alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Kosmonautika

Kosmonautika je oblast vědy a techniky, která se zabývá cestováním mimo zemskou atmosféru. Zahrnuje lety, technické řešení a teorii letu kosmických lodí, kosmických stanic, vesmírných sond nebo kosmických raketoplánů, které vzlétají nebo pouze přistávají jako letadlo. Za jejího zakladatele je považován Konstantin Eduardovič Ciolkovskij.

Zabývá se výpočty drah, technickým řešením kosmických raket, komunikačními technologiemi, zpracováním údajů, konstrukcí družic nebo jiných kosmických zařízení. Mezi její oblasti patří problematika spojená s pobytem člověka ve vesmíru, vědecké a výzkumné programy v spojitosti s průzkumem kosmického prostoru okolo Země a okolo jiných vesmírných těles, ale také průzkum povrchu samotných vesmírných těles. Kosmonautika není výzkum vesmíru ze zemského povrchu například pomocí dalekohledů, při kosmonautice jde vždy o kosmický let.

Teorie kosmických letů zahrnuje výpočty letových parametrů, dosažení kosmických rychlostí, výpočty elementů drah. Řadí se sem také výpočet životnosti umělých kosmických těles, výpočet optimálních drah k planetám a jiným tělesům nebo změn drah gravitačním působením těchto těles.

Technika kosmických letů se zabývá konstrukcí raketových motorů nebo jednotlivých stupňů, složením paliva, způsoby navedení na oběžnou dráhu a přistání, způsoby komunikace, navigace a řízení letů. Dále sem patří také zabezpečení orientace v kosmickém prostoru, spojování kosmických lodí a orbitálních stanic nebo zabezpečení pobytu člověka v kosmické lodi.

Přehledy 
 Seznam pilotovaných vesmírných letů 1961–1986
 Seznam pilotovaných vesmírných letů 1987–1999
 Seznam pilotovaných vesmírných letů 2000–2009
 Seznam pilotovaných vesmírných letů 2010–2019
 Seznam pilotovaných vesmírných letů 2020–současnost

Odkazy

Související články 
 Dějiny průzkumu sluneční soustavy
 Historie kosmonautiky
 Kosmický let
 Umělé kosmické těleso
 Kosmický raketoplán
 Stav beztíže

Externí odkazy 
 
 Encyklopedie SPACE 40
 Český kosmonautický portál
 Kosmonautika pro laiky

 
Letectví
Normanské ostrovy

Normanské ostrovy (anglicky Channel Islands) se nacházejí v Lamanšském průlivu nedaleko francouzského pobřeží poloostrova Cotentin.

Zeměpis 

Největšími městy Normanských ostrovů jsou s 28 000 obyvateli Saint Helier, správní středisko Jersey, a Saint Peter Port, správní středisko Guernsey, které má 16 300 obyvatel. Celkem žije na ostrovech asi 148 000 lidí.

Rozloha: 196,8 km2, z toho
  Jersey (116,2 km2)
  Guernsey (65 km2)
  Alderney (7,9 km2)
  Sark (5,5 km2)
  Herm (2 km2)
 Brecqhou či Brechou (0,3 km2)
 Jethou (0,2 km2)

Historie 

Ostrovy, které tvořily od roku 933 část normanského vévodství, byly spolu s ním v osobě Viléma Dobyvatele roku 1066 spojeny s Anglií. Zatímco pevninská část Normandie v roce 1204 přešla do francouzského držení, ostrovy zůstaly ve svazku s Anglií jako její jediný zbytek. Za druhé světové války, od 30. června 1940 do 9. května 1945, byly Normanské ostrovy okupovány německou armádou. Do přelomu 19. a 20. století se na ostrovech hovořilo místními normanskými nářečími francouzštiny, která však postupně ustoupila angličtině. Dnes už jersejštinu (jèrriais) a guernsejštinu (dgèrnésiais) ovládají jen 2 či 3 % obyvatel, převážně staršího věku. Místní jazyk tak přetrvává hlavně v podobě zeměpisných jmen.

Státní zřízení 
Normanské ostrovy netvoří jeden politický celek, ale sestávají ze dvou oblastí, zvaných anglicky bailiwicks (v češtině zhruba místodržitelství) – Bailiwick of Guernsey a Bailiwick of Jersey. Tyto oblasti netvoří část Spojeného království, ale jsou, podobně jako ostrov Man, dependencí britské koruny; jejich hlavou je král Karel III. Britský z titulu normanského vévody. Obě ostrovní území mají se Spojeným královstvím společnou měnovou unii, dohodu o volném pohybu (tzv. Common Travel Area) a společnou zahraniční politiku.

Externí odkazy 
 
 
 Normanské ostrovy: vzorová okupace po německu

 
Britské ostrovy
Severozápadní Evropa
Závislá území v Evropě
Souostroví Atlantského oceánu
Lamanšský průliv
Souostroví Evropy
Souostroví Spojeného království
Seznam představitelů Afghánistánu

Seznam státních představitelů Afghánistánu zahrnuje hlavy afghánského státu od získání plné suverenity v roce 1919.

Králové 
 Amanulláh (1919–1929), do roku 1926 emír
 Habíbulláh (II.) (1929), vzbouřenec
 Muhammad Nádir Šáh (1929–1933)
 Muhammad Záhir Šáh (1933–1973)

Prezidenti 
 Muhammad Dáúd Chán (1973–1978)
 Núr Muhammad Tarakí (1978–1979), LDSA
 Hafizulláh Amín (1979), LDSA
 Babrak Karmal (1979–1986), LDSA
 Muhammad Nadžíbulláh (1987–1992), LDSA
 Abdurrahmán Hatís (1992)
 Sibghatulláh Mudžaddadí (1992)
 Burhánuddín Rabbání (1992–1994/1996)
 Hámid Karzaj (2002–2004 prozatímní, 2004–2014 oficiální)
 Ašraf Ghaní (faktický vládce 2014–2021; 2021-dosud v exilu)

Kníže věřících 
 mullá Muhammad Umar (1996–2001)
 mullá Hajbatulláh Achúndzáda (2021-dosud)

Poznámky

Externí odkazy 
 

Dějiny Afghánistánu
Afghánistán
představitelé
Guernsey

Guernsey je druhý největší z Normanských ostrovů (Channel Islands). Leží v Lamanšském průlivu mezi pobřežím Francie a Británie.

Ostrov Guernsey má rozlohu 78 km2 a 65 228 obyvatel, administrativně se člení na 10 farností (parishes). Hlavním městem je Saint Peter Port se 16 300 obyvateli.

Guernsey, spolu s několika dalšími menšími ostrovy, představuje britskou korunní dependenci, oficiálně zvanou Bailiwick of Guernsey, česky Rychtářství Guernsey. Má vlastní měnu (guernseyská libra), zákony a parlament s rozsáhlou autonomií. Nejvyšší úředník, předsedající parlamentu (angl. States of Guernsey, česky guernseyské stavy) i soudu, nese tradiční titul bailif (Bailiff). Kromě toho existuje také úřad guvernéra (Lieutenant Governor), který má dnes už jen symbolický význam, protože britská vláda prakticky odpovídá pouze za obranu a diplomatickou reprezentaci ostrovů. Ostrovy Alderney a Sark mají navíc v rámci državy Guernsey vlastní svébytné zřízení.

Ke Guernsey tak náleží ostrovy:
 Alderney (7,9 km², 2 400 obyvatel)
 Sark (5,5 km², 610 obyvatel)
 Herm (2 km², 60 obyvatel)
 Brecqhou
 Burhou
 Jethou
 Lihou

Související články 
 Jersey
 Guernseyský skot

Externí odkazy 
 
 
 https://web.archive.org/web/20070505231025/http://www2.gov.gg/ccm/portal/ – oficiální stránky guernseyské vlády

 
Ostrovní státy a území
Závislá území v Evropě
Normanské ostrovy
Zámořská území a korunní dependence Spojeného království
Ostrovy Normanských ostrovů
Dynamit

Dynamit je výbušnina založená na explozivním potenciálu nitroglycerinu, který se v ní vyskytuje absorbován v křemelině.

Oproti klasickému tekutému nitroglycerinu se vyznačuje mnohonásobně vyšší stabilitou oproti tlaku nebo nárazu. Dynamit vynalezl švédský chemik Alfréd Nobel v roce 1866, patent získal v roce 1867. Slovo pochází z původně Nobelem navrženého názvu Kieselgur-dynamite (Kieselgur je německy křemelina, dynamite řecky plná síly), byl také zpočátku dodáván jako Nobelův výbušný prach.

Dynamit se obvykle skládá ze tří dílů nitroglycerinu, jednoho dílu křemeliny a malého množství jedlé sody. Tato směs je tvarována obvykle do podoby tyček. Později byla ve směsi nahrazena křemelina (infusoriová hlinka) dusičnanem draselným (KNO3) a dusičnanem sodným (NaNO3) a pro lepší nasákavost se přidávaly suché dřevité piliny.

Dynamit mrzne při 8 °C, a proto se obtížně používal v chladném počasí. Proto se používal zimní dynamit (tzv. IZ dynamit), který obsahoval nemrznoucí příměsi jako di-nitro-glycerin nebo trinitrotoluen.

K výbuchu je potřeba rozbuška. Samotný dynamit je poměrně stálý na rozdíl od samotného nitroglycerinu, který vybuchuje již při malém nárazu.

Po určité době se mohou na povrchu dynamitu objevit kapky nitroglycerínu. Proto je třeba se starším dynamitem zacházet extrémně opatrně – je podobně citlivý na sebemenší náraz jako samotný nitroglycerin.

V českých zemích byla postavena první továrna na dynamit roku 1870 v Zámecké rokli poblíž Prahy.

Od začátku 20. století je význam dynamitu poměrně malý. Nahradily ho směsi nitroglycerinu, popř. EGDN s dusičnanem amonným a dalšími aditivy jako je např. nitrocelulóza a piliny.

Odkazy 


Reference

Související články 
 Alfred Nobel
 Nitroglycerin
 Trhavina
 Semtex

Externí odkazy 
 
 
 Objevil dynamit Alfred Nobel? Ne, byl to někdo jiný!, Bejvávalo.cz; původ historického článku: Epocha 1907, autor, Kn. Online od 19. března 2018.

Výbušniny
POV-Ray

POV-Ray, plným názvem Persistence of Vision Ray-Tracer je software pro vytváření obrázků 3D počítačové grafiky pomocí metody sledování paprsku (raytracing). K popisu scény se používá specializovaný programovací jazyk označený SDL (scene description language). Jelikož tento způsob práce není příliš efektivní, používají se různě nástavby. Nejznámějším programem, který vytváří scény pro POV-Ray je německý Moray, ale existují i plug-iny pro jiné programy, jako například PovAnim pro Blender.

POV-Ray mimo jiné podporuje:
 CSG – Constructive Solid Geometry
 radiozitu (nepřímé šíření světla)
 Photons (výrazné světelné svazky vrhané průhlednými objekty)
 Image Maps (potažení objektu bitmapovou grafikou)
 Normal Maps (specifické vystínování objektu k dosažení vzhledu deformovaného povrchu podle bitmapové grafiky)

POV-Ray se šíří pod freewarovou licencí.

Externí odkazy 
 
  www.povray.org – oficiální stránka (anglicky)
  POV-Ray – freewarový zázrak na serveru Grafika on-line
  Seriál Vykreslujeme 3D scény s POV-Ray – vychází na Root.cz

Grafický software
Software pro Windows
Software pro Unix
Freeware
Software pod licencí GNU AGPL
Svobodný software naprogramovaný v C++
Doménově specifické jazyky
Granát

Slovo granát může znamenat:

 Granát (minerál) – minerál, který se používá mj. jako drahý kámen.
 Granát (zbraň)
 Obranný granát
 Útočný granát
 Dělostřelecký granát
 Granát (Lužické hory) – vrchol v Lužických horách
 Granát (pivo) – značka českého piva
 Granát (heraldika) – heraldické znamení vojevůdců
 Granát Turnov – šperkařská firma se sídlem v Turnově

Externí odkazy
Přenos signálu



Vysílač 
 Zdroj zprávy → Kódování zprávy → Modulace → Koncový stupeň vysílače → Anténa

Zdroj el. energie → Nosný VF signál -^^

Zdroj zprávy se nejdříve zakóduje, poté se provede modulace (amplitudová, frekvenční nebo fázová), kde se k modulačnímu signálu přidá nosný signál a vznikne modulovaný signál. Ten se zesílí v koncovém stupni vysílače a vyzáří anténou.

Přijímač 
Anténa → Vstupní část přijímače → Demodulátor → Dekodér → Příjemce zprávy

Signál přijatý anténou se nejdříve zesílí ve vstupní části přijímače a poté se provede demodulace a dekódování zprávy.

Telekomunikace
Elektrotechnika
Stereo

Stereo (řecky pevný, prostorový, tělesný) označuje technologie, které umožňují prostorové zobrazení:
 zvuku – stereofonie
 obrazu – stereoskopie.

Stereofonie 
Stereofonie, zkráceně stereo, je vícekanálový záznam, přenos a reprodukce zvuku, která má v posluchačích vyvolat prostorový dojem.

Původní systémy záznamu a přenosu zvuku nepoužívaly stereo efektu, ale byly pouze monofonní – jednokanálové. Po mnoha desítkách let experimentů se vícekanálový zvuk prosadil ve spotřební elektronice v šedesátých letech dvacátého století.

Gramofonový záznam 
U gramofonové desky bylo stereofonního záznamu dosaženo tak, že kmitání levého a pravého kanálu je vyryto (mechanicky rozdvojeno) do jedné jediné drážky v rovinách nakloněných vlevo a vpravo o 45° proti rovině desky. Dosahuje se tím i kompatibility s původním monofonním záznamem, protože vodorovný pohyb přenosky odpovídá součtu kanálů a tím i monofonnímu signálu.

Magnetofonový záznam 
U analogových magnetofonů je pro záznam každého stereofonního kanálu na magnetofonové pásce použita samostatná záznamová stopa.

Digitální záznam 
Pro digitální záznam stereofonního zvuku bývají oba kanály časově multiplexovány
a na digitálním nosiči záznamu zaznamenány odděleně.

Rozhlasový přenos 

Stereo signál není možné přenášet amplitudovou modulací (AM) při zachování zpětné kompatibility. Využívá se proto pouze při frekvenční modulaci (FM).
Ve vysílači je frekvencí 38 kHz přepínán levý a pravý signál elektronickým přepínačem.
Takto vytvoříme signál kde je složka M (součet levého a pravého kanálu) a složka S (rozdíl levého a pravého kanálu). Složka M je ve frekvenčním rozsahu 30 Hz – 15 kHz a složka S v rozsahu 23–53 kHz (což je pro člověka neslyšitelné pásmo a proto je tento signál zpětně kompatibilní s mono signálem). K těmto složkám je ještě přidán tzv. pilotní signál s frekvencí rovnou polovině přepínacího signálu, čili 19 kHz. Ten umožňuje dekódování a zpětné vytvoření stereofonního signálu.

Související články 
 2D, 3D
 kvadrofonie, 5.1, Surround, joint-stereo, Dolby Stereo
 stereoskopie (stereo film, stereo fotografie)
 stereo fotogrammetrie, stereogram, stereometrie, stereokomparator, stereotypie

Externí odkazy 
 

Filmové technologie
Audiotechnika
Televize
Zvuk
Emfáze

Emfáze (z řec. emphasis, zdůraznění) je proces používaný v elektrotechnice pro zlepšení přenosových parametrů. Skládá se ze dvou částí: preemfáze na straně vysílače a deemfáze na straně přijímače. Používá se hlavně u frekvenčně modulovaných signálů, např. vysílání FM rozhlasu.

Principem emfáze je cílená úprava amplitudově-frekvenční charakteristiky signálu tak, aby se snížily účinky šumu na přenosový kanál.

Při preemfázi se část frekvenčního spektra zesílí, při deemfázi se stejná část stejným způsobem zeslabí. Jelikož míra šumu při frekvenční modulaci s kmitočtem roste, zesílením a následným zeslabením vysokofrekvenční části signálu dojde ke snížení celkové úrovně šumu (ke zvýšení poměru signál/šum. U FM rozhlasu se používá zesílení se strmostí 6 dB/oktáva (3 dB/dekáda).

Preemfáze a deemfáze se může používat i v jiných situacích, kdy je známá frekvenční charakteristika šumu, např. při záznamu a zpracování zvuku.

Související články 
 Modulace

Rozhlasová technika
Elektrotechnika
Hanuš Bonn

Hanuš Bonn, známý také pod pseudonymem Josef Kohout, (5. července 1913, Teplice – 20. října 1941, koncentrační tábor Mauthausen) byl český básník, literární kritik a překladatel poezie starších národů.

Život 
V roce 1932 ukončil studium na gymnáziu v Praze, poté studoval práva na Univerzitě Karlově spolu se svým přítelem Rudolfem Margoliem, která úspěšně dokončil v roce 1938. Hanuš Bonn se aktivně zapojil do českožidovského hnutí. Od roku 1939 byl vedoucím funkcionářem Pražské židovské obce.

Přispíval do několika časopisů a novin: Studentský časopis, Rozhledy, Literární noviny, Lidové noviny, atp. Publikoval i v Jarním almanachu básnickém 1940.

Před Deportací bydlel v Dlouhé ulici č. 14 na Praze 1.

V říjnu 1941 byl nacisty poslán do transportu do koncentračního tábora Mauthausen, kde byl zavražděn.

Dílo 
 
Jeho dílo bylo ovlivněno tvorbou J. Ortena. V jeho díle se odráží depresivní atmosféra evropských předválečných událostí a jeho vlastní pocity nejistoty, úzkosti a strachu.

 Tolik krajin
 Daleký hlas – překlad písňových textů primitivních národů

Posmrtně 
 Dílo Hanuše Bonna, Václav Petr, Praha 1947
 Dozpěv, Academia, Praha 1995

Odkazy

Literatura

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura v letech 1900–1945
 Skupina 42
 Rudolf Margolius

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Databáze autorit Národní knihovny ČR, Hanuš Bonn

Čeští básníci
Čeští literární teoretici
Čeští překladatelé
Židovští básníci
Oběti druhé světové války
Čeští Židé
Překladatelé do češtiny
Básníci tvořící česky
Oběti holokaustu
Absolventi Právnické fakulty Univerzity Karlovy
Vězni koncentračního tábora Mauthausen
Narození v roce 1913
Narození 5. července
Narození v Teplicích
Úmrtí 20. října
Úmrtí v roce 1941
Úmrtí v koncentračním táboře Mauthausen
Muži
Vasilij Vasiljevič Dokučajev

Vasilij Vasiljevič Dokučajev (; 1. března 1846 – 8. listopadu 1903), byl ruský pedogeograf, pedolog, geolog a geomorfolog. Je považován za zakladatele pedologie.

Život 
Vasilij Vasiljevič Dokučajev se narodil 1. března v Miljukovu (Милюково) v Rusku. Studoval Matematickofyzikální fakultu v Petrohradě, kde se stal kurátorem mineralogie, zabývá se ale čtvrtohorními sedimenty a půdami evropské části Ruska. Mezi lety 1871 a 1877 vykonal mnoho cest po centrálním a severním Rusku, jižním Finsku, kde studoval geologické struktury a geologickou činnost řek. Výsledky průzkumu shrnul v práci  (Způsoby utváření říčních údolí evropské části Ruska).

V roce 1882 přijímá nabídku oblastní správy Nižního Novgorodu prozkoumat geologické a půdní poměry oblasti.

V roce 1883 ve spisu  (Ruská černozem) popisuje jejich prostorové rozšíření, složení a strukturu, taktéž způsob jejich vzniku a jejich klasifikaci.

Výzkum započatý v roce 1882 publikuje ve 14 svazkovém díle  (Klasifikace půd Nižnonovgorodské gubernie), která obsahovala pedologickou a geologickou mapu.

Ocenění 
Dokučajev je obecně považován za zakladatele pedologie. Bylo po něm pojmenováno město Dokučajivsk na Ukrajině a jméno Dokučajev nese na jeho počest kráter na Marsu. V letech 1981–1991 existovala v Praze–Stodůlkách ulice Dokučajevova; v roce 1991 byla přejmenována na Dominovu.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

Ruští vědci
Ruští pedologové
Ruští geologové
Ruští geografové
Geografové 19. století
Geografové 20. století
Absolventi vysokých škol v Rusku
Nositelé Řádu svatého Stanislava
Nositelé Řádu svaté Anny
Narození v roce 1846
Narození 1. března
Úmrtí v roce 1903
Úmrtí 8. listopadu
Úmrtí v Petrohradu
Pohřbení na Smolenském luterském hřbitově
Muži
Bjarne Stroustrup

Bjarne Stroustrup (* 30. prosince 1950, Aarhus, Dánsko) je dánský programátor a informatik, profesor na Texas A&M University a tvůrce programovacího jazyka C++.

Knihy 
 Bjarne Stroustrup: The C++ Programming Language, 
 Bjarne Stroustrup: The Design and Evolution of C++
 Margaret A. Ellis, Bjarne Stroustrup: The Annotated C++ Reference Manual

Externí odkazy 
 
 
  Domovská stránka

Narození v roce 1950
Žijící lidé
Spisovatelé literatury o programování
Dánští informatici
Dánští programátoři
Muži
Narození v Aarhusu
Narození 30. prosince
Jan Kantůrek

Jan Kantůrek (4. května 1948 Zlín – 21. března 2018 Praha) byl český překladatel převážně fantasy, science fiction, komiksů a westernů z angličtiny. Jeho nejznámějšími překlady jsou cyklus Zeměplocha od Terryho Pratchetta a knihy o barbaru Conanovi od R. E. Howarda i jeho pokračovatelů.

Byl ženatý a měl dvě děti. Žil v Praze. V letech 1975–1990 pracoval jako technický redaktor v nakladatelství Artia, od roku 1990 do roku 1992 byl vedoucím odbytu nakladatelství Aventinum, od té doby byl překladatelem na volné noze. V roce 1984 se podílel na obnově Klubu Julese Vernea, pro jehož fanziny brzy začal překládat, např. několik krátkých Howardových povídek. Od roku 2003 byl jeho předsedou. Byl sběratelem komiksů. Podle vlastních slov i podle slov svého vydavatele v Česku Vlastimíra Talaše anglicky uměl číst, ale měl problémy mluvit.

Patřil k našim nejpopulárnějším překladatelům jak u fanoušků SF, tak i širší čtenářské veřejnosti díky vynalézavosti, s níž převádí slovní hříčky v Zeměploše. Ve fandomu byl oblíben rovněž díky svému předčítání z připravovaných Pratchettových knih a občasným jiným pořadům na conech; velký úspěch sklidil v roli Knihovníka v ochotnických inscenacích divadelních her ze Zeměplochy, pro niž byl jedinečně fyzicky disponován. Získal ceny Akademie science fiction, fantasy a hororu pro nejlepšího překladatele let 1995–97 a 1999, v ročníku 2003 také cenu za dlouholetou práci pro SF. Menšina čtenářů kritizovala jeho věcné chyby a anglicismy ve stylu.

Přeložil více než dvě stě titulů; autoři, jimž se věnoval soustavněji, jsou kromě výše uvedených: Poul Anderson, Piers Anthony (dva díly humoristické fantasy Xanth), Edgar Rice Burroughs (cykly John Carter, pán Marsu, Pellucidar a několik pozdních titulů o Tarzanovi), Lyon Sprague de Camp, Lin Carter, Lester Del Rey (u všech tří zejména, ale ne výhradně pro jejich conanovská díla), autor westernů Louis L'Amour, Roger Zelazny a komiks Sláine.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Jan Kantůrek, discworld.cz

Čeští překladatelé
Čeští překladatelé z angličtiny
Překladatelé do češtiny
Narození 4. května
Narození v roce 1948
Narození ve Zlíně
Úmrtí 21. března
Úmrtí v roce 2018
Úmrtí v Praze
Muži
Halný

Halný vítr je vítr fénového typu vanoucí v jižním Polsku, v Karpatech. Nejprudší větry tohoto typu vanou v jihovýchodní části Polska, region Podhale, kde vane z Tater, od horských štítů směrem k údolím. Jde o teplý a nárazový vítr, někdy způsobuje značné škody – strhává střechy, ničí lesy (polomy). Může mít vliv i na člověka (nespavost, bolesti hlavy atp.). Název pochází z polského slova hala, mn. č. hale, což v překladu znamená hole, horské louky či horské pastviny.

Polsko
Větry
Velké planiny

Velké planiny, též Velké roviny, Velké pláně či Velké prérie (anglicky Great Plains, francouzsky Grandes Plaines, španělsky Grandes Llanuras), je oblast v Kanadě a ve Spojených státech amerických s malým přesahem do Mexika. Leží mezi Skalnatými horami na západě a řekou Mississippi na východě. Je tvořená soustavou plošin a pokrytá převážně prérijní vegetací, popřípadě stepními travinami. Velké planiny se rozprostírají od pánve Mackenzie v kanadské Albertě po plošinu Edwards Plateua v jižním Texasu. Jsou hlavní obilnářskou oblastí Severní Ameriky. V rámci geomorfologického členění Spojených států tvoří Velké planiny provincii Vnitřních rovin (Interior Plains). Jejich kanadská část tvoří samostatnou provincii Prairie Grassland.

Členění 
 Coteau du Missouri nebo Missouri Plateau (Missourská plošina)
 Black Hills (Černé vrchy)
 High Plains (Vysoké roviny)
 Colorado Piedmont (Koloradská piedmontní plošina)
 Raton Plateaus (Ratonské plošiny)
 Edwards Plateau
 Central Texas (Střední Texas)

Reference

Externí odkazy 
 
 Fyzickogeografická mapa Kanady
 Parks Canada: Interior Plains 
 Physiographic divisions of the conterminous U. S.

 
Geografie Severní Ameriky
Ekoregiony Severní Ameriky
Teplotní součinitel elektrického odporu

Teplotní součinitel odporu (též teplotní součinitel rezistivity) je fyzikální veličina vyjadřující závislost odporu (rezistivity) vodiče (polovodiče) na teplotě. Odpor elektrických vodičů s rostoucí teplotou stoupá, teplotní součinitel odporu má kladnou hodnotu. Odpor polovodičů s rostoucí teplotou klesá, teplotní součinitel odporu má zápornou hodnotu.

Značení a jednotky 

 Symbol veličiny: α (příp. αR)
 Jednotka: kelvin na −1. (shodná se stupněm Celsia na −1), značka jednotky: K−1 (°C−1)
 Výpočet:  , kde R0 je počáteční odpor, ΔR je rozdíl odporů při rozdílu teplot Δt
 Použití: 
 výpočet odporu R vodiče, je-li znám počáteční odpor R0 a rozdíl teplot Δt 
 
 výpočet rezistivity ρ vodiče, je-li známa počáteční rezistivita ρ0 a rozdíl teplot Δt

Hodnoty 
Hodnoty pro některé vodiče:

Odkazy

Reference

Související články 
 Elektřina
 Elektrický odpor
 Rezistivita

Elektromagnetismus
Fyzikální veličiny
Materiálové konstanty
Apollo

Slovo Apollo je latinská verze jména řeckého boha Apollóna; má více významů:

bůh
 Apollón, latinsky Apollo – bůh světla, umění, věštění a uzdravování v řecké, římské a etruské mytologii, od něj se odvíjí všechny ostatní názvy
mimozemská tělesa
 Apollo (kráter) – kráter na odvrácené straně Měsíce
 Apollo (planetka) – blízkozemní planetka, podle které je nazvána celá rodina planetek s určitou charakteristikou oběžné dráhy (Apollonova skupina)
 těleso apollo, člen Apollonovy skupiny planetek
dopravní prostředky
 Apollo (automobil) byla značka automobilů vyráběných německou firmou Apollo Werke v letech 1910–1926 a americkou firmou International Motor Cars v letech 1962–1967
 Apollo (kosmická loď) – kosmická loď používaná v programu Apollo
kultura
 Apollo (divadlo) – pražská hudební scéna ze 60. let 20. století
 Apollo 440 – hudební skupina
 Ceny Apollo – ceny české hudební kritiky
 Apollo – postava v seriálech Battlestar Galactica
ostatní
 Apollo (podnik) – rafinerie v Bratislavě
 Medikán Apollo (výrazná cyklóna)
 Most Apollo – most přes řeku Dunaj v Bratislavě
 Program Apollo – americký kosmický program završený přistáním prvních lidí na Měsíci
Aplu

Aplu či Apulu je etruský bůh. Jeho jméno i další rysy vychází z řeckého Apollóna.

Je bohem věštění, hudby, léčení a ničení. Byl zobrazován jako pohledný mladík se snítkami vavřínu a vavřínovou korunou, kitharou či lyrou a lukem a šípy. Je synem Letun (Létó) a bratrem Aritimi (Artemis). V etruském umění se objevuje například na zrcadlech se svou sestrou či nymfou, pohřebních urnách nebo na terakotové soše z chrámu ve Vejích.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Etruští bohové
ES

Spojení písmen E a S může mít různé významy:

ES 
 ES – kód ISO 3166-2 pro Španělsko
 BR-ESE – kód ISO 3166-2 pro stát Espírito Santo
 CM-ES – kód ISO 3166-2 pro provincii East
 Evropské společenství – v letech 1992–2009 supranacionální první pilíř Evropské unie, nabytím účinnosti Lisabonské smlouvy zaniklo
 Evropská společenství – tři společenství, Evropské hospodářské společenství (EHS), Evropské společenství uhlí a oceli (ESUO), založené 1952 smlouvou podepsanou 1951 (vypršela roku 2002 a její relevantní zbylá ustanovení přešla do smluv ES), a Evropské společenství pro atomovou energii (Euratom)
 na železnici starší označení elektrických lokomotiv se střídavou i stejnosměrnou trakcí
 elektrizační soustava – vzájemně propojený soubor zařízení pro výrobu, přenos, transformaci a distribuci elektřiny, včetně elektrických přípojek a přímých vedení a systémů měřicí, ochranné, řídicí, zabezpečovací, informační a telekomunikační techniky, člení se na přenosovou a distribuční soustavu

Es 
 einsteinium – chemický prvek

es 
 es (jednotka) – stará dánská jednotka hmotnosti – jeden es = 60,55 mg = 1/8192 pund
 španělština – dvojpísmenný ISO 639 kód pro jazyk

.es 
 .es – internetová doména nejvyššího řádu pro Španělsko

Externí odkazy 
 

Zkratky
Značky
Hanuš Fantl

Hanuš Fantl (16. prosince 1917 Chrast u Chrudimi – 18. března 1942 Koncentrační tábor Mauthausen) byl český básník židovského původu.

Život 
Narodil se v židovské rodině jako nejmladší z pěti dětí. Do svých čtrnácti let žil v sirotčinci, protože matka, která byla od jeho jednoho roku vdovou, nedokázala tolik dětí uživit. Později se o něj starala jeho o deset let starší sestra, která ho nejednou musela vzít s sebou na schůzku s chlapcem.

Byl bez soudu zastřelen v koncentračním táboře v Mauthausenu. Koncentračnímu táboru padly za oběť i jeho žena Helena a dcera Jana, které obě zemřely v roce 1944 v Osvětmi.

Dílo 
 Píseň vzdoruje noci – sbírka básní z let 1938–1940, vyšlo posmrtně roku 1955

Odkazy

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura v letech 1900–1945
 Skupina 42

Literatura

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Databáze obětí holokaustu, Fantl Hanuš

Čeští básníci
Židovští básníci
Vězni koncentračního tábora Mauthausen
Oběti druhé světové války
Narození 16. prosince
Narození v roce 1917
Narození v Chrasti
Úmrtí 18. března
Úmrtí v roce 1942
Úmrtí v koncentračním táboře Mauthausen
Muži
Evangelista

Jako evangelista je označován autor evangelia, konkrétně jednoho z evangelií kanonických. Z tradice jsou známi čtyři evangelisté, podle stejného počtu novozákonních (kanonických) evangelií: Evangelium podle Matouše, Evangelium podle Marka, Evangelium podle Lukáše a Evangelium podle Jana.

Slovo evangelista označuje „hlasatele dobrých zpráv“, protože jejich knihy mají zvěstovat Boží slovo (, tj. evangelia) o Ježíši.

Evangelia 
Jména autorů evangelií vycházejí pouze z tradice, i když velmi staré.
 První evangelista je ztotožňován s Levim čili Matoušem, synem Alfeovým, výběrčím daní (tj. celníkem) z Mt 9,9-13 (Lk 5,27-32; Mk 2,13-17).
 Druhý evangelista s Janem Markem ze Sk 15,37. Ten sice Ježíše sám nezažil a neviděl, ale jelikož provázel apoštola Petra, zaznamenal prý to, co slyšel od něj.
 Třetí evangelista (a současně autor Skutků apoštolských) je ztotožňován s Lukášem, společníkem apoštola Pavla. Jeho hlas nám zaznívá především v pasážích Skutků apoštolských, kde vypráví v první osobě (např. Sk 15,11-16). O Jistém Lukášovi jako svém společníku hovoří také Pavel v Flm 24 nebo v Kol 4,14, kde jej označuje za lékaře. Lukáš podle tradice Ježíše také osobně neznal, ale zapsal, co slyšel od Pavla (který se to dověděl zase od jiných). Tento evangelista sám o sobě tvrdí, že své evangelium napsal po dlouhé a pečlivé sběratelské a redakční práci Lk 1,1-4). O Lukášovi se navíc traduje, že mimo jiné namaloval portrét Panny Marie, jednu ze tří ikon nazývaných acheiropoiéton.
 Poslední, čtvrtý evangelista je ztotožňován s milovaným učedníkem z příslušného evangelia, dále s učedníkem Janem a také s autorem Zjevení svatého Jana (který se jako Jan výslovně označuje, viz 1,1.9) – Jan Evangelista.

Z tradice byl každému z evangelistů přidělen jeden atribut (nemají pouze jeden atribut, ale tento je pro každého nejvýznamnější). Jedná se o čtyři okřídlené bytosti, jejichž původ nalezneme v Ez 1,5 – 14. Matoušovi byl přidělen okřídlený člověk – později byl ztotožněn s andělem – (jeho evangelium začíná lidským rodokmenem Ježíšovým), Markovi okřídlený lev (neboť na začátku se hovoří o hlasu volajícího na poušti, který je jako hlas lva - i když zmínka o lvu se v evangeliu přímo nenachází), Lukášovi okřídlený býk (neboť na začátku evangelia hovoří o chrámových obětech a knězi Zachariášovi) a nakonec Janovi orel pro jeho „vzletnou a vysokou teologii“. Tyto atributy jsou také velmi staré, nacházejí se již např. v komentáři na Zjevení sv. Jana od Viktorína z Ptuje (3. století).

Jelikož tato jména a atributy vycházejí jen z tradice, označují někdy biblisté evangelia a jejich autory nikoli těmito jmény, aby nedošlo ke zmatkům, ale prostě pořadím: první, druhé, třetí a čtvrté evangelium a autor prvního, druhého, třetího a čtvrtého evangelia.

Reference

Související články 
 Jan Evangelista (rozcestník)

Evangelia
Ogam

Ogam (᚛ᚑᚌᚐᚋ᚜) je raně středověké hláskové písmo v podobě zářezů rytých do hran kamenných kvádrů nebo do dřeva, které se používalo v Irsku pro zápis zprvu primitivní irštiny a později staré irštiny v době mezi 4. až 8. století n. l. Ogam byl později nahrazen latinkou, kterou do Irska přinesli první křesťanští misionáři již kolem 5. století v podobě iroskotského písma.

Ogam se psal buď na vertikální nebo na horizontální linii (hranu). V případě vertikální se psalo zdola nahoru, v případě horizontální zleva doprava.

Písmena jsou uspořádána do čtyř základních skupin po pěti znacích.

Písmeno každé jednotlivé skupiny je tvořeno čarami od jedné do pěti, které jsou různě orientovány k pomyslné základní linii či hraně opracovaného kamene.

Pro skupinu B se souhláskami B, L, V, S, N jsou to delší čáry vedené napravo (dolů).

Skupina H obsahující souhlásky H, D, T, C, Q jsou to delší čáry vedené vlevo (nahoru).

Skupina M zahrnující souhlásky M, G, Ng, Z, R se zapisují pomocí delších čar vedených zprava doleva přes osu, a to buď kolmo, nebo šikmo.

Skupina A obsahuje samohlásky A, O, U, E, I jde o krátké čáry kolmo přes.

Reference

Externí odkazy 
 
 

Písma
Irská literatura
Piktové
Verifikace

Verifikace (z latinského verum facere, činit pravdivým) je ověřování, kontrola pravdivosti výroku, hypotézy, argumentu, logického systému, nebo funkce přístroje konfrontací s fakty, nebo ověřování platnosti úsudku formální analýzou.

Experimentální verifikace je soubor operací, které umožňují dokázat platnost nějaké hypotézy tím, že její důsledky srovnávají se zkušeností. Soudobá teorie vědy (Karl Popper) nahlíží obtížnost verifikace a zdůrazňuje spíš možnost hypotézy vyvracet (falzifikovat).

Formální verifikace je postup, který pomocí logických operací ověří shodu s přijatými axiomy.

V oblasti počítačových systémů formální verifikace dokazuje nebo vyvrací správnost systému vzhledem k dané formální specifikaci nebo vlastnosti, použitím matematických formálních metod.

Pojem verifikace pochází od novopozitivistů. Tento filozofický směr volně vyústil z Vídeňského kroužku (Schlick, Carnap, Reichenbach, Wittgenstein), vzniká roku 1929 a nazval se novopozitivismem s odvoláním na filozofii A. Comtea. Jejich cílem bylo zavedení sjednoceného vědeckého jazyka na základě symbolické logiky, pravého jazyka společného všem vědám. Předpokládají možnost univerzální báze všech jazyků, jež by umožnila verifikaci každé výpovědi se skutečností. Představitelé tohoto směru jsou přesvědčeni, že pokud se naleznou kritéria, podle nichž by se spolehlivě prokázala smysluplnost jakéhokoli výroku, zmizí mnoho zdánlivě vážných problémů tradiční filozofie (prokáže se, že výroky, které jsou vyjádřeny, nemají smysl).

Dnes je novopozitivismus považován za první fázi mohutného proudu tzv. analytické filozofie (neboli filozofie jazyka), která má rozhodující vliv na filozofické diskuse současnosti.

Související články 
 Validace
 Vědecký podvod

Vědecká metoda
Dvojitozubci

Dvojitozubci (Diprotodontia) jsou největším řádem podtřídy vačnatců (Marsupialia), v deseti čeledích obsahuje 117 druhů. Jsou diprotodontní, to znamená, že jim na spodní čelisti převládá jeden pár řezáků, v ojedinělých případech může být přítomen i druhý pár. V horní čelisti má naprostá většina dvojitozubců tři páry řezáků. Výjimku tvoří čeleď vombatovitých, u kterých se vyskytuje pouze jeden pár těchto řezáků. Dolní špičáky zcela chybějí všem druhům, zatímco horní žádnému. Horní špičáky bývají různého tvaru: od nízkých a rovných až po zahnuté s mnoha ostrými hranami. Navíc jsou dvojitozubci syndaktylní, to znamená, že mají druhý a třetí prst na předních končetinách srostlý.

Evoluce a hlavní znaky 
Syndaktylie není příliš běžná vlastnost (ačkoliv Australští všežraví vačnatci ji sdílejí) a často je vykládána jako adaptace na doslova horolezecký styl života. Mnoho moderních dvojitozubců je však striktně pozemních, a tudíž mají další znaky, které odpovídají tomuto životnímu stylu. To trošku komplikuje historii stromových klokanů. Zdá se, že původně žili na stromech, ale někdy v dávné minulosti slezli ze stromů a přešli k pozemnímu způsobu života a díky tomu se jim vyvinula typická dlouhá klokaní tlapa, aby se nakonec zase vrátili zpět na stromy, díky čemuž se jim opět začala zkracovat a rozšiřovat zadní tlapa.

Skoro všichni dvojitozubci jsou býložravci. Některé druhy se druhotně vrátily k původní hmyzožravosti nebo i všežravosti. Vyhynulý pleistocénní „vačnatý lev“ Thylacoleo carnifex však byl dravý, s hmotností kolem 70 kg byl vůbec největší známý dravý vačnatec v Austrálii.

Výskyt 
Dvojitozubci se vyskytují výhradně na území Australasie. Nejranější fosílie se datují do pozdního oligocénu. Ale je jisté, že jejich původ je dřívější, což naznačuje velká různorodost dvojitozubců v tomto období. Navíc v záznamech australských fosílií jsou velké mezery a v případě Nové Guiney žádné záznamy v podstatě neexistují.

Mnoho největších a nejméně mrštných dvojitozubců vyhynulo poté, co lidé poprvé přijeli do Austrálie před přibližně 50 000 lety. Možná jako přímý důsledek lovu, ale pravděpodobnější je, že je zahubila změna prostředí způsobená lidskou aktivitou. Hlavním důvodem by mohl být přínos ohně.

Externí odkazy 
 

 
Vačnatci
Steve Fossett

Steve Fossett (22. dubna 1944 Jackson, Tennessee – 3. září 2007, Nevadská poušť) byl americký miliardář a dobrodruh. Stal se držitelem několika desítek světových rekordů jako pilot, námořník či dálkový plavec. Steve Fossett se ztratil 3. září 2007 při letu nad pouští ve státě Nevada, aniž by někdo zachytil nouzový signál. Neúspěšně po něm pátraly stovky dobrovolníků, armáda a letadla Civil Air Patrol. Jeho manželka podala 26. listopadu 2007 žádost, aby byl Fossett prohlášen za mrtvého. Této žádosti chicagský soud vyhověl a 15. února 2008 prohlásil Fossetta oficiálně za mrtvého.

V mládí jako člen organizace Boy Scouts of America splnil podmínky prestižního skautského ocenění „Eagle Scout“, orlí skaut. Byl členem Světového skautského výboru WOSM, World Organisation of Scout Movement.

30. září 2008 našli náhodní turisté několik Fossetových věcí (např. pilotní průkaz bez fotografie, svetr). O den později byl nalezen vrak letadla, které pravděpodobně patřilo Fossettovi. Nakonec byly nalezeny i kosterní pozůstatky náležející Fossettovi. Vyšetřovatelé později stanovili jako příčinu nehody silné turbulence, které učinily stroj neovladatelným.

Fossetovy rekordy 
Steve Fosset se stal držitelem celkem 62 světových rekordů, mimo jiné:

 21. února 1995 Fossett přistál v Leaderu v kanadském Saskatchewanu. Stal se první osobou, která přeletěla samostatně Tichý oceán v balonu.
 Samostatně obletěl celý svět v balonu, a to na 6. pokus. Startoval z Northamu, Západní Austrálie dne 19. června 2002, kde 2. července také přistál.
 Steve Fossett byl také jeden ze světových jachtařů. Je držitelem 15 světových rekordů v plachtění. V roce 2004 jako kapitán dosáhl světového rekordu za nejrychlejší obeplutí světa ve své vlastní plachetnici Cheyenne.
 Od 27. října 2004 je Fossett držitelem rekordu v nejrychlejším letu vzducholodí – obrovským Zeppelínem NT s průměrnou rychlostí 111,8 km/h. Předchozí rekord byl 92,8 km/h (v roce 2001, Virgin Lightship).
 První non-stop let proudovým letounem okolo světa bez doplňování paliva a sám. Letoun Virgin Atlantic GlobalFlyer odstartoval v pondělí 28. února 2005 z letiště Salina, Kansas, USA a po uražení více než 36 000 kilometrů v 67 hodinách a 2 minutách (ve čtvrtek 3. března) na stejném letišti přistál.
 Fossett se stal také držitelem rekordu v nejpomalejším přeplavání Lamanšského průlivu.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 https://web.archive.org/web/20050304093359/http://www.virginatlanticglobalflyer.com/
 http://pes.eunet.cz/clanky/2005/03/41985_1_0_0.html

Američtí letci
Balonáři
Američtí dobrodruzi
Rekordmani
Členové National Aviation Hall of Fame
Absolventi Stanfordovy univerzity
Američtí skauti
Narození v roce 1944
Narození 22. dubna
Narození v Tennessee
Úmrtí v roce 2007
Úmrtí 3. září
Úmrtí v Kalifornii
Oběti leteckých nehod
Muži
Tři orlí pera

Tři orlí pera je souhrnný název pro tři náročné celodenní zkoušky, které plní starší táborníci, zpravidla na letních táborech.

Zkouška sestává z:
 orlího pera mlčení – 24 hodin vydržet nemluvit (ani hlasitě kašlat, kýchat apod.)
 orlího pera hladu – 24 hodin bez jídla, pouze čistá voda (nebo hořký čaj) na pití
 orlího pera samoty (též neviditelnosti) – 24 hodin mimo tábor, s omezenou zásobou potravin, avšak s úkoly (např. pozorování tábora), které mu uloží vedoucí tábora, včetně přespání pod širákem.

U skautů smí tuto zkoušku dělat pouze ti, kteří dovršili věk 13 let a zároveň mají splněnou cestu vzduchu (dříve 1. stupeň).

Plnění Orlích per se liší oddíl od oddílu. V některých oddílech jsou zkoušky mlčení a hladu spojeny a zkouška samoty je rozdělena na den mimo tábor a přenocování pod širákem. Někdy bývá přehozeno pořadí prvních dvou zkoušek.
Někde se zahajuje slavnostně na ranním nástupu celého tábora, a to tak, že zkoušený zabodne svůj nůž s cedulkou (popisem zkoušky a své přezdívky) do stožáru s vlajkou. Tak je osazenstvem celého tábora veřejně kontrolován, zda plní řádně podmínky své zkoušky. 
Občas používanou alternativou tří orlích per pro uchazeče starší 18 let je společné plnění zkoušek mlčení a hladu naráz, a to po 48 hodin, následované zkouškou samoty. I ta má ovšem pozměněnou podobu, uchazeč musí nikým nespatřen (typicky v noci) ujít trasu, stanovenou například vedoucím tábora. Trasa bývá dlouhá okolo 20 kilometrů.

Po splnění těchto tří úkolů skauti dostanou oválnou nášivku na rukáv, která jsou, spolu s nášivkami o splnění odborných zkoušek dokladem o získání znalostí a dovedností v různých oblastech skautské činnosti.

Odkazy

Související články 
 Junák – český skaut
 Skauting

Externí odkazy 
 Vzpomínky na plnění této zkoušky

Skautská vyznamenání, zkoušky a odznaky
Q kódy v radioprovozu

Q kódy jsou smluvené třípísmenné mezinárodně platné zkratky používané při radioprovozu. Jejich cílem je zrychlit komunikaci a vyjádřit ve třech znacích celou větu. Za prvním znakem, kterým je vždy „Q“ následují další dvě písmena. Podle prostředního písmene můžeme posoudit, do které kategorie příslušný znak náleží (např. letecká, námořní služba apod.). U různých služeb bývá význam téhož kódu občas různý.

Q kód je univerzální a používala ho většina služeb pro bezdrátové zejména telegrafické, ale i fonické spojení. Q kódy jedné kategorie však nejsou určeny výhradně pro jednu konkrétní službu, kódy se tedy často prolínají. Například radioamatérský Q-kodex nemá přesně ohraničený úsek, ale vybírá si výrazy z více kategorií.

V poslední době s ubývajícím telegrafním provozem klesá i využívání Q kódů, některé časem získaly nesprávně a zbytečně charakter podstatného jména (např. QTH – „moje stanoviště je…“ se často vyskytne ve formě MY QTH IS, kde Q kód má význam „stanoviště“ a je začleněn do věty).

Používání Q kódů 
Je-li kód ukončen otazníkem, má charakter věty tázací. Bez otazníku má charakter věty oznamovací nebo přikazovací. Některé Q kódy je možné doplnit upřesňujícím údajem, některé to dokonce vyžadují jako nutnost, u některých je přímo uveden výčet a význam upřesňujících číslic.

Kladnou odpověď zdůrazňujeme písmenem „C“ (Confirm) např. QRH C, zápornou písmenem „N“ (Nil, Negative) např. QSB N.

Příklad části radioprovozu s použitím Q kódů:
 QRZ? zde OK2BBB (Kdo mě volá, zde stanice OK2BBB)
 OK2BBB QRA OK1AAA (OK2BBB moje značka je OK1AAA)
 QSL OK1AAA, QRK 5 (Potvrzuji OK1AAA, tvé signály slyším výborně)
 OK2BBB zde OK1AAA, QRM QRK 3 (…mám zde rušení od jiné stanice, slyším tě hůř ale stále ještě dostatečně čitelně)
 QSL OK1AAA zde OK2BBB QTH Ostrava, QTH ? (Potvrzuji OK1AAA, vysílám z Ostravy, odkud vysíláš ty?)
 OK2BBB zde OK1AAA, QTH Plzeň(…vysílám z Plzně)

Následující tabulky nemusí být úplné, různé služby v průběhu času některé Q kódy přidávají nebo od nich naopak upouštějí jako od již přežitých. V Tabulce 1 jsou uvedeny především Q kódy používané v radioamatérském radioprovozu (amatérskou službou), které mají jako druhý znak uvedeno „R“ nebo „S“. V Tabulce 2 jsou uvedeny Q kódy především letecké a námořní služby shromážděné z různých zdrojů.

Některé služby si vyvinuly vlastní kódy, např. N-kód, Z-kód, které lépe odpovídají jejich potřebám.

Tabulka 1, Radioamatérské Q kódy 

Některé frekventované Q kódy nabyly během času významu podstatných jmen (QSO – spojení, QSL – staniční lístek, QTC – telegram, QRP – vysílač o malém příkonu, QRL práce/zaměstnání apod.).

Tabulka 2, Souhrn Q kódů různých služeb

A

B

C

D

E

F

G

H

I

J

K

L

M

N

O

P

Q

R

S

T

U

V

W

X

Y

Z 

Zdrojem pro sestavení Tabulky 2 byly mj. informace od Karla OK1ZZZ, Vladimíra OK1FF, Josefa OK1YG a Františka OK1FR zveřejněné v síti Packet radio. (Uvedené značky jsou radioamatérskými značkami.)

Amatérské rádio
Kódování
Orlice

Orlice (, ) je řeka ve východních Čechách. Její celková délka činí 32,7 km (od soutoku Divoké a Tiché Orlice), celková plocha povodí měří 2036,9 km², z toho na území Česka připadá 1964,9 km². Vzniká soutokem dvou zdrojnic – Divoké Orlice dlouhé 99,3 km a Tiché Orlice dlouhé 107,5 km.

Průběh toku 
Řeka získává jméno Orlice od soutoku Divoké a Tiché Orlice mezi Žďárem nad Orlicí, Světlou a Albrechticemi nad Orlicí. Protéká obcemi Týniště nad Orlicí, Petrovice, Štěnkov, Třebechovice pod Orebem, Nepasice, Blešno a Svinary. V Hradci Králové se z levé strany vlévá do řeky Labe. Tok řeky Orlice charakterizují četné meandry a slepá ramena. Jde o jeden z mála zachovalých a minimálně narušených vodních toků v Česku.

V roce 2021 byl tok pod Týništěm prodloužen o přibližně půl kilometru, když na něj bylo napojeno odstavené rameno Jordán.

Větší přítoky 
Zleva – Novoveský potok, Stříbrný potok.

Zprava – Dědina, Cihelnický potok.

Vodní režim 

Průměrný průtok Orlice u ústí činí 21,8 m³/s.

Průměrné dlouhodobé měsíční průtoky Orlice (m³/s) v Týništi nad Orlicí:

Průměrné měsíční průtoky Orlice (m³/s) v Týništi nad Orlicí v roce 2014:

Hlásný profil:

N-leté průtoky v Týništi nad Orlicí:

Využití 
V minulosti byla na Divoké i Tiché Orlici provozována voroplavba. Tok řeky tvoří základ rozsáhlého přírodního parku Orlice, jehož součástí je i řada chráněných území a přírodních rezervací. Řeka je vhodná pro vodní turistiku, protože je sjízdná v celé své délce od Albrechtic nad Orlicí až po soutok s Labem. V celé své délce 33 km má pouze 3 jezy, které je nutno přenést, proto tato klidně meandrující řeka je poměrně nenáročná a vhodná i pro začátečníky.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Petr Rybář, Přírodou od Krkonoš po Vysočinu. Hradec Králové: Kruh, 1989.

Související články 
 Divoká Orlice
 Tichá Orlice

Externí odkazy 
 
 
 
 Hydrologické poměry Královéhradeckého a Pardubického kraje
 Orlické hory a řeka Orlice, odkazy na údaje o průtoku a stavu hladiny
 Řeka Orlice z pohledu rybáře
 Řeka Orlice – informace pro vodáky
 Řeka Orlice – informace pro vodáky + kilometráž, online průvodce
 Týniště nad Orlicí – aktuální vodní stav na stránkách Povodí Labe

Řeky v Orlické tabuli
Řeky v okrese Rychnov nad Kněžnou
Řeky v okrese Hradec Králové
Vodní toky v Hradci Králové
Přítoky Labe
 
Přírodní park Orlice
FAQ

FAQ (zkratka anglického výrazu Frequently Asked Questions, v překladu často kladené dotazy), je dokument obsahující seznam otázek a odpovědí, které se ohledně nějaké problematiky často vyskytují a jsou pro ni typické.

Dokumenty FAQ vznikly na Internetu, konkrétně v Usenetových diskusních skupinách. V těchto skupinách se často opakovaly stejné otázky začátečníků, kteří znovu a znovu pokládali již mnohokrát zodpovězené dotazy. Aby se takovým opakovaným otázkám zabránilo, někteří uživatelé začali vytvářet seznamy nejtypičtějších otázek a odpovědí na ně, které do příslušné skupiny pravidelně zasílali v jediné shrnující zprávě. V prostředí diskusních skupin se považuje za nezdvořilé pokládat dotazy, které jsou v FAQ pokryty.

Z těchto pravidelně zasílaných zpráv se FAQ rozšířilo do mnoha dalších forem, často se FAQ dokumenty objevují přímo v distribucích software jako součást nápovědy. Nebo jako robustní knowledge base řešení webových stránek s prostorem pro vlastní FAQ. Ten pak lze různě implementovat do webových stránek i např. za pomoci vysouvacích panelů.

Pojem FAQ se už objevuje i „off-line“, např. v některých návodech k elektronice apod.

Existují tisíce dokumentů FAQ na různá témata; na Internetu existují specializované servery, které nabízejí sbírky FAQ, jejich fulltextové prohledávání apod. Někdy se označení FAQ používá pro libovolnou dokumentaci, která se jen vzdáleně týká „často kladených otázek“, příkladem je server GameFAQs.

Název „FAQ“ se objevil až na Internetu, ale koncept FAQ je relativně starý. Např. v roce 1647 vydal Matthew Hopkins knihu The Discovery of Witches (Odhalování čarodějnic), která se držela formátu otázek a odpovědí (uváděném jako „Některé otázky zodpovězeny“). Mnoho klasických katechismů má také takovou strukturu.

Zajímavosti 
Občas se — s mírně humorným nádechem — používá česká zkratka ČKD.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 www.faqs.org – Internet FAQ Archives (anglicky)
 FAQ about FAQs (anglicky)
 www.gamefaqs.com (anglicky)

Počítačová terminologie
Anglické zkratky
Internet