alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Sant Martí d'Albars

Sant Martí d'Albars és un poble i municipi de la comarca del Lluçanès. Està situat a l'oest de la regió de l'Alt Ter. El municipi s'estructura en tres nuclis, Beulaigua, la Blava, Sant Martí i en algunes masies aïllades. Tot i que poble i municipi coincideixen de nom, no actua de cap de municipi, sinó que ho fa el poble de la Blava, on es troba l'ajuntament. És regat per les rieres de Lluçanès i Gavarresa, aquesta darrera forma la frontera amb Perafita.

El terme està documentat al . El topònim prové del llatí albrar, «albereda o lloc d'àlbers». En català tradicional s'havia escrit Sant Martí del Bas. L'economia del terme es basa principalment en les activitats del sector agrícola.

Sant Martí d'Albars compta amb una elevada biodiversitat, que a mitjans de 2020 superava les tres mil cinc-centes espècies d'éssers vius catalogades per l'Observatori Ciutadà de la Biodiversitat del Lluçanès. Destaquen les més de 2.000 espècies d'invertebrats, que inclouen l'escanyapolls (Lucanus cervus) o la papallona Eriogaster catax.

El 3 de maig de 2023 el municipi, que fins aleshores formava part de la comarca d'Osona, va passar a integrar-se a la nova comarca del Lluçanès.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Martí d'Albars (orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

Beulaigua 
Beulaigua és una caseria pertanyent al municipi. El nucli de població es va iniciar a formar la primeria del  al costat d'una via ramadera. Avui en dia, la població segueix estructurada al voltant de la carretera que la comunica amb Santa Eulàlia de Puig-oriol pel nord i amb Santa Creu de Jutglar.

Demografia

Llocs d'interès 
 Els Graus de Fumanya és una muntanya de 592 metres ().
 Les masies de l'Almató i de Vilatammar són les masies més importants que es troben dins el terme municipal.
 Església de Sant Martí d'Albars. És un edifici barroc rural, de dimensions mitjanes. Construïda en el , conserva una imatge de Santa Maria, de tradició romànica, de la primitiva església de Sant Martí.
 El pont medieval és un dels símbols del municipi, i és l'anagrama de l'Ajuntament.
 El serrat Rodó, una muntanya de 615,2.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sant Pere de Torelló

Sant Pere de Torelló és una és una vila i municipi a la comarca d'Osona, a la Vall del Ges i situada al centre-est de la regió de l'Alt Ter. El 1937 adoptà el nom de Bellserrat. Hi destaquen el Castell de Curull i Santuari de Bellmunt.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Pere de Torelló (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 

El 1930 incorpora la Vola i les Masies de Sant Pere de Torelló.
El 3 de setembre de 2012, pocs dies abans de la manifestació «Catalunya, nou estat d'Europa», l'Ajuntament de Sant Pere va aprovar una moció a favor de la independència de Catalunya, proclamant-se, i essent així el primer municipi català en donar aquest significatiu pas, "Territori Osonenc lliure". L'objectiu d'aquest acte és instar a la sra. Capdevila i el sr. Montoro perquè assumeixi la sobirania nacional sobre el territori català.

Política 
A les eleccions municipals del 26 de maig del 2019 al municipi només es presentà una única llista electoral. Entesa per Sant Pere, un partit vinculat a ERC, va aconseguir 1.282 vots d'un cens total de 1.860. Jordi Fàbrega va ser proclamat alcalde del municipi.

Els regidors de la candidatura 2019-2023 són:

 Jordi Fàbrega: Alcalde, Recursos Humans, Obres Públiques, Coordinació
 Griselda Castells: 1a. Tinent alcaldessa, Esports, Noves Tecnologies, Personal, Participació Ciutadana, Turisme, Igualtat
 Xavier Bardolet: 2n Tinent alcalde, Governació, Residus, Brigada, Comunicació
 Alba Comas: Educació, Joventut i Infància
 Dolors Rustarazo: Gent Gran, Residència - Centre serveis, Comerç
 Neus Páez: Cultura, Entitats, Comunicació
 Quim Fité: Serveis Socials, Cooperació, Sanitat
 Dolors Castells: Festes, Promoció econòmica
 Genís Garcia: Urbanisme, Medi Ambient
 Ermen Llobet: Transició energètica, Medi ambient
 Josep Vilar: Participació Ciutadana, Pagesia, ADF

Vegeu també 
 Llista de monuments de Sant Pere de Torelló
 Carles Vilariño i Güell

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sant Sadurní d'Osormort

Sant Sadurní d'Osormort és un municipi de la comarca d'Osona. Està situat a l'est de la regió de l'Alt Ter. Està situat a la vall de la riera Major, abans anomenada riera d'Osor, i envoltat de les poblacions de Viladrau, Espinelves, Vilanova de Sau, Folgueroles i Tavèrnoles. El terreny és, en la major part, forestal i de pastura.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Sadurní d'Osormort (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 

 Església de Sant Sadurní d'Osormort. Romànica del 
 Dintre del terme, en un lloc conegut com el Puig Castellar, s'han trobat restes de ceràmica d'un antic poblat ibèric.
 La masia Masferrer sobresurt per la seva arquitectura, del , amb la façana esgrafiada i excel·lents treballs de forja a les balconades.
 Masia La Pedrija, protegida com a Bé cultural d'interès local.

Demografia

Referències

Vegeu també 
 Puig dels Jueus.

Bibliografia 
Volum 3 (2005), El Meu País, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya, Barcelona, Edicions 62.

Enllaços externs 

 Ajuntament de Sant Sadurní d'Osormort
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

 
Les Guilleries
Sant Vicenç de Torelló

Sant Vicenç de Torelló és un municipi de la comarca d'Osona i està situat al centre de la regió de l'Alt Ter. Aquest municipi és al nord de la Vall del Ges, es fica com un tascó entre els municipis de Sant Pere de Torelló i Torelló. El municipi de Sant Vicenç de Torelló té una extensió de 6,60 km², de forma triangular, i té tres nuclis de població: Sant Vicenç de Torelló, Borgonyà i Vila-seca. Destaca el Castell de Torelló

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Vicenç de Torelló (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

El terme de Sant Vicenç de Torelló està format per l'antiga demarcació de l'església de Sant Vicenç i que surt documentada des de l'any 1509. Fins a l'any 1630 formava un sol terme civil amb Torelló i Sant Pere de Torelló, però a partir de l'esmentat 1630 i fins al 1806 estigué només unit al terme de Sant Pere. En aquest any, i per carta del Rei Carles IV, obtingué la total independència municipal pròpia.

L'augment més important de la població va tenir lloc al , com a causa principal dels dos nuclis que van crear-se dins del municipi de Sant Vicenç, fruit de la industrialització que es va produir a les zones en les quals concorria el riu Ter. Els nuclis que es van formar van ser els que avui coneixem, Vila-seca i Borgonyà. En els darrers anys Sant Vicenç està experimentant grans canvis, de tipus industrial, urbanístic i cultural. El municipi de Sant Vicenç de Torelló l'any 1700 tenia 160 habitants, l'any 1842, en tenia 1357, el 1900 s'arribava a 1534, I actualment al municipi hi ha un total de 1983 habitants.

El Divino de Sant Vicenç de Torelló és una dansa que se celebra en aquesta població i que té un valor singular reconegut per la Generalitat de Catalunya com una festa catalogada.

Demografia

Política

Darreres eleccions municipals

Referències

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Assemblea de Joves de la Vall del Ges
Santa Eulàlia de Riuprimer

Santa Eulàlia de Riuprimer és un municipi de la comarca d'Osona, està situat al centre-oest de la regió de l'Alt Ter. En la legislatura 2019-2023, l'alcalde és Xavier Rovira Montells, de la candidatura Independents per Riuprimer-AM.

Geografia 
 Llista de topònims de Santa Eulàlia de Riuprimer (orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts…; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

El municipi es troba a l'extrem occidental de la Plana de Vic, però és predominantment muntanyós.

Història 
El terme de Santa Eulàlia va organitzar-se administrativament entorn d'una petita fortalesa, el castell de Torroella, que ja existia el 904, i a la qual se li va donar la categoria de castell termenat cap al 1130. Fins al principi del , els bisbes de Vic van tenir el domini civil del terme i els nobles al davant del castell i del terme els prestaven obediència i vassallatge.

El 17 de maig de 1705, a l’ermita de Sant Sebastià prop d'aquest municipi, va tenir lloc una reunió on els austriacistes coneguts com als vigatans van coordinar els detalls del Pacte de Gènova, que es coneixeria com el Pacte dels Vigatans.

La localitat va rebre el malnom de Santa Eulàlia del Merder pel mal estat de les aigües del riu Mèder, que neix al poble.

Demografia 
El 2019 tenia una població de 1345 habitants.

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Santa Eulàlia de Riuprimer
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Santa Maria de Besora

Santa Maria de Besora és un municipi de la comarca d'Osona dins de la subcomarca del Bisaura, entre Sant Quirze de Besora i Vidrà. Està ubicat al centre de la regió de l'Alt Ter. Té una església romànica i hi ha una gran activitat pel que fa al turisme rural. A la zona hi ha diversos llocs d'interès, reclam pels turistes rurals com ara el Molí de Mir que actualment s'està rehabilitant mitjançant un camp de treball. També hi trobem l'espectacular Salt del Mir, els Bufadors de Beví i el 

El nucli i cap del municipi és conegut com el Pla de Teià. També trobem dos veïnats: el Mir, vora el torrent de la Clarella; i els del Beví, afluent del Ter.

Llista de topònims de Santa Maria de Besora (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Festes i tradicions 
 Mercat medieval: Se celebra el Divendres Sant. Hi ha demostracions d'oficis, artesania, productes naturals, jocs infantils i sorpreses.
 Homenatge a la gent gran: L'últim dissabte del mes de juliol té lloc aquest homenatge per totes les persones del poble més grans de 65 anys. Se'ls ofereix una missa i tot seguit un vermut i un dinar.
 Aplec de la Sardana: Se celebra l'últim dissabte del mes d'agost a les 6 de la tarda amb la participació de dues cobles.
 Festa Major: Se celebra la setmana de l'11 de setembre amb l'organització de diversos actes entre els quals destaquen la festa del jovent i el dinar popular. També hi trobem havaneres, espectacles i ball.
 Ballabisaura: Cicle de Música Tradicional i Popular al Bisaura. El primer dissabte del mes de novembre té lloc a Santa Maria de Besora la cloenda del cicle anual amb la celebració d'un sopar i el Ball de cloenda.

Vegeu també 
 Puig Anyívol
 Marquesat de Besora

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
L'Esquirol

L'Esquirol és un extens municipi situat a l'est de la comarca d'Osona, està situat al centre-est de la regió de l'Alt Ter. S'originà a partir del  en el llarg camí de Vic a Olot. El nucli inicial va a ser un hostal enclavat en un antic mas anomenat Parai, on hi havia un esquirol i s'anomenava l'Hostal de l'Esquirol. Per això el terme era conegut popularment com l'Esquirol. L'antic nom del terme, Santa Maria de Corcó, es va afegir el 1743, quan es va traslladar al poble la parròquia de Corcó.

L'Esquirol és la població que concentra més serveis, però el terme comprèn els nuclis de Cantonigròs, Sant Julià de Cabrera i Sant Martí Sescorts, aquest darrer situat ja pràcticament a la plana de Vic.

Geografia 
 Llista de topònims de l'Esquirol (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
El 8 de juliol de 1813, el general Jean Maximilien Lamarque, sortí d'Olot conduint una columna de 1.500 francesos i uns tres-cents miquelets, forçant el pas de la Salut, baixant cap a l'Esquirol i avançant-se fins a Roda de Ter, on des de l'altre costat del riu fou deturat per tres cossos d'exèrcit del general Manso i Villamil i el baró d'Eroles a la batalla de l'Esquirol.

En el  els treballadors d'una fàbrica de Manlleu en vaga van ser substituïts per paraires sense feina del municipi de l'Esquirol, i aquest fet hauria provocat el nou ús del terme esquirol per anomenar qui trenca una vaga.

Durant el període de 1937 i 1939 el poble va canviar el nom de Santa Maria de Corcó per l'Esquirol, recuperant doncs el nom originari, però que durant la dictadura franquista va ser canviat de nou. El 23 de febrer del 2014 es va sotmetre a consulta mantenir el nom de Santa Maria de Corcó o canviar-lo per l'Esquirol. Tot i que més del 90 per cent de les persones que van participar en la consulta es van mostrar a favor del canvi, en principi l'Ajuntament va optar per no fer el canvi, atès que no s'havia arribat al mínim del 50% de participació que l'Ajuntament havia fixat com a necessari (només va votar el 42% del cens). No obstant això, el dia 11 de març del 2014, el Ple de l'Ajuntament, per set vots a favor i tres abstencions, va optar per tirar endavant amb la proposta, i canviar definitivament el nom de Santa Maria de Corcó a l'Esquirol.
 El 4 de juny de 2014 el DOGC va publicar la resolució de 28 de maig que donava oficialitat al canvi de nom del municipi.

Llocs d'interès 
 Església de Sant Martí Sescorts.
 Castell de Cabrera
 Codolera del Sitjar.
 Morral de Caselles.
 Puig de Caselles.
 Puigdeniu.
 Puigsespedres
 Dolmen de Puigsespedres

Demografia 

El 1787 incorpora Sant Julià de Cabrera i Sant Llorenç de Dos-munts; el 1900, Sant Martí Sescorts.

Vegeu també 
 Esquirols

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sobremunt

Sobremunt és un municipi de la comarca del Lluçanès, situat sobre la serra de Sobremunt, que està solcada per nombrosos torrents i rieres que conflueixen a la riera de Sorreigs, afluent del Ter. També està situat al centre-oest de la regió de l'Alt Ter.

A una altitud de 900 metres, el terme té una superfície de 13,64 Km², format pràcticament per boscos i camps. Està format per un petit nucli urbà i masies aïllades, dedicat a la agricultura i la ramaderia.

El 3 de maig de 2023 el municipi, que fins aleshores formava part de la comarca d'Osona, va passar a integrar-se a la nova comarca del Lluçanès.

Geografia 
 Llista de topònims de Sobremunt (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès

Ajuntament 
 Cal Tic, prop de l'església de Sant Martí, havia estat la seu de les antigues escoles i actualment és la seu de l'Ajuntament.

Esglésies 
 Església de Sant Martí de Sobremunt, al nucli rural.
 Ermita de Santa Llúcia de Sobremunt, al cim de la muntanya de Santa Llúcia de Sobremunt.

Masies 
 El Grau, al torrent del Grau.
 Can Jepet, a la carena de la serra de Sobremunt.
 Beulovi, a la carena de Beulovi.
 Les Fosses, gran masia en ruïnes, que tenia molí.
 Guiteres, a la riera de Sorreigs.
 Conjunta, a la serra de Sobremunt.
 Mas Cavaller, al camí de Beulovi.
 Reixac, a la riera de Sorreigs.
 Aumatell, a la riera de Sorreigs.
 La Masia, al cantó solegi de la serra de Sobremunt.
 Portellet, al camí de Santa Llúcia.
 Cuspineda, al rec de Cospineda.
 La Roca, al costat de l'església de Sant Martí, hostal i nucli rural del poble.

Molins 
 Molí de Les Fosses, molí fariner en desús, a la masia de Les Fosses.
 Molí de Guiteres, molí fariner en desús, prop de la masia de Guiteres.
 Molí del Puig, molí fariner en ruïna.
 Molí de l'Aumatell, antic molí, actual segona residència.
 Molí de Guitarons, molí fariner en ruïna, riu avall del molí de Guiteres,

Fonts 
 Font de la Roca, al centre del poble.
 Font de Santa Llúcia, prop de l'ermita de Santa Llúcia.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Tavertet

Tavertet és un municipi de la comarca d'Osona, a la demarcació de Barcelona. Limita al nord amb la regió natural del Collsacabra i al sud, amb Les Guilleries.

El poble va estar aïllat i sense carretera fins ben entrada la segona meitat del . Això i l'espectacular entorn natural que l'envolta —frondosos boscos i cingleres— el proveeixen d'un encant molt especial. El nucli urbà constava inicialment de només tres carrers, que encara s'anomenen de la mateixa manera: "carrer de Dalt", "carrer del Mig" i "carrer de Baix". Els darrers 20 anys el poble ha crescut força, però ha sabut mantenir un bon equilibri estètic entre les antigues cases del 1700 - 1800 i les construccions més modernes.

El municipi és, també, un bon punt de partida per a excursions i passejades per a tots els nivells. La natura salvatge és per tot arreu i a ben poca distància del nucli urbà. Els torrents que baixen del Collsacabra, en arribar als cingles, es precipiten al buit, formant uns salts d'aigua impressionants. Els més propers al poble són els salts del Noguer i del Molí Bernat, al sot de Bala. Seguint la cinglera, trobarem més endavant la Cua de Cavall, al torrent de l’Avenc; i el Salt del Sallent, prop de Rupit.

Actualment, a la legislatura (2015-2019), l'alcaldessa n’és Lurdes Rovira Plarromaní. Fou el lloc de residència del pensador Raimon Panikkar, durant els últims anys de la seva vida.

Geografia 
 Llista de topònims de Tavertet (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
 Museu de Tavertet

Referències

Vegeu també 
 Puig Ventós (Tavertet)

Enllaços externs 

 Ajuntament de Tavertet.
 Informació de la Generalitat de Catalunya.
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya.
Vilanova de Sau

Vilanova de Sau és un municipi de la comarca d'Osona i està situat a l'est de la regió de l'Alt Ter. Limita amb la comarca de la Selva. El Pantà de Sau i les Guilleries ocupen part del seu paisatge. Està situat a l'est del riu Ter. El Pantà de Sau, del municipi, porta molts turistes, ja que s'hi practiquen molts esports d'aigua

Geografia 
 Llista de topònims de Vilanova de Sau (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
Sau fou una demarcació formada per cinc parròquies:Sant Romà de Sau, Sant Pere de Castanyadell, Santa Maria de Vilanova, Sant Andreu Bancells i Sant Martí de Querós, agrupades entorn del castell de Corneli o Conile, documentat al 917. Era una zona rural poc habitada que s'agrupava la voltant del riu Ter.
El nom de Sau passà als primers senyors, en Ramon Borrell de Sau al  i aquesta línia s'extingí al  que passà als Cabrera per enfeudament. També al  apareix documentat el senyor de Savassona fins al darrer baró de Savassona, en J.F. Ferrer de Llupià (1764-1826).

Durant els segles XVII i XVIII la població augmentà, fins a les 167 famílies del 1782. El nucli de Vilanova, a l'entorn de l'església, fou el que adquirí més vitalitat i per això és el que constitueix la capital del terme municipal. De mitjan  fins al 1930 es perdé geirebé la meitat de la població, només revifada durant l'època de la construcció del pantà. Un cop acabat, el despoblament ha estat progressiu i força important. El 1992 hi havia 309 hab., 210 a Vilanova de Sau, 75 a Sant Romà de Sau, 14 a Sant Pere de Castanyadell i 10 a Sant Andreu de Bancells.

El 1962 s'inaugurà el pantà i el poble de St. Romà va desaparèixer sota les aigües. El poble, no obstant emeregeix de les aigües en èpoques de sequera, destacant-ne el campanar i l'església i les restes del cementiri. Vilanova de Sau, en canvi, va créixer i l'antic poble rural ara combina la història amb la creació d'un centre de serveis dedicats a l'oci i el turisme.

Demografia

Llocs d'interès 
 Puig Rodó (Vilanova de Sau)
 Domus del Pi
 El Roc del Migdia
 Museu Arqueològic de Vilanova de Sau

Festes 
 Festa Major: Setmana del 15 d'agost
 Carnaval
 Fira d'herbes remeieres

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Brull

Brull o brossat, formatge molt tendre i fresc del Maestrat i les Terres de l'Ebre equivalent al mató

 Toponímia:
 El Brull, municipi de la comarca d'Osona
 Can Brull (Aiguafreda), masia del municipi d'Aiguafreda

 Castell del Brull, edifici al terme del Brull (Osona), originàriament part del terme de Seva
 Biografies:
 Apolinar Brull Ayerra (San Martín de Unx, Navarra, 1845 - Madrid, 1905), compositor navarrès
 Eveli Brull i Vila (1887 - 1970), aparellador, escriptor i compositor català 
 Ivan Brull i Pons (València, 1978), enginyer, músic, cantautor i poeta valencià resident a Silla
 Joan Brull, diversos personatges
 Josep Maria Brull i Pagès (Ascó, 1907 - Ripollet, 1995), escultor, ceramista i mestre català
 Lluís Brull i Cedó (Tivissa, 1892-1954), activista cultural i arqueòleg
 Mariano Brull Caballero (Camagüey, 1891 - L'Havana, 1956), poeta cubà associat amb el moviment simbolista
 Melecio Brull Ayerra (San Martín de Unx, Navarra, 1858 - Madrid, 1923), pianista i compositor espanyol del Romanticisme 
 Pere Brull Carreras (Vilanova i la Geltrú, 1943 - 2010), pintor català
Oristà

Oristà és el municipi més gran de la comarca del Lluçanès a la vall de la riera Gavarresa. Està situat a l'oest de la regió de l'Alt Ter. Consta de dos nuclis urbans: Oristà i la Torre d'Oristà, uns quatre quilòmetres a ponent. La seu administrativa es troba a Oristà.

Història 
Oristà és un poblat posterior a l'època romana, tot i que en aquella època estava situat poc més lluny de la vila actual. Actualment allà hi resten les ruïnes del que va ser un campament força important romà, anomenat Puig Ciutat, el qual ocupava unes cinc hectàrees i que recentment s'han obert al públic.

Al  Oristà hi va néixer el bandoler Perot Rocaguinarda. La masia on va néixer es troba a pocs quilòmetres del poble, junt amb el cingle dels Tres Còdols, on el bandoler s'amagava i on es guarden algunes de les seves inscripcions en la roca.

Durant la Guerra de Successió espanyola la vila fou cremada en l'onada de repressió desfermada pel duc de Pòpoli a principi de febrer de 1714 quan les tropes de Felip V van entrar a sang i foc a la sotsvegueria del Lluçanès.

A primers del 1714, diverses poblacions de la Catalunya central es van aixecar en armes contra els nous impostos que obligaven a pagar la subsistència de l'exèrcit de Felip V. L'11 de gener, el regiment borbònic de Lleó es va presentar a Balsareny per reclamar la taxa. Tres jornades després, uns dos mil sometents de la rodalia, la major part provinents del Lluçanès, van sorprendre el regiment borbònic i el van fer presoner.

Com a represàlia, a principi de febrer del 1714 les tropes de Felip V, comandades pel mariscal José Carrillo de Albornoz, comte de Montemar, van entrar a sang i foc a la sotsvegueria del Lluçanès. La ràtzia va provocar que la localitat d'Oristà fos saquejada i cremada, a més d'altres nuclis de l'entorn.

L'acció d'Oristà fou un conflicte armat que enfrontà les tropes carlines i les liberals el 12 de juny del 1873 en el marc de la Tercera Guerra Carlina, en la qual Alfons Carles de Borbó i Martí Miret derrotaren el general Álvarez.

El 3 de maig de 2023 el municipi, que fins aleshores formava part de la comarca d'Osona, va passar a integrar-se a la nova comarca del Lluçanès.

Demografia

Geografia 
 Llista de topònims d'Oristà (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Museu Rocaguinarda de Terrissa dels Països Catalans.
 Puig Ciutat.
 Sant Andreu d'Oristà i Cripta tribuna.

Referències

Enllaços externs 

 

 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Espinelves

Espinelves és un municipi de la comarca d'Osona, dins la subcomarca de Les Guilleries, està situat al sud-est de la regió de l'Alt Ter i està al límit amb la comarca de La Selva, però pertanyent a la província de Girona.

Història

Fets del 1714 
El 13 de gener de 1714, set-cents efectius borbònics es van allotjar a Arbúcies. Els abusos comesos per la soldadesca van motivar que, l'endemà al matí, sometents d'Espinelves i d'altres poblacions de l'entorn fessin una emboscada al destacament. L'atac es va produir a la rodalia d'Arbúcies i va provocar que uns cinc-cents soldats borbònics fossin capturats, mentre que la resta, malferits, van retrocedir fins a Hostalric. Poques jornades després, els presoners van ser restituïts a l'exèrcit de Felip V.

Com a represàlia pels fets ocorreguts, el 30 de març de 1714, un destacament borbònic encapçalat pels generals Tiberio Caraffa i Feliciano Bracamonte es va dirigir a Espinelves. Amb l'objectiu d'atemorir la població civil, el comandament va ordenar que els soldats entressin a sang i foc i la vila va ser saquejada i incendiada.

Demografia

Geografia 
 Llista de topònims d'Espinelves (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 L'Arborètum de Masjoan.

Fires i festes 
 Al desembre se celebra la Fira de l'Avet.
 Mercat d'Espinelves, el primer diumenge de cada mes.
Artesania, gastronomia, producte de proximitat, exposicions, música en directe, activitats infantils...

Curiositats 
 L'espècie d'avet Abies masjoanis és autòctona del municipi, concretament de la masia Masjoan, creada pel creuament entre les espècies Abies alba i Abies pinsapo
 El grup de música Blaumut va gravar-hi el videoclip de la cançó "Equilibri", de l'àlbum de títol homònim, a Espinelves.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
El Brull

El Brull és un municipi de la comarca d'Osona, situat entre la plana de Vic i el massís del Montseny. Està situat al sud de la regió de l'Alt Ter. Tradicionalment era format pels nuclis del Brull, Sant Jaume de Viladrover i Sant Cristòfol de la Castanya, però avui cal afegir-n'hi un de nou, l'Estanyol, una urbanització que s'ha format entre el Brull i Sant Jaume de Viladrover per efecte del camp de golf que hi ha. El Brull és el nucli principal i la capital administrativa.

El municipi s'estén entre la plana osonenca i la serra del Montseny, bona part del territori és dins del Parc Natural del Montseny. L'economia del municipi varia segons el nucli: a Sant Jaume de Viladrover predomina l'agricultura i la ramaderia, el Brull es dedica sobretot a les activitats turístiques, a la Castanya les activitats principals són la ramaderia i l'aprofitament forestal. La geografia del Brull és diversa: a Sant Jaume de Viladrover hi predominen els camps de conreu i boscos mixtos. A la resta del municipi els boscos d'alzines, roures, castanyers i pins ocupen la major part de l'espai. A dalt de tot es troben fagedes, matollars i landes. En el municipi hi ha nombroses fonts com la Font Pomereta i també hi ha molts torrents i rieres com la riera de Picamena i el torrent de Valldoriola, el qual dona inici al riu Gurri. Dins el Brull hi són presents moltes muntanyes com el Matagalls, el Sui, el Puig Drau, el Puigcastellar, el turó del serrat de l'Ori...

Declaració d'independència 
El dia 15 d'octubre del 2012 l'Ajuntament del Brull es declara Territori Català Lliure.

Geografia 
 Llista de topònims del Brull (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Elements destacats 
 alzina de l'Estanyol
 església romànica de Sant Martí del Brull
 església romànica de Sant Jaume de Viladrover
 església romànica de Sant Cristòfol de la Castanya
 muralla ibèrica () dins del Parc Natural del Montseny
 ruïnes del castell del Brull
 turó de Morera
 turó del Pla de la Barraca

Referències

Enllaços externs 

 pàgina web de l'Ajuntament
 informació de la Generalitat de Catalunya
 informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 informació útil del Brull
Punt d'ebullició

El punt d'ebullició o la temperatura d'ebullició d'una substància és la temperatura a la que les fases líquida i gasosa es troben en equilibri, és a dir, quan la pressió de vapor del líquid s'iguala a la pressió externa. Hi ha una relació directa entre la temperatura d'ebullició i la pressió que suporti el líquid, com més gran sigui la pressió, més gran serà la temperatura d'ebullició.

La temperatura d'una substància o d'un cos és una mesura de l'energia cinètica de les seves molècules. A temperatures inferiors al punt d'ebullició, només una petita fracció de les molècules de la superfície, tenen suficient energia per a trencar la tensió superficial i escapar.

En arribar al punt d'ebullició, la majoria de les molècules són capaces de fugir des de qualsevol part del cos (no només des de la superfície). Tanmateix, per a la creació de bombolles en tot el volum del líquid, es necessiten imperfeccions o moviment, precisament a causa del fenomen de la tensió superficial. Un líquid pot escalfar-se per sobre del seu punt d'ebullició. En aquest cas parlem de sobreescalfament. En un líquid sobreescalfat, una petita pertorbació, provocarà una ebullició sobtada (i potser fins i tot explosiva) del líquid. Aquest fenomen es pot observar en escalfar aigua en un recipient llis (per exemple de Pyrex) en un microones. En afegir un sòlid (per exemple sucre) a aquesta aigua sobreescalfada, el contingut complet pot començar a bullir de manera explosiva, causant cremades a les persones properes.

El punt d'ebullició, depèn força de la pressió, a diferència del punt de fusió que ho fa molt menys. Aquesta diferència permet la intersecció de les corbes d'equilibri de fusió i ebullició en el diagrama Pressió - Temperatura, en l'anomenat punt triple, una pressió i temperatura on coexisteixen en equilibri les tres fases: sòlida, líquida i gasosa. El punt d'ebullició de l'aigua a 1 atmosfera és de 100°C

Càlcul del punt d'ebullició 
El punt d'ebullició normal pot ser calculat mitjançant l'equació de Clausius-Clapeyron:

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Augment ebullioscòpic
 Diagrama de Dühring
 Punt crític
 Punt triple
 Regla de Trouton
 Sobreescalfament

Dinàmica de fluids
Propietats químiques
Termodinàmica
Tenor

En música, tenor és el nom donat al tipus més agut de veu d'home, que sol comprendre aproximadament del do3 al do5. El mateix nom es dona a aquell intèrpret que canta amb aquesta tessitura de veu.

Musicalment, en contra del que la major part de la gent creu, la veu de tenor és la més escassa de les veus d'òpera i els directors tenen grans problemes per trobar els tenors que necessiten. En general, els bons tenors reben més ofertes de les que poden acceptar. Per raons desconegudes, és una veu que s'ha fet cada vegada més estranya, fins al punt que pot dir-se que és una malaltia lírica d'aquest segle, tot i els abundants papers que hi ha per aquesta veu.

El tenor és la més aguda de les veus masculines anomenades naturals.

En l'ambit operístic es poden trobar els següents tipus de tenors:
 Tenor lleuger: té una veu àgil, capacitada per una perfecta vocalització, encara que amb uns aguts limitats. És freqüent entre els personatges de Rossini i Donizetti. Avui en dia aquests tipus de tenors interpreten Mozart i òpera bufa.
 Tenor líric: aquesta és la tessitura més freqüent de la veu de tenor i el seu so és suau, però no està gaire valorat en els termes d'extensió, aguts, possibilitats de superar l'orquestra o agilitat tècnica. Acostuma a ser l'intèrpret de la producció francesa, i també se sol trobar en Puccini, com en el Rodolfo de La Bohème. Un exemple d'aquest tipus de veu és Pavarotti.
 Tenor còmic: té un timbre clar i suau, amb gran capacitat de modulació del volum i per afrontar els passatges de coloratura amb extrems aguts. Els seus papers no són forçosament còmics.
 Tenor dramàtic (di forza): té una veu poderosa amb una vocalització tensa i exultant, emesa generalment de pit. Sense cap mena de dubte, es tracta del més infreqüent dels tenors, no únicament per les dificultats d'exigència tècnica que requereix, sinó per l'expressivitat dramàtica (fer creure el paper al públic), imprescindible en els seus personatges, cosa que fa que, per força, siguin també bons actors.

En el cant gregorià, el tenor és la nota central d'una salmòdia o d'un recitatiu que assumeix la funció dominant en els diversos modes.

En la polifonia medieval, a partir del , el tenor és el fragment melòdic procedent primer del cant gregorià i més tard del profà, que hom executava en notes llargues i greus a manera de cantus firmus i sobre el qual es desenvolupava l'organum i el discantus.

Al , un tenor era un fragment gregorià organitzat segons els modes rítmics que serveixen de base a l'edifici polifònic del motet.

El terme també s'aplica a instruments en el cas que un mateix instrument es construeixi en mides diferents que puguin sonar en tessitures diverses amb un timbre homogeni. En aquest cas el tenor és l'instrument de tessitura immediatament més greu que el contralt o alt. Això es dona sobretot en instruments utilitzats en el Renaixement i en el Barroc com la viola de gamba, la flauta de bec, etc. Actualment s'aplica al saxòfon i al trombó de colissa. Igualment deriva d'aquest sentit del mot, el nom de la tenora.

Referències 

 
Registres vocals
Amperímetre

Un amperímetre és un instrument de mesura que s'usa per quantificar el flux de corrent elèctric en un circuit. Els corrents elèctrics són mesurats en ampers, d'aquí el seu nom.

El disseny previ fou el galvanòmetre, que es basa en la desviació magnètica. Quan un corrent passa per la seva bobina, aquesta es mou dins d'un camp magnètic. S'intenta minimitzar la caiguda de tensió en la bobina per disminuir al màxim la resistència.

Si un galvanòmetre se sobreescalfa, poden cremar-se les diminutes espires del seu bobinat. Per mesurar grans corrents s'acobla en paral·lel una resistència al galvanòmetre, o s'empren transformadors de mesura. D'aquesta manera per l'aparell només passa una fracció mínima de corrent.

Els dissenys moderns usen un conversor analògic-digital (ADC) per mesurar el voltatge d'una resistència. Un microcontrolador llig l'ADC i fa els càlculs pertinents per traure el corrent que passa per la resistència.

Història 
La relació entre els camps de corrent elèctric, magnètics i les forces físiques va ser observat per primera vegada per Hans Christian Ørsted que, el 1820, va observar com una agulla d'una brúixola es desviava assenyalant al Nord quan un corrent fluïa en un filferro adjacent. El galvanòmetre de tangent va ser utilitzat per mesurar els corrents utilitzant aquest efecte, on es va proporcionar la força de restauració de tornar l'agulla a la posició zero del camp magnètic de la Terra. Això va fer que aquests instruments poguessin ser utilitzats només quan s'alineen amb el camp de la Terra. La sensibilitat de l'instrument es va incrementar mitjançant torns addicionals de filferro per multiplicar l'efecte.

Problemes dels amperímetres 
Un problema que es pot trobar en usar un amperímetre, és que s'ha d'inserir al circuit a mesurar (connexió en sèrie). En circuits d'alt voltatge de corrent altern, un adaptador acoblat magnèticament (pinça amperimètrica) converteix el camp magnètic que envolta un conductor en un corrent menut què pot ésser fàcilment mesurat per l'amperímetre. Els amperímetres de corrent continu que actuen sense contacte fan ús de sensors magnètics d'efecte Hall.

Vegeu també 
 Amperímetre de pinça

Instruments de mesura
Transductors
Cor (música)

Un cor és una agrupació musical de caràcter exclusivament vocal, format per cantaires que canten col·lectivament, sovint conduïts per un director. Per tant, el terme cor s'oposa a qualsevol tipus d'agrupació de veus solistes. Pres en aquest sentit, el mot cor és bàsicament sinònim de coral i també d'orfeó, tot i que sovint fan referència a diferències tant en la composició del grup com en la seva funció. L'agrupació coral més habitual, és la formada per quatre veus mixtes: sopranos, contralts, tenors i baixos. Un cor pot cantar amb acompanyament instrumental o sense. Quan ho fan sense acompanyament, es diu que canten a cappella. L'acompanyament pot ser un sol instrument (sovint el piano), un petit grup instrumental, o fins i tot una orquestra simfònica. Segons l'edat i el sexe dels cantaires, es parla de:
 cor d'infants, coral infantil o cor de veus blanques
 cor de dones
 cor d'homes
 cor mixt (homes i dones)
 cor de veus iguals

L'estructura més estandarditzada de les corals és un cor mixt a quatre veus: dues cordes per als homes –que anomenem tenors i baixos–, mentre que les sopranos i les contralts són les cordes femenines. També hi ha cors exclusius de dones o d'homes, com seria el cas de la Federació de Cors de Clavé. A Catalunya, es calcula que hi ha més de trenta mil cantaires federats en el Moviment Coral Català, que agrupa totes les federacions corals i que té un fort reconeixement internacional.

Referències

Vegeu també 
 Cor (teatre)

Enllaços externs 

 Federació de Cors de Clavé
 Corals Joves de Catalunya 
 Secretariat de Corals Infantils de Catalunya 
 Federació Catalana d'Entitats Corals
Lina Romay

Rosa Maria Almirall (Barcelona, 25 de juny de 1954 - Màlaga, 15 de febrer de 2012), més coneguda pel nom artístic Lina Romay, fou una actriu catalana, de presència constant en la filmografia de Jesús Franco a partir de l'any 1972. Esdevingué musa i parella en la vida real del director madrileny, amb qui convivia a Torremolinos. Deu el seu nom artístic a la cantant María Elena Romay.

Morí als 57 anys víctima d'un càncer inesperat.

Referències 

Actors barcelonins contemporanis
Morts a Màlaga
Morts de càncer a Espanya
Naixements del 1954
Seixanta-nou

El seixanta-nou és el nombre natural que segueix el seixanta-vuit i precedeix el setanta. S'escriu LXIX o 69 segons s'empren xifres romanes o àrabs, respectivament.

En altres dominis 
 La posició del seixanta-nou és, en sentit figurat i popularment, una pràctica sexual consistent en la mútua estimulació oral dels genitals de la parella. Consisteix, per tant, a practicar simultàniament una fel·lació i un cunnilingus en parelles heterosexuals, o bé dues fel·lacions o dos cunnilingus en cas de parelles homosexuals. Vegeu 69 (posició sexual)
 Designa l'any 69 i el 69 aC
 El vers 69 de Les Bucòliques de Virgili diu: «l'amor ho venç tot».
 És el nombre atòmic del tuli.
 El 69 és un del nombres simètrics que es pot llegir igual cap per avall.
 És el número del departament francès del Roine.
 És el nombre enter més petit que escrit en català conté les cinc vocals: seixanta-nou. El més petit que conté les cinc vocals sense repetir-ne cap és 1.039, mil trenta-nou.
 Entre 69² i 693, que són respectivament 4761 i 328509, contenen una vegada cadascun dels deu digits.

69
Gritos en la noche

Gritos en la noche és una pel·lícula de terror francoespanyola del 1962 dirigida per Jesús Franco. La va protagonitzar Howard Vernon com el boig Dr. Orloff, que vol reparar la cara de la seva filla desfigurada amb empelts d'altres pells. Aquesta pel·lícula va provocar diverses continuacions com El secreto el Dr. del Orloff (1964), Miss Muerte  (1966), El Enigma del ataúd (1969), La vie amoureuse de l'homme invisible  (1971),  Los ojos siniestros del doctor Orloff  (1973) i El Siniestro doctor Orloff  (1982).

Altres dades 
 Títol de la versió francesa: L'horrible docteur Orloff
 País: França-Espanya
 Altres Títols: The Awful Dr. Orloff (Estats Units)  The Demon Doctor (Regne Unit)

Argument 
Ajudat per l'estrafolari Morpho (Ricardo Valle), el Dr. Orloff segresta diverses dones incloent Dany (Maria Silva), una cantant de cabaret que oblida el collaret que permetrà a l'inspector Edgar Tanner (Conrado San Martin) de seguir-li la pista. Utilitzant Wanda Bronsky (Diana Lorys que també interpretava la filla) com a espia, Tanner atreu Orlof cap a una trampa, però els riscos seran més importants del que s'imaginava.

Repartiment 
 Howard Vernon: Dr. Orloff	
 Conrado San Martín: Inspector Tanner
 Diana Lorys: Wanda Bronsky 
 Perla Cristal: Arne
 María Silva: Dany
 Ricardo Valle: Morpho 
 Mara Laso: Irma Gold
 Venancio Muro: Jean Rousseau 
 Félix Dafauce: Inspector
 Faustino Cornejo: 	
 Manuel Vázquez: Klemp 
 Juan Antonio Riquelme:

Enllaços externs 
 Pàgina de la pel·lícula a l'IMDb
  Ressenya de Gritos en la noche 

Pel·lícules d'Espanya del 1962
Pel·lícules de França del 1962
Pel·lícules de terror d'Espanya
Pel·lícules de terror de França
Pel·lícules dirigides per Jesús Franco
El Poal

El Poal és un poble i municipi de la comarca del Pla d'Urgell. Va pertànyer a la Noguera fins que el Pla d'Urgell va ser creat com a unitat administrativa.

Geografia 
 Llista de topònims del Poal (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

El Poal està situat aproximadament a uns set quilòmetres del nord de Mollerussa, concretament a la zona d'influència del Canal d'Urgell, limita al nord amb Linyola, al sud amb El Palau d'Anglesola, a l'est amb Vila-sana i a l'oest amb Bellvís. És al sector de l'esquerra del riu Corb, a llevant de Bellvís.
 Altitud: 215 metres
 Superfície: 9 km²
 Habitants: 660 persones

Economia 
En aquesta fèrtil plana, regada pel Canal Auxiliar de l'Urgell, es conreen productes de regadiu com els farratges, blat de moro, cereals i arbres fruiters, i a més la ramaderia complementa l'economia del municipi.

Els sectors d'ocupació de la població són: agrari, indústria, construcció i serveis.

Així mateix es disposa d'un complex dotat amb piscines i instal·lacions esportives.

Demografia 

El 1787 es va incorporar a Bellvís, i el 8 de maig del 1922 se'n va desagregar.

Festes, fires i altres celebracions 
 Carnestoltes:
 Divendres de Carnestoltes (gran foc organitzat pel jovent del poble, menjar i gresca).
 Dissabte de Carnestoltes (matança del porc)
 Festa Major: 29 d'agost
 Festa Major del Roser (2n cap de setmana de maig).
 Festa Major de Sant Joan Baptista (penúltim cap de setmana d'agost)
 Diada Nacional de Catalunya (sardinada popular amb havaneres al recinte de les piscines)

Llocs d'interès 

 L'Església parroquial, dedicada al degollament de Sant Joan, del S. XVIII.
 El Castell: Noble edifici del s.XVII, fou bastit el 1763 per iniciativa dels Desvalls, que van ser marquesos d'El Poal.
 Cases pairals al carrer Major: Cal Puig (del ) i Cal Francès.

Curiositats 
 Els jugadors de futbol Leo Messi i Bojan Krkic són cosins de quarta generació perquè els seus rebesavis són germans, i són nascuts a El Poal al .
 Al Poal va néixer l'any 1666 Antoni Desvalls i de Vergós, qui fou anomenat comandant dels Sometents de Catalunya per tal de defensar Barcelona contra les tropes de Felip V.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Barbens

Barbens és un municipi de la comarca del Pla d'Urgell.

Geografia 
 Llista de topònims de Barbens (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Municipi situat a la plana regada pel canal d'Urgell. El seu terme municipal és totalment pla i presenta una lleugera inclinació, inferior a l'1% d'est a oest. El riu d'Ondara creua el municipi, per bé que és un riu sec la major part de l'any. El terme municipal de Barbens apareix dividit en dues unitats. Un sector, anomenat Aguilella, és separat de la resta del terme pel municipi de Tornabous. El canal d'Urgell creua aquest sector per l'extrem nord, amb la qual cosa, una petita part del municipi resta en el secà. El sector principal del terme és travessat per la séquia segona del canal d'Urgell i inclou, a més de Barbens, el poble del Bullidor.

Des de l'any 1865, les aigües del canal d'Urgell reguen el municipi. Actualment, el conreu més estès és la fruita dolça, concretament pomes (en especial les varietats Golden Delicius, i en menor mesura noves varietats de poma roja com Gal·les, Top Red o Red Chief) i la pera (destacant la blanquilla i la Conference). Els conreus intensius de regadiu (blat, cereals i farratges) i els conreus d'horta (ceba) tenen una importància menor. En el sector ramader destaquen les granges destinades al bestiar porcí.

Demografia

Història 
Barbens apareix esmentat ja el 1099 en l'acta de consagració de l'església de Guissona (amb el nom de Barbene). La jurisdicció pertanya a la família Barrufell, que en cedirà el domini a la comanda templera de Gardeny el 1166. El 1168 fou creada la comanda de Barbens com a comanda independent. El primer comanador fou, el 1168, Ramon de Barrufell, antic senyor del castell. El 1237, extingits els templers, continuà com a comanda hospitalera, de la qual depenien els llocs de Belianes, Penelles i Aguilella fins al .

Administració 
A les eleccions locals de 2007, els resultats foren els següents:

Mentre que a les eleccions municipals celebrades l'any 2011, els resultats foren:

Festes locals 
 Festa Major (15 d'agost)
 Sant Roc (8 de novembre)
 Festa de la Poma (1a quinzena d'octubre). Festa lúdica i promocional del principal conreu del poble. Es realitzen estands per tot el poble amb pomes.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Patrimoni històric i artístic de Barbens

 
Viles closes del Pla d'Urgell
Castellnou de Seana

Castellnou de Seana és un municipi de la comarca del Pla d'Urgell.

Geografia 
 Llista de topònims de Castellnou de Seana (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Se situa al nord del riu Corb.

Demografia 

El 1940 es desagrega Vila-sana.

Política

Eleccions municipals de 2003 
A les eleccions municipals de 2003, els resultats foren els següents:

Eleccions municipals de 2007 
A les eleccions municipals de 2007, els resultats foren els següents:

Eleccions municipals de 2011 
A les eleccions municipals celebrades l'any 2011, els resultats foren:

Eleccions municipals de 2015 
A les eleccions municipals de 2015, els resultats foren els següents:

Eleccions municipals de 2019 
A les eleccions municipals de 2019, els resultats foren els següents:

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya