazy 
 
 www.lkbe.eu – O letišti Benešov
 www.bemoair.cz – Létání na letišti Benešov
 www.gac-ramert.eu – Plachtění na letišti Benešov
 www.minfo.cz/nesvacily/index.php - Modelářské letiště Nesvačily (součást pozemků letiště) při vstupu mimo soutěže pro veřejnost nutno se hlásit na AFIS.

Benešov
Doprava v okrese Benešov
Stavby v Bystřici (okres Benešov)
Dopravní stavby v okrese Benešov
Postaveno v Česku 1938
Hospodářství

Hospodářství může znamenat:

 Ekonomika – souhrn hospodářských činností nějakého subjektu
 Ekonomie –  věda o hospodářských činnostech a vztazích
 Statek (zemědělství) – samostatná zemědělská jednotka

jiné
 Chrámové hospodářství
 Národní hospodářství
 Národohospodářství
 Palácové hospodářství
 Sociálně-tržní hospodářství
 Vodní hospodářství
 Vodní hospodářství v Česku

Externí odkazy
Metrická jednotka

Metrické jednotky, neboli též jednotky soustavy SI, jsou mezinárodně uznávaným standardem pro měření veličin, které se používají převážně v kontinentální Evropě a Asii.

Jinou soustavu tvoří například imperiální jednotky, které se používají především ve Velké Británii a USA.

Jednotky SI
Genetický drift

Genetický drift (též genetický posun) je evoluční proces, při němž dochází k náhodným posunům ve frekvenci jednotlivých alel v populaci. Posun ve frekvenci alel přitom nemá nic společného s vlastnostmi či projevy daného znaku.

Někdy je drift (jakožto „zvláštní druh selekce“, viz směrovaná selekce) dáván do protikladu k tzv. přirozené (nenáhodné) selekci, která se odehrává na základě vlastností znaku.

Příčiny 
Genetický drift působí na všechny alely ve všech konečně velkých populacích. U nekonečně velkých (tzv. panmiktických) by teoreticky drift nepůsobil a frekvence alel by pouze kolísala oběma směry, nicméně všechny populace mají v reálném světě konečnou velikost. Proto v přírodě zákonitě dochází k tomu, že frekvence určité alely daného genu dosáhne 100 % („zafixuje“ se) a ostatní alely v populaci vymizí.

Obecně lze předpokládat, že jeho účinek je nepřímo úměrný tzv. efektivní velikosti populace (Ne). Jedná se o idealizovaný model populace, která se chová určitým předvídatelnějším způsobem, než reálné populace organismů na Zemi. Účinek driftu se zvyšuje tehdy:
 má-li populace malou velikost (nízký počet jedinců)
 není-li vyrovnaný poměr samců a samic v populaci
 kolísá-li velikost populace v průběhu času
 nepřekrývají-li se generace
 existují-li v rámci populace tzv. subpopulace, které s ostatními vyměňují geny jen málo

Nicméně přestože je jeho význam v reálných populacích, které běžně označujeme za panmiktické, z krátkodobého hlediska nevýznamný, v dlouhodobém horizontu se může tento vliv nakumulovat natolik, že získá enormní význam. Dále se také genetický drift (společně s efektem hrdla lahve) může prosadit v případě, že dojde ke kolonizaci nového území několika jedinci třebas velké populace.

Genetický drift působí na všechny alely, nicméně absolutní je jeho vliv u tzv. selekčně neutrálních alel, které nemají projev ve fenotypu, respektive nějaký projev ve fenotypu mají, ale ten není selektován (je selekčně a evolučně bezvýznamný). U alel, které selektovány jsou, je jeho působení směrováno selekčními tlaky, které jsou přímo úměrné prospěšnosti selektovaného znaku.

Spory o význam driftu 
Spor o význam genetického driftu pro evoluci souvisí s představami a spory evolučních biologů o to, jaký je poměr selekčně neutrálních a selekčně významných mutací. V tomto ohledu lze rozlišit stoupence dvou skupin: tzv. (klasické) selekcionisty, kteří zastávají názor, že neutrálních mutací je velmi málo a vliv genetického driftu považují za minoritní (vyjma některých výjimečných okolností), a neutralisty (s orientací blízkou molekulární biologii), kteří naopak tvrdí, že neutrálních mutací je většina a že genetický drift má tedy majoritní vliv na evoluci.

Odkazy

Reference

Související články 
 Antigenní drift
 Genetický draft
 Efekt hrdla lahve
 Evoluční tah

Externí odkazy 
 

Evoluční biologie
Populační genetika
1057



Události 

 založena litoměřická kapitula
 Petr Damián jmenován kardinálem a biskupem v Ostii
 založení obce Malečov (Malschen)

Narození 
 ? – Hugo I. z Vermandois, francouzský princ, syn Jindřicha I. a Anny Kyjevské († 18. října 1101)

Úmrtí 
 28. července – Viktor II., papež (* cca 1018)
 15. srpna – Macbeth I., skotský král (* 1005)
 ? – Eduard Vyhnanec, syn anglického krále Edmunda II. (* 1016)

Hlavy států 
 České knížectví – Spytihněv II.
 Papež – Viktor II. / Štěpán IX.
 Svatá říše římská – Jindřich IV.
 Anglické království – Eduard III. Vyznavač
 Aragonské království – Ramiro I.
 Barcelonské hrabství – Ramon Berenguer I. Starý
  Bavorské vévodství  – Agnes de Poitiers
 Burgundské království – Rudolf III.
 Byzantská říše – Michael VI. Stratiotikos / Izák I. Komnenos
 Dánské království – Sven II. Estridsen
 Francouzské království – Jindřich I.
 Kyjevská Rus – Izjaslav I. Jaroslavič
 Kastilské království – Ferdinand I. Veliký
 Leonské království – Ferdinand I. Veliký
 Navarrské království – Sancho IV.
 Norské království – Harald III. Hardrada
 Polské knížectví – Kazimír I. Obnovitel
  Sasko  – Bernhard III.
 Skotské království – Macbeth I. / Lulach
 Švédské království – Emund Starý
 Uherské království – Ondřej I.

Externí odkazy 
 

 
11. století
Mjöllni

Mjöllni (též Mjollnir, Mjölnir) neboli „Thórovo kladivo“ (též „kladivo boha Thóra“) je magická zbraň, kterou podle severské mytologie vlastní bůh Thór.

Mytologie 

Podle severských mýtů bylo kladivo vyrobeno dvěma skřítky (či trpaslíky), Brokkem a jeho bratrem Sindrim, kteří ho ukovali ze srdce umírající hvězdy, jako třetí dar bohům, při sázce s Lokim. Thórovo kladivo má podle mytologie několik podivuhodných vlastností. Je nerozbitné, vždy trefí svůj cíl a poté se navrátí svému majiteli do ruky. Také se mohlo kdykoli zmenšit, aby je bůh mohl schovat pod svoji halenu. Kladivo je také nesmírně těžké, takže jej z říše Ásů uzvedne jenom Thór a jeho syn Magni, k tomu navíc potřebuje kouzelné rukavice a opasek.

Mjöllni(r) znamená v překladu „drtič“. Aby Thor touto strašlivou zbraní mohl bezpečně vládnout, má kovové rukavice a opasek síly, který zdesetinásobuje sílu. Toto kladivo létá po obloze ve formě blesku. Thór jej nepoužíval jenom k zabíjení obrů, nýbrž s ním mohl oživovat své kouzelné kozly, žehnal s ním k sňatkům, nebo oral pole.

Kultický předmět 
V severských zemích jsou nacházeny malé amulety Thórových kladiv v různých provedeních a velikostech, které nosili jako závěs na krku vyznavači severského předkřesťanského náboženství – polyteismu (křesťanstvím označováno také jako tzv. pohanství), zejména severští válečníci a mořeplavci (vikingové). Při svých válečných výpravách se dostali také na Island a do Británie, kde po sobě zanechali další unikátní amulety tohoto typu. Tvar kladiva byl specifický, nejčastěji mělo tvar obráceného písmena T s mírným výčnělkem připomínající runu Thurisaz, někdy zašpičatělého do tvaru šipky. Existovaly také výjimky, například na ostrově Hiddensee bylo nalezeno Thórovo kladívko složené ze čtyř vzájemně propletených křížků. Z Islandu pochází také Thórovo kladivo ve tvaru kříže s vlčí hlavou (někdy označovaného jako „vlčí kříž“). Zřejmě se jednalo o náboženský kultický předmět, který měl svého nositele chránit před zlem. Uvažuje se také o příbuznosti s křesťanským křížem, nebo o jako jeho pohanské protiváze, k tomu napovídá nejen tvar kladívek, ale také nález zachovalých forem ve kterých se Thórovy kladívka odlévala společně s křesťanskými křížky.

Symbolem Thórova kladiva byla mimo jiné i svastika, později zneužitá nacismem. V dnešní době vznikají četné repliky historických kladiv boha Thóra, ale také kladívka zcela nová - moderní, které se historickými nálezy amuletů inspirovala jen okrajově. Tyto přívěšky jsou dnes ve velké oblibě zejména mezi přívrženci tvrdé severské hudby (např. viking metalu), novopohané severského či germánského rekonstrukcionismu, přívrženci kulturistiky inspirovaní bohem-silákem Thórem, dále milovníci severských vikingů, oživlé historie (tzv. „living history“) nebo severské kultury, mnohdy také nacionalističtí aktivisté, nebo v krajních případech neonacisté.

Galerie

Externí odkazy 
 

Předměty severské mytologie
Živoucí fosilie

Živoucí fosílie je druh nebo chudě obsazený rod, který zůstal na světě sám z původně velké skupiny, když všechny jemu příbuzné druhy vymřely. Jedná se často o druhy známé ze zkamenělin, takřka vymřelé a s řadou prehistorických rysů přežívajících do současnosti. V užším slova smyslu se pak jedná o organismus, který krom výše zmíněných atributů žije na omezeném prostoru a jehož skupina byla považována na nějakou dobu za zcela vyhynulou.

Příklady

Živočichové 

 Bahník
 Latimérie podivná
 Nasikabatrachus sahyadrensis
 Haterie
 Okapi
 Loděnka
 Listonoh
 Arapaima velká
 Vychucholové
 Ostrorepi
 Hoacin

Rostliny 
Všechny tyto rostliny jsou nahosemenné a kromě jinanu vytvářejí samčí a samičí šišky.

 Blahočety
 Cykasy – rostliny této třídy kdysi ovládaly svět spolu s dinosaury a spolu s nimi také málem vymřely. Tradiční označování dnešních cykasů za živoucí fosilie je však nesprávné, protože historie recentních druhů sahá maximálně do svrchního miocénu a jedná se tak o relativně mladé druhy.
 Damaroň – jehličnany z oblasti Austrálie, Tichomoří a Jihovýchodní Asie
 Jinan dvoulaločný
 Metasekvoje čínská
 Wollemia vznešená
 Welwitschie podivná

Odkazy

Reference

Literatura 
 A. Lewington & E. Parker. Ancient Trees: Trees that Live for a Thousand Years. 1999, Collins & Brown Ltd.

Externí odkazy 
 Článek o latimérii v časopise Příroda 
 Kompletní záznam přednášky V. Sochy o "živoucích fosiliích", 11. 3. 2021 

 
Organismy
Fosilie
Stachr

Stachr nebo Istachr (v pahlavském písmu:; ) je název starověkého perského města, ležícího v dnešní íránské provincii Fárs (antické Persidě) severozápadně od Persepole. Jeho trosky zaujímají vrcholek výšiny, vypínající se nedaleko od silnice ze Šírázu do Isfahánu, okolí je dnes řídce osídleno.

Dějiny 
První stopy lidské činnosti v prostoru pozdějšího Stachru se datují již do 4. tisíciletí př. n. l. V historické době zde patrně vyrostlo elamské město, avšak skutečný rozkvět lokality spadá až do parthské a hlavně sásánovské epochy. Tehdy Stachr v podstatě převzal roli Persepole a Pasargad a stal se nejen správním, ale i náboženským centrem Persidy.

Význam města souvisel pochopitelně s tím, že první Sásánovci, Sásán a Pápak, byli kněží místního chrámu bohyně Anáhity a ve Stachru tak později proběhla řada korunovací perských králů z tohoto rodu (svědčí o tom skalní reliéfy v okolí, zobrazující královskou intronizaci). Dalším důvodem byla výhodná poloha lokality na důležité komunikaci, spojující sever a jih Persidy. Až do 7. století n. l. se mohlo město utěšeně rozvíjet (počet jeho obyvatel není znám), aniž by je ohrožovaly nepřátelské vpády či jiné nepříznivé činitele. V roce 640 se však v kraji objevili Arabové, a třebaže Stachrští úspěšně odrazili jejich první útoky, roku 643 se nakonec museli vzdát. Po protiarabské vzpouře byl pak Stachr v letech 648/649 vypleněn a jeho obyvatelstvo zčásti pobito.

Následoval úpadek spojený s postupným vylidňováním, rozpadem chrámů i soukromých budov, takže již ve 12. století zbývalo z kdysi významného města jen několik domů s přibližně stovkou obyvatel. Roli spádového centra oblasti převzal postupně Šíráz, založený roku 684 zhruba o 85 km jižněji.

Novodobý výzkum 
Ruiny Stachru pro Evropu objevili v roce 1848 E. Flandin a P. Coste, kteří vytvořili i první situační plány lokality. S vykopávkami se započalo ve třicátých letech 20. století, kdy prováděl výzkum Persepole německý archeolog a orientalista Ernst Herzfeld. V letech 1935–1937 dal Erich F. Schmidt pořídit první letecké snímky Stachru, z nichž lze zrekonstruovat rozsah města v raném středověku.

Z antických památek se do současnosti nedochovalo prakticky nic – patrné jsou jen zbytky mešity na jihozápadě, bazar, několik obytných domů a stavba, která byla nejspíš špitálem. Město bylo postaveno z velkých kamenů, nikoli z cihel, a bloky domů měřily v průměru 400 metrů čtverečních. Je možné, že mešita, postavená v asyrském slohu, sloužila v předislámské době jako zarathuštrovský chrám ohně.

Odkazy

Literatura 
 Herzfeld, E.: Iran in the ancient Near East, London 1941.

 Whitcomb, D. S.: The city of Istakhr and the Marvdasht plain, Akten des VII. International Kongresses für Iranische Kunst und Archäologie, München, 7.-10. September 1976, Archäologische Mitteilungen aus Iran, sv. 6, Berlin 1979, s. 363–370.

Externí odkazy 
 Strachr v Encyclopaedia Iranica (anglicky)
 Přehled novodobého výzkumu (anglicky)

Starověká Persie
Zaniklá města v Íránu
Sásánovská architektura
Města na hedvábné stezce
Vzájemná indukčnost

Vzájemná indukčnost je fyzikální veličina, vyjadřující velikost vzájemné indukce dvou blízkých cívek. Popisuje vliv magnetického pole vyvolaného proudem procházejícím jednou cívkou na napětí indukované v druhé cívce. V závislosti na orientaci vinutí cívek se přičítá nebo odečítá od indukčnosti vlastní

Značení a výpočet 
 Značka: 
 Jednotka SI: henry, značka 
 Obecný vzorec:
 
Známe-li vlastní indukčnosti obou cívek a jejich vazbu, můžeme vzájemnou indukčnost spočítat jako
,
 kde k ∈ ⟨0,1⟩ je činitel vazby, popisující vzájemné ovlivňování cívek.
 Protéká-li první cívkou proud i1, naindukuje se v druhé cívce napětí u2: 
 resp. .
 Protéká-li proud oběma cívkami, výsledné napětí na cívkách se stanoví jako
 resp. .

Vlastnosti 
 Při souhlasném zapojení (sériovém či paralelním při souhlasné orientaci vinutí) se vzájemná indukčnost přičítá.
 Při nesouhlasném zapojení (antisériovém či antiparalelním při opačné orientace vinutí) se vzájemná indukčnost odečítá.

Zapojení cívek

Sériové řazení cívek 
Při sériovém řazení platí podle Kirchhoffových zákonů:  tj.

 resp.  tj. ,

z čehož lze následně odvodit .

Pokud bychom uvažovali dvě cívky, které by byly navinuté na stejném jádře stejným počtem závitů ale každá opačným směrem, pak by platilo:

 pro  tj.  tj. ,

v takovém případě by byl vliv indukčnosti zcela potlačen, čehož využívá například tzv. bifilární vinutí.

Paralelní řazení cívek 
Při paralelním zapojení platí podle Kirchhoffových zákonů:  tj.

 resp. ,

z čehož lze následně odvodit: .

Transformátorová vazba 

Pokud jsou cívky od sebe galvanicky odděleny a ovlivňují se pouze magnetickými poli, hovoříme o transformátorové vazbě. Takovéto uspořádání dvou cívek lze nahradit ekvivalentním obvodem ze tří cívek, z nichž jedna reprezentuje vzájemnou indukčnost. Tento model je platný, pokud:

Odkazy

Reference

Související články 
Indukčnost
Magnetismus
Elektromagnetická indukce
Přechodové jevy

Elektromagnetismus
Fyzikální veličiny
Heimdall

Heimdall je jedním z nejpodivuhodnějších severských bohů. Je synem Ódina a pravděpodobně všech devíti dcer boha moře Aegira. Je nazýván bílým Ásem a též jmény Hallinskidi („ohlý roh“), Gullintanni („zlaté zuby“), Vindhlér („větrný ochránce“), Ríg a Mardall. Vlastní koně Gulltoppa.

Jeho hlavním úkolem je hlídat sídlo bohů v Ásgardu. Sídlí v pevnosti Himinbjörg („nebeský hrad“) u duhového mostu do Ásgardu Bifröstu. Je statný, silný a vytrvalý, téměř nepotřebuje spát. V noci vidí úplně stejně dobře jako ve dne a to na celé míle daleko. Má sluch tak dobrý, že slyší růst trávu, a dokonce i vlnu na hřbetech ovcí. Jeho zuby jsou z ryzího zlata. Je věčně na stráži a sám zaduje na roh Gjallarhorn („zvučící roh“) v den poslední bitvy. Jeho zvuk bude tak výrazný, že zaletí do všech koutů země. Sám potom zůstane při Ragnaröku jako poslední z bohů a bude bojovat s odvěkým nepřítelem, lstivým Lokim, kde Loki ztělesňuje oheň a Heimdall déšť. V bitvě se navzájem zabijí.

Jedinkrát vyrazil Heimdall ze své pevnosti do Midgardu. Tehdy strávil tři noci u třech párů a vždy po devíti měsících přišly na svět děti, založil tak tři lidské stavy. Jeho synové tehdy byli Trael, otrok, Karel, sedlák, a Jarl, král, od nichž pochází veškeré společenské rozvrstvení seveřanů. O této Heimdallově cestě a návštěvě u manželů Áiha a Eddy, Afiho a Ammu a Fadira a Módir vypráví eddická báseň Píseň o Rígim.

Externí odkazy 
 

Severští bohové
Cajón

Cajón (čti kachón; španělsky bedýnka) je perkusivní hudební nástroj latinskoamerického původu.
 
Většinou se jedná o kvádr vyrobený ze dřeva (dřevěná bedýnka) s ozvučným otvorem na jedné straně.

Původně se pravděpodobně jednalo o bedýnku na přepravu ryb nebo pomerančů, na kterou bubnovali otroci poté, co byli donuceni své vlastní bubínky spálit.

Na cajón se hraje prsty a dlaněmi tak, že se bubnuje na ozvučnou desku nebo její hranu. Hráč přitom sedí obkročmo na nástroji. Uvnitř jsou navíc podél ozvučné desky nataženy laditelné kovové struny (podobně jako např. u malého bubnu, tzv. virblu) a podle místa úderu na desku cajon zní. Zruční hráči umí, pomocí tohoto jednoduchého nástroje, napodobit zvuk téměř celé základní soupravy bicích.

Cajón je důležitou součástí kubánské a peruánské hudby, využívá se také ve flamencu a rumbě. V poslední době je ho čím dál častěji slyšet i v jiných hudebních stylech.

Flamenco
o tento nástroj obohatil tzv. flamencový král, španělský hudebník Paco de Lucía
(21. prosince 1947 – 25. února 2014).

Externí odkazy 
 
 The Cajon Page (anglicky)
 Modern Cajones from California (anglicky)

Bicí nástroje
Idiofony
Hystaspés

Hystaspés (starořecky Ὑστάσπης; staropersky Víštáspa [  ]) byl synem lokálního perského krále Arsama z mladší linie rodu Achaimenovců a otcem pozdějšího velkokrále Dareia I. Jeho životní data lze jen velmi těžko zrekonstruovat, ví se jen, že za vlády Kambýsa II. (530–522 př. n. l.) zastával funkci místodržitele Persidy.

Poté, co Dareios I. nastoupil roku 522 př. n. l. na perský trůn (nebo snad už dříve), spravoval Hystaspés Parthii, kde musel potlačovat nebezpečné povstání proti Dareiově vládě. Podle Behistunského nápisu svedl 8. března 521 př. n. l. s povstalci bitvu u města Višpauzátiš a dosáhl skvělého vítězství. Druhá bitva, v níž sehrál významnou úlohu, se strhla 12. července téhož roku u Patigrabaná rovněž v Parthii. I zde Hystaspés triumfoval. Datum jeho smrti není známo.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
  Hystaspés na serveru Livius 

Achaimenovci
Muži
Pole (rozcestník)

Pole může označovat:

 pole – zemědělsky obdělávaný pozemek
 pole (architektura) – základní „jednotka“ klenby, zvaná též klenební travé
 mostní pole – dílčí část mostu mezi dvěma podpěrami

 pole (heraldika) – podkladový prostor na štítu erbu
 fyzikální pole – forma hmoty, zprostředkující nějaké silové působení mezi tělesy (mezi látkovými částicemi nebo jimi tvořenými vázanými soustavami),
 elektrické pole
 magnetické pole
 gravitační pole
 nebo rozložení určité fyzikální veličiny v prostoru (vizte též následující odrážku)
 teplotní pole
 pole veličiny lze v matematice (a fyzice) definovat
 skalární pole
 vektorové pole
 tenzorové pole
 komutativní těleso – algebraická struktura anglicky nazývaná , odtud někdy česky pole
 kvantová teorie pole – teoretický rámec pro popis fyzikálních systémů s mnoha interagujícími částicemi
 pole (datová struktura) – datová struktura (viz též vektor)
 pole (desková hra) – část hrací desky v deskových hrách
 pole (hra) – vymezené místo, kde se hraje sportovní utkání, nebo jeho část (hráč v poli)
 pole (sociologie) – sociologická teorie Pierra Bourdieu
 válečné pole – prostor, kde probíhají bojové válečné operace (válečný prostor)
 vyjet do pole nebo být v poli – znamená bojovat respektive válčit
 dobývací pole – území nebo plocha určená pro těžbu nerostných surovin
 ropné pole – území, kde se těží ropa

názvy lidských sídel
 Královo Pole – část města Brno v okrese Brno-město
 Dobré Pole – obec v okrese Břeclav
 Svaté Pole – obec v okrese Příbram
 Svaté Pole (tvrz) – tvrz v této vesnici
 Trnové Pole – obec v okrese Znojmo
 Vysoké Pole – obec v okrese Zlín
 Žižkovo Pole – obec v okrese Havlíčkův Brod
 Dlouhé Pole – část města Benešov v okrese Benešov
 Dobré Pole (Vitice) – část obce Vitice v okrese Kolín
 Černá Pole – část města Brno v okrese Brno-město
 Horní Pole – část obce Studená v okrese Jindřichův Hradec
 Jasné Pole – část obce Všeradov v okrese Chrudim
 Krásné Pole (Chřibská) – část města Chřibskáv okrese Děčín
 Krásné Pole (Ostrava) – část města Ostrava v okrese Ostrava-město
 Pole (Kadov) – část obce Kadov v okrese Strakonice
 Pole (tvrz) – tvrz v této vesnici
 Pole (Jablonné v Podještědí) – část obce Jablonné v Podještědí v okrese Liberec
 Svaté Pole (Horažďovice) – část města Horažďovice v okrese Klatovy
 Vlčí Pole – část obce Dolní Bousov v okrese Mladá Boleslav
 Široké Pole – část obce Nový Jimramov v okrese Žďár nad Sázavou

jiné
 pole (jednotka) – jednotka délky (5,0292 m), viz Angloamerická měrná soustava

Externí odkazy 
 
 
 
 

Rozcestníky - místopisné jméno
Evropské instituce

Evropské instituce mohou být:
 Instituce Evropské unie
 Instituce Rady Evropy
Konvent

Konvent (z latinského conventus sejití dohromady, shromáždění) může mít některý z těchto významů:

politika
 Národní konvent – nejvyšší zastupitelský orgán za velké francouzské revoluce v letech v letech 1792–1795
 Konvent o budoucnosti Evropy – dočasná instituce Evropské unie pověřená přípravou Smlouvy o Ústavě pro Evropu 
 Ústavní konvent (též ústavodárné shromáždění) – shromáždění za účelem přípravy či přijetí ústavy

církev
 konvent (církev) – shromáždění všech řádových příslušníků kláštera 
 senionátní shromáždění v Českobratrské církvi evangelické

stavba
 konvent – budova, v níž se konají shromáždění

Reference

Související články 
Konvence
Nashův papyrus

Nashův papyrus je zlomek papyru pocházející z Egypta obsahující parafrázi desatera a začátek vyznání „Šema“.

Papyrus v roce 1903 nalezl a publikoval W. L. Nash a až do objevení svitků od Mrtvého moře v Kumránu to byl nejstarší známý hebrejsky psaný text. Datuje se obvykle do 2.-1. století př. n. l. (Albright). Jelikož obsahuje biblické pasáže recitované při liturgii, řadí se přísně vzato nikoli mezi biblické zlomky, ale mezi liturgické. Je svědkem toho, že se kdysi desatero recitovalo při každodenní modlitbě. To později vypadlo „kvůli heretikům“, kteří tvrdili, že Bůh uložil svémnu lidu k zachovávání pouze desatero.

Význam tohoto papyru pro biblistiku tkví v tom, že forma desatera, která se na papyru nachází, neodpovídá přesně ani jedné z verzí, jak jsou známy z Bible, ale přiklání se vždy té či k oné. Je velmi podobná verzi septuagintální. Spolu s mnoha rukopisy Septuaginty zachovává též pozměněné pořadí 6. – 8. přikázání (nesesmilníš - nezabiješ - nepokradeš). Tyto význačné shody se Septuagintou a Filónem z Alexandrie oproti masoretskému textu svědčí o existenci samostatné verze Starého zákona kolující v Egyptě.

Papyrus je dnes uložen v Cambridge University Library Or. 233.

Externí odkazy 
 

Biblické rukopisy
Technecium

Technecium (chemická značka Tc,  Technetium) je nejlehčí prvek v periodické soustavě, který nemá žádný stabilní izotop.

Základní fyzikálně-chemické vlastnosti 
Existence technecia byla předpovězena již roku 1871 D. I. Mendělejevem, který jej nazval eka-mangan. Skutečný důkaz existence tohoto prvku však podali teprve roku 1937 Italové Carlo Perrier a Emilio G. Segré ve vzorku kovového molybdenu, který byl v cyklotronu vystaven bombardování jádry deuteria. Z fyzikálního hlediska je zajímavé, že se za teplot pod 7,46 K jako čistý prvek stává supravodičem II. typu.

Ve sloučeninách se vyskytuje především v řadě mocenství od Tc+1 po Tc+7, z nichž nejstálejší jsou sloučeniny Tc+7, například oxid technecistý.

Výskyt a využití 
V přírodě se technecium vyskytuje jen v mimořádně stopových množstvích jako produkt radioaktivního rozpadu uranu 235U. Přitom z 1 g uranu vznikne pouze asi 27 mg Tc. Ve vesmíru bylo prokázáno stopové množství technecia v emisním spektru hvězd typu rudých obrů a tento důkaz slouží jako jeden ze zdrojů teorie o přeměně prvků uvnitř hvězdných jader.

V současné době je známo celkem 36 radioizotopů technecia, z nichž nejvýznamnější jsou 97Tc, 98Tc a 99Tc. Poslední dva jsou beta zářiče s poločasem rozpadu 4,2×106 a 2,111×105 roku, využívané v biologii a medicíně pro sledování metabolismu vybraných sloučenin a sledování kostní tkáně. Uměle lze tyto izotopy poměrně jednoduše připravit z izotopů molybdenu 97Mo a 98Mo jejich bombardováním neutrony v jaderném reaktoru.

Přehled izotopů:

Výroba 
Technecium se získává chemickou extrakcí z radioaktivního odpadu, vznikajícího při práci výzkumných jaderných reaktorů. Při výrobě 99mTc, izotopu technecia, používaného v medicíně, je využíván radioaktivní izotop molybdenu 99Mo, který je po extrakci a dalších úpravách dopravován do nemocnic v ocelových nádobách. Vzhledem k tomu, že poločas rozpadu jak 99Mo, tak 99mTc činí řádově hodiny (u 99mTc asi šest hodin), je tento proces logisticky velmi náročný. Navíc jej provádí jen několik zařízení na světě, takže výpadek některého z nich ohrožuje celý řetězec. Některé země proto vyvíjejí snahy o výrobu technecia jinou cestou, například kanadští vědci se jej pokoušejí získávat na urychlovačích ostřelováním terče z přirozeně se vyskytujícího izotopu 100Mo.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Cotton F.A., Wilkinson J.:Anorganická chemie, souborné zpracování pro pokročilé, ACADEMIA, Praha 1973
 Holzbecher Z.:Analytická chemie, SNTL, Praha 1974
 N. N. Greenwood – A. Earnshaw, Chemie prvků 1. díl, 1. vydání 1993

Externí odkazy 
 
 

 
Chemické prvky
Kovy
Supravodiče