alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Monarca

Un monarca és la persona que governa una monarquia, una forma d'estat (en oposició a la República) i una forma de govern en la qual una entitat política és governada o controlada per un individu que, en la majoria de casos, ha rebut aquesta funció per herència i l'exercirà de per vida o fins a l'abdicació. Els monarques poden ser autòcrates -monarquia absoluta- o caps d'estat cerimonials amb auctoritas però sense potestas de govern, la qual és exercida pel parlament -monarquia constitucional-. El monarca pot tenir qualsevol dignitat (títol) -rei, duc, comte, etc- o reunir-ne múltiples en la seva mateixa persona. Històricament els monarques han estat governants absoluts, però la majoria dels monarques actual són caps d'estat cerimonials. La paraula «monarca» prové del grec monos archein que significa «únic governant» i feia referència a un governant absolut de l'antiga Grècia.

Definició de monarca 
Algunes característiques dels monarques són: 
 La majoria dels monarques ostenten el títol de manera vitalícia; un monarca pot renunciar al seu títol abdicant; algunes excepcions són : el Copríncep francès d'Andorra (el president de França, encara que Andorra podria ser considerada una diarquia), el Yang di-Pertuan Agong (rei) de Malàisia és considerat un monarca encara que només per un període cinc anys. D'altra banda els dictadors vitalicis no són considerats com a monarques.
 Els monarques provenen d'una família reial i reben ensenyament de les seves futures tasques; són succeïts després de la seva mort o abdicació per un altre membre de llurs pròpies famílies (sovint el fill o la filla major). Com a resultat, les monarquies més estables han tingut una línia de sang que ha perdurat per molts segles. Algunes excepcions són: el rei de Malàisia, el papa (com a monarca del Vaticà). D'altra banda la successió familiar també ha ocorregut en les dictadures militars.
 La majoria dels monarques ostenten títols que són tradicionals en referència a una monarquia: rei, príncep, duc, comte, emperador, etc.

Línia d'honor dels títols nobiliaris

Títols dels monarques tradicionals d'Europa 
Existeixen a Europa diversos títols que els monarques poden ostentar. Els títols femenins s'utilitzen si el monarca és una dona, o si és esposa d'un monarca, i per tant cal distingir entre els dos casos (per exemple: reina consort o reina regnant). El títol normal d'un monarca a Europa, si no ostenta un càrrec superior, és el títol de príncep (o princesa) per convenció. Aquest títol (i altres) eren atorgats per un emperador, mentre que els monarques dels estats sobirans escollien el títol a discreció (la majoria del temps escollien el títol de rei o reina).

Protocol 
Hi ha complexes regles de protocol per a relacionar-se amb els reis. En alguns països cal fer una reverència o besar la mà si és una dona, en altres no es pot donar mai l'esquena al monarca o estar en un nivell d'alçada superior. També hi ha varietat en les formes de dirigir-se al monarca, essent Majestat i Altesa les fórmules més comunes.

Governants
Monarquia
Noblesa
Títols nobiliaris
Txakra

Un txakra (o cakra, del sànscrit चक्रं cakraṃ, en pali chakka, en tibetà khorlo, en malai cakera, "roda", "cercle", "vòrtex") és, segons l'hinduisme i els seus sistemes espirituals del ioga, un "nus d'energia" situat al cos humà que constitueix un centre de contacte i interacció entre el cos físic i el cos subtil. S'associen a uns plexes nerviosos i a glàndules endocrines.

Hi ha set txakres principals i incomptables de menors. Els canals o camins per on flueix l'energia vital, kundalini o prana, cap als txakres o dels mateixos s'anomenen nadis.

La menció més antiga dels txakres es troba als Upanixads tardans (que inclouen, específicament, lUpanishad Brama i l'Upanishad Yogatattva). Aquests models vèdics van ser adaptats pel budisme tibetà com la teoria vajrayana i la teoria dels txakres en el xactisme tàntric.

Diferents txakres 
Els set txakres principals es descriuen en una columna ascendent des de la base de la columna a la crisma (el cap). Cada txakra està associat amb un color, múltiples funcions específiques, un aspecte de la consciència, un element clàssic i altres correspondències.

Tradicionalment els txakres es simbolitzem per la flor de lotus, un símbol espiritual dins la tradició hindú. És considerada una flor immaculada que brota del fang simbolitzant que l'esperit pur que sorgeix de la matèria impura del cos. La tija és l'eix del món per on circula la kundalini. Energia que s'acumula a la base de la columna vertebral (txakra muladara) i a mesura que es progressa en l'espiritualitat va ascendit pels diferents txakres fins a arribar al txakra sahasrara, produint la realització (samadi). Pels practicants de ioga els txakres representen un ordre evolutiu, el seu camí espiritual cap a la dissolució de la dualitat.

Per tal d'activar-los existixen principalment dos mètodes. Portant el prana o respiració cap a l'òrgan associat o a la localització. O bé, concentrant la ment al lloc on s'ubica. Els txakres són portadors de certa carga energètica però també una base per realitzar visualitzacions que guien les meditacions pel cos.

La simbologia és una ajuda, una guia per tal de treballar-los. Però és més important la pròpia experiència ja que a vegades pot diferir de la teoria. De fet la simbologia pot variar lleugerament segons el corrent o disciplina des dels quals es treballin.

Referències

Vegeu també 
 Ioga
 Hinduisme
 Tantra
 Qigong

Enllaços externs 

 Introduction to Chakras from Kheper.net 
 Early chakrologies from Kheper.net 
 The Hesychastic centres of prayer  
 The difficulty of a unified chakra science by Arvan Harvat from Kheper.net  
 Hesychastic centres of prayer  

Filosofia índia
Hinduisme
Budisme
Ioga
Meditació
Escut de les Garrigues

L'escut oficial de les Garrigues té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un ram d'olivera d'or fruitat de sable, en pal; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.

Va ser aprovat el 18 de maig de 1993. L'olivera és el principal recurs agrícola de la comarca; l'oli de les Garrigues té una denominació d'origen protegida que n'avala la qualitat. La bordura representa els quatre pals de l'escut de Catalunya.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de les Garrigues

 
Garrigues
Bandera de les Garrigues

La bandera oficial de les Garrigues té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verd fosc, amb la branca d'olivera groga fruitada de negre de l'escut, d'alçada 1/87% de la llargada del drap i d'amplada 1/31% de la mateixa llargada, posada en banda; tot el conjunt, emmarcat per una bordura de trenta-sis peces quadrades, grogues i vermelles.

Història 
Va ser aprovat el 27 de març de 2000 i publicat en el DOGC número 3121 de 14 d'abril de 2000.

Referències
Rovelló

El rovelló, esclata-sang, pebràs, pinenc, pinenca o paratge (Lactarius sanguifluus, del llatí lactarius 'que té llet' i sanguifluus 'que raja sang') és un bolet de la família de les russulàcies, dels més apreciats gastronòmicament a les illes Balears, Catalunya i el País Valencià. Sovint s'anomena també «rovelló» un altre bolet del mateix gènere, el pinetell (Lactarius deliciosus), també molt apreciat gastronòmicament; de la mateixa manera a vegades també es diu «pinetell» a aquest bolet. Ambdós són, sens dubte, els bolets de bosc comestibles més coneguts a Catalunya. De la mare del Rovelló se'n pot dir potifler, o simplement mare del Rovelló.

No s'han de confondre amb la lleterola de llet groga (Lactarius chrysorrheus), bolet no comestible, aparentment com el rovelló però més petit i amb un color més clar i que quan es trenca en surt llet blanca.

Descripció 
El Lactarius sanguifluus es caracteritza per desprendre, quan es talla, un poc de líquid de color vinós que podria semblar sang o òxid (rovell) que en poc temps es torna de color verdós. D'aquí el nom amb què se'l coneix. Els bolets més joves tenen el barret convex, però a mesura que creix, s'aplana i acaba en forma d'embut. Les làmines són fines, atapeïdes i decurrents pel peu. El peu, rabassut, sol estar tacat.

No el confongueu amb la cabra, bolet no comestible.

Gastronomia 
El làtex, si se n'han menjat força, pot acolorir l'orina però no té cap efecte nociu. Tradicionalment, la seva recol·lecció era una activitat de temporada i d'importància reduïda, reservada a la gent que vivia a les serranies. Actualment, però, ha esdevingut una espècie d'esport als pobles de muntanya.

Hàbitat 
Es fa en pinedes de sòl calcari sobretot a la regió mediterrània, mentre que el pinetell es fa a tot Europa. Vol la calor i és propi de boscos assolellats i de terres baixes. El L. sanguifluus es va fent més rar a mesura que augmenta l'altitud i el L. deliciosus és més freqüent a terra baixa i a les obagues. La dependència que tenen els pins respecte a les micorrizes (hifes o filaments dels fongs que proporcionen aigua amb sals minerals a canvi d'aliment) és total perquè el seu sistema radicular amb una ramificació fina poc desenvolupada no els permet viure a la natura sense els seus fongs associats.

Les rovelloneres són llocs on solen sortir els bolets de forma abundant per ser llocs on hi ha un extens miceli ocupant el substrat i que cada temporada "floreix" amb els cobdiciats bolets.

Quan el bolet ha estat envaït pel paràsit Hypomyces lateritius i ha quedat desproveït de làmines llavors s'anomena rovellona, rovellola o mare de rovelló.

Hi ha d'altres bolets emparentats que contenen el nom rovelló:
 Rovelló de cabra (Lactarius torminosus)
 Rovelló vinader (Lactarius vinosus)
 Rovelló de roure

Referències

Enllaços externs 

 Tot sobre els 5 tipus de rovelló que es troben a Catalunya a Bolets.com 
 Mètode per netejar rovellons corcats, vídeo explicatiu. 

Lactaris
Bolets comestibles
Escut del Maresme

L'escut oficial del Maresme té el següent blasonament: Escut caironat truncat ondat: 1r d'argent; 2n d'atzur, 2 faixes ondades d'argent; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.

Va ser aprovat el 19 de desembre de 1995. Armes parlants: les ondes representen el mar i fan al·lusió al nom de la comarca. La bordura representa els quatre pals de l'escut de Catalunya.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme

 
Maresme
Escut d'Osona

L'escut oficial d'Osona té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un jove, nu, portant sobre l'espatlla una palma, sobre un cavall corrent, tot d'or; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.

Va ser aprovat el 5 de novembre de 1995.

La figura de l'escut és una reproducció de la que es podia veure al revers d'una moneda ibèrica dels ausetans (s. IV, III i II aC) encunyada a Osona. Portava a l'anvers el perfil del cap d'un jove acompanyat d'un símbol, sovint un porc senglar, i en el revers un genet que porta una palma i a sota la llegenda en escriptura ibèrica AUSESKEN: dels ausetans.

La bordura simbolitza els quatre pals de l'escut de Catalunya.

Bandera 
La bandera d'Osona té el següent blasonament:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de sinople, un jove, nu, portant sobre l'espatlla una palma, sobre un cavall corrent, tot d'or; la bordura componada d'or i de gules.

Va ser aprovada el 12 de maig de 1997.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

 
Osona
Escut del Pallars Sobirà

L'escut oficial del Pallars Sobirà té el següent blasonament: Escut caironat: de gules, 3 palles d'or posades en banda; bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.

Va ser aprovat el 28 d'abril del 1989. La comarca ha agafat com a símbol les tres palles d'or sobre camper de gules de les armes parlants dels comtes de Pallars. La bordura representa els quatre pals de l'escut de Catalunya.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

 
Pallars Sobirà
Bandera del Pallars Sobirà



Blasonament 
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de gules, 3 palles d'or posades en banda; bordura componada d'or i de gules.

Història 
Bandera no oficial del Pallars Sobirà.

El Consell Comarcal del Pallars Sobirà no disposa de bandera oficial. L'escut va ser aprovat el 28 d'abril del 1989.

Referències
Escut de la Ribera d'Ebre

L'escut oficial de la Ribera d'Ebre té el següent blasonament: Escut caironat: de sinople, una faixa ondada d'atzur rivetada d'argent; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.

Va ser aprovat el 22 de setembre del 1989. La faixa ondada d'atzur simbolitza el riu Ebre en el seu pas per la comarca. La bordura representa els quatre pals de l'escut de Catalunya.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

Referències 

 
Ribera d'Ebre
Escut del Segrià

L'escut oficial del Segrià té el següent blasonament: Escut caironat: de sinople, un sol d'or sinistrat acompanyat a la punta d'una faixa ondada d'argent; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.

Va ser aprovat el 22 de gener del 1991. La faixa ondada al·ludeix al riu Segre, que dona nom a la comarca; el sol està representat ponent-se, en referència parlant a les Terres de Ponent, la capital de les quals és Lleida, el cap de la comarca. La bordura representa els quatre pals de l'escut de Catalunya.

Bandera 

La bandera del Segrià té el següent blasonament: Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres d'ample, verda; amb el sol groc de l'Escut del Segrià, d'alçada i d'amplada 7/16 de l'amplada del drap, situat a la part superior del vol; i amb una faixa blanca ondada de tres ones, de gruix 1/8, situada a 5/8 de la vora superior i a 2/8 de la inferior; tot el conjunt emmarcat per una bordura componada de 36 peces grogues i vermelles. Va ser aprovat el 9 de juny del 1993 i publicat al DOGC número 1761 de 23 de juny de 1993.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

 
Segrià
Escut de l'Urgell

L'escut oficial de l'Urgell té el següent blasonament: Escut caironat: escacat d'or i de sable; ressaltant sobre el tot un pal ondat de sinople; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.

Va ser aprovat oficialment el 18 de gener del 1990. L'escacat d'or i de sable són les armes de l'antic comtat d'Urgell, que s'estenia per la comarca i més enllà. El pal ondat és un senyal distintiu per diferenciar-lo d'altres escuts comarcals amb les mateixes armes dels comtes d'Urgell, com la Noguera, el Pla d'Urgell o l'Alt Urgell, i es pot referir als rius que travessen la comarca, com el riu Sió o el riu Corb. La bordura representa els quatre pals de l'escut de Catalunya.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Urgell

Referències 

 
Urgell
Bandera de l'Urgell

La bandera oficial de la comarca de l'Urgell té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, escacat d'or i de sable; ressaltant sobre el tot un pal ondat de sinople; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.

L'escacat negre i groc són les armes tradicionals del Comtat d'Urgell. La bordura identifica les banderes comarcals de Catalunya. La franja verda ondada representa el Canal d'Urgell que rega tota la comarca.

Està relacionada, pels escacs d'Urgell, amb les banderes comarcals de la Noguera i el Pla d'Urgell, i amb les banderes municipals de Ribera d'Urgellet i Olius.

Va ser aprovat el 18 de maig del 1993.

Referències
Bandera de Barcelona

La bandera oficial de Barcelona és l'ensenya que identifica l'Ajuntament de Barcelona i, per extensió, la ciutat mateix. Es remunta com a mínim al . Ha patit diverses modificacions, les darreres de les quals no exemptes de controvèrsia.

La descripció oficial de la bandera actual és la següent:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, quarterada en creu, amb una creu plena vermella, de gruix 1/18 de la llargària del drap, als quarters primer i quart, blancs; i amb nou pals iguals, cinc de grocs i quatre de vermells, als quarters segon i tercer.

Història 
Des de l'edat mitjana, la bandera de la ciutat era la tradicional bandera quarterada de creus i pals, la qual era l'estendard enarborat per la host de Barcelona per encapçalar les mobilitzacions armades ofensives o defensives de la ciutat.

L'any 1395 es publicaren les ordinacions de la host veïnal, regulant "quant convinga eixir la Bandera de la Ciutat per defensa dels seus privilegis i preminències". En virtut d'aquestes ordinacions consta que l'any 1406 "fou feta una senyera o estendard amb el senyal de sant Jordi, ço és, creu vermella en camp blanc, sots la qual ensenya per ordinació del Consell de Cent, los honrats Ciutadans de Barcelona, havien d'anar a acompanyar la bandera de la ciutat en tota host veinal".

Al , la bandera de Santa Eulàlia, que fins aleshores es reservava per a les processons, substituí la tradicional bandera de la ciutat, la qual integrava el tradicional escut quarterat com un element més de la bandera.

A partir d'aleshores, i fins a la Guerra de Successió Espanyola, fou la bandera de Santa Eulàlia la que presidí les mobilitzacions militars de la Coronela de Barcelona i la que va liderar les tropes a la batalla de Montjuïc de 1641 –en la qual es va mobilitzar el Terç de Santa Eulàlia–, a la batalla de Montjuïc de 1706 i a la batalla de l'11 de setembre de 1714.

El blasonament actual va aparèixer per primera vegada el 1329. El 1335, Pere III el Cerimoniós va donar permís al Consell de Cent a utilitzar el seu senyal reial (els quatre pals). Tot i que el 1344 ja s'havien fixat els pals en nombre de quatre per decret, aquest nombre va oscil·lar àmpliament entre els 4 i els 2 pals. El 1996, el Ple de l'ajuntament de Barcelona va decidir d'optar per un model de bandera blasó ahistòric, que generà un contenciós amb la Societat Catalana de Genealogia, Heràldica, Sigil·lografia, Vexil·lologia i Nobiliària, que va guanyar el plet l'any 2004.

La bandera històrica dels quatre pals per quarter és actualment la versió emprada. Fou aprovada oficialment de manera definitiva el 13 d'abril del 2004.

Banderes del període 1996-2004

Vegeu també 
 Escut de Barcelona
 Escuts i banderes del Barcelonès
 Bandera de Santa Eulàlia

Referències

Enllaços externs 
 Bandera de Santa Eulàlia - www.11setembre1714.org
  Sebastià Herreros i Agüí, La Bandera de Barcelona 1991-2005

Símbols de Barcelona
Barcelona
Llista d'elements per símbol

Llista d'elements químics ordenats alfabèticament segons el seu símbol

Elements químics
Elements
Riu de Cerdanya

Riu de Cerdanya és un municipi de la comarca de la Baixa Cerdanya.

Etimologia

Geografia i medi físic 
 Llista de topònims de Riu de Cerdanya (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Riu de Cerdanya està situat a la Baixa Cerdanya, a uns 1.100 m sobre el nivell del mar.
El poble està envoltat de muntanyes de gran alçada.

Climatologia 
El municipi té un clima d'alta muntanya, amb hiverns molt freds i neu i amb estius suaus.
La precipitació és abundant i els mesos d'hivern sol caure en forma de neu.

Demografia 

El primer cens és del 1997, després de la desagregació de Bellver de Cerdanya.

Història 
Antigament anomenat Riu de Pedra, formava part del municipi d'Urús i Riu. En la divisió provincial del 1833, l'antic municipi va quedar partit pel mig: Urús, a la província de Girona, i Riu, a la província de Lleida. Va formar un municipi independent, amb el nom de Riu de Pendís, fins que el 1973 va ser agregat a Bellver de Cerdanya. El 1997 se'n va segregar, juntament amb el poble de Canals.

Economia 
L'economia del poble es basa principalment en l'agricultura i la ramaderia.

Política i administració

Llocs d'interès 
Església de Sant Joan Baptista.

Entitats i associacions

Fires i festes 
Sant Joan i Cap d'Any.

Sant Joan: És la festa major del poble. A la nit es poden veure un munt de petards i, al mig de la plaça, una foguera. Com que és festa major, l'endemà al matí hi ha inflables i també una festa d'escuma per a la canalla. Un dels actes destacats de la festa és el Ball de les Rentadores, un ball que acaba amb una remullada col·lectiva de tots els assistents.

Cap d'Any: En aquesta festa es fa un sopar a l'Ajuntament i abans que sonin les campanades els participants pugen al campanar amb els grans de raïm a esperar que siguin les 12 per poder-se felicitar.

Persones il·lustres

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Enllaços externs 

 Ajuntament de Riu de Cerdanya
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Prats i Sansor

Prats i Sansor és un municipi a la comarca de la Baixa Cerdanya, amb capital a Prats de Cerdanya. Localment es pronuncia [parats] i [sunsó]. Durant els anys 70 del segle passat, el municipi va ser lloc d'anomenada mundial degut a l'observació astrofísica que es va fer a partir de les més de vint cúpules que s'hi van instal·lar. La nitidesa del cel de Cerdanya a la nit era de característiques comparables a les del desert d'Arizona, als EUA. Astrofísics de tot el món es donaven cita durant els mesos estiuencs prop d'una masia de Sansor per a portar a terme les seves observacions a través de potents telescopis muntats per ells mateixos. La progressiva contaminació lumínica arran de l'obertura del Túnel del Cadí que va propiciar l'edificació de segones residències, a poc a poc, van anar contribuint a la contaminació lumínica. Els astrofísics, arran de la dràstica baixada de qualitat de les condicions celestes nocturnes, van haver d'anar a la cerca de nous indrets la qual cosa els va allunyar de la Cerdanya.

Geografia 
 Llista de topònims de Prats i Sansor (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

|}

Llocs d'interès 
 Església de Sant Serni. Romànica amb un campanar de doble espadanya
 Ermita de Sant Salvador de Predanies. Romànica.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Lles de Cerdanya

Lles de Cerdanya (abans simplement Lles, fins al 1994) és un municipi de la comarca de la Baixa Cerdanya. Inclou l'entitat municipal descentralitzada d'Arànser.

Disposa de dues estacions d'esquí de fons: l'Estació de Lles i l'Estació d'Arànser.

La seva festa major recau per Sant Pere, patró de la població.

Etimologia 
El topònim d'origen iber té un significat descriptiu : abisme, precipici,.. i se'n troben evidències a la llengua basca – darrer vestigi de la Cultura preromana- en paraules com leze, leta, o les, amb els significats esmentats. Se suposa que l'actual emplaçament del poble és - com a mínim - el tercer, en la llarga recerca dels seus habitants, per trobar un indret òptim en tot els sentits – per a viure, per a defensar-se,.. - fins que decideixen assentar-se en aquest punt assolellat i relativament planer.

Geografia 
 Llista de topònims de Lles de Cerdanya (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 

El 1553 incorpora Embret; el 1717, el Vilar de Lles i Viliella; el 1857, Coborriu de la Llosa i Travesseres; el 1966, Músser i Arànser.

Política i administració 
 Altres alcaldes de Lles han estat:
 Legislatura 1979-1983: Joan Capdevila i Munt (independent)
 Legislatura 1987-1991: Ramon Sellés i Rubinat (CiU)
 Legislatura 1991-1995: Andreu Grau i Ginesta (Altres)
 Legislatura 1995-1999: Andreu Grau i Ginesta (CiU)
 Legislatura 1999-2003: Andreu Grau i Ginesta (CiU)
 Legislatura 2003-2007: Ramon Sellés i Servat (Altres)
 Legislatura 2007-2011: Lídia Brugulat i Visa (Altres)
 Legislatura 2011-2015: Lídia Brugulat i Visa (PSC-PM)
 Legislatura 2015-2019: Andreu Grau i Ginesta (CiU)
 Legislatura 2019-...: Daniel Olivera i Aguilà (Independents per Lles de Cerdanya - Acord Municipal)

Llocs d'interès 
 Església de Sant Fructuós de Músser. Romànica del -
 La Tossa plana de Lles que té una altura de 2.916 m que és la muntanya més alta de la baixa Cerdanya.
 Els encants dels pobles de tot el municipi
 Els espais naturals i muntanyes del voltant
 Sant Pere de Lles, s.XII
 Rocaviva. Un laberint màgic prop de Músser.
 L'Avetar i la Bassa de Comabella (Ruta dels Estanys Amagats)

Persones il·lustres 
 Bernat de Travesseres (- 1260), frare i beat dominic

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Isòvol

Isòvol és un municipi de la comarca de la Baixa Cerdanya.

Tot i que el poble d'Isòvol conserva la capitalitat del municipi, l'ajuntament es troba al poble d'All.

Història 
Està documentat al  com Isogal. Popularment es creu que el topònim deriva d'Isabel, una dama que va pagar la construcció de l'església de Sant Miquel. Probablement deriva d'un nom bascoide Isaval amb el sentit de lloc «ample o abundant».

Geografia 
 Llista de topònims d'Isòvol (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Està situat a la riba dreta del Segre, al punt on desguassa el Riu Duran, lloc on es forma l'estret d'Isòvol o de Baltarga, flanquejat pel tossal d'Isòvol.

Demografia

Política

Llocs d'interès 
 Església de Sant Miquel, romànica.
 Església de Santa Maria d'All, romànica 
 Església de Sant Pere d'Olopte, romànica.
 Pont del Diable, ruïnes d'un pont de camí ral

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament.
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Urús

Urús (pron. local [grus], que es va escriure oficialment Grus als anys 30 del ) és un municipi de la comarca de la Baixa Cerdanya. Urús és la seu de SetzeVents Editorial.

Etimologia 
De l'antropònim Aurucius, molt comú en el català medieval. El nom original Urús/Orús va anar evolucionant amb el temps cap a Gurús i finalment, Grus, nom que fou oficialitzat per la Generalitat de Catalunya el 1934.

Geografia o medi físic 
 Llista de topònims d'Urús (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Climatologia

Demografia

Economia

Entitats de població 

|}

Llocs d'interès 
 El prat del Cortal d'en Vidal
 La Font Freda
 L'església de Sant Climent d'Urús: església romànica del 
 L'ermita de Sant Grau del Puig d'Urús
 La Fortificació la Presó

Entitats i associacions

Fires i festes

Persones il·lustres

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Vilada

Vilada (antigament, Vilada de Guardiolans) és un municipi de la comarca del Berguedà, a uns 12 km de la capital, Berga. Té poc més de 400 habitants.

Història 
Està documentat al segle IX com Vilalata amb el significat de 'vila ampla' Originàriament semblaria que hauria nascut al voltant de Santa Maria de Roset i el Castell de Roset.

Tradicionalment Vilada havia viscut de l'agricultura i la ramaderia, però durant tot el segle XX el motor econòmic del municipi fou la indústria tèxtil. Avui en dia lluita per viure del turisme.

Geografia 
 Llista de topònims de Vilada (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Administració 

En la legislatura 2003-2007 es van repartir l'alcaldia PSC i PP. Així, Carme Cirera va ser alcaldessa des del 2003 fins al 2005 i, Ramon Comellas, des del 2005 fins al 2007.

Associacions 
 Associació Dones de Fàtima
 Grup Cultural la Teia
 Associació Juvenil Cims de Vilada
 Club Pedal Vilada
 Club Esportiu Vilada (Club de Futbol)
 Associació de la Gent Gran de Vilada
 Coral les Veus del Picancel
 AMPA Serra de Picamill
 Ateneu Nacionalista de Vilada

Fires i Festes 
- Fira del bolet, a l'Octubre

- Trobada de cotxes i motos clàssiques

- Festa major, al juny, en honor a Sant Joan

Llocs d'interès 

 Sant Joan de Vilada, església parroquial
 Església de Santa Magdalena de Guardiolans, església romànica
 Sant Miquel de les Canals, església romànica
 Castell de Roset, medieval

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Cercs

Cercs (antigament Pont de Rabentí) és una vila i municipi de la comarca del Berguedà, a Catalunya. Situat al nord de la ciutat de Berga, s'estén des dels Rasos de Peguera fins als cims de Vallcebre, a la dreta del riu Llobregat i a la riba de l'embassament de la Baells. El nom de la vila procedeix del mot quercus (roure en llatí).

Geografia 
 Llista de topònims de Cercs (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Nuclis de població 
 (2008)

Història 
Format antigament per un grup de cases disseminades i conegudes amb el nom de Pont de Rabentí. És a partir de finals del  quan va començar a créixer espectacularment a causa de l'auge de la indústria tèxtil i a l'explotació del carbó, que va fer aparèixer en els anys 1910/1920 les colònies de cases prop de les mines, com Sant Corneli i Sant Josep. A mitjan  es va començar a construir la Rodonella. Sant Jordi és el nucli més nou, es va inaugurar el 1976 quan Sant Salvador de la Vedella va quedar inundat per la construcció del pantà de La Baells.

El 1857 incorpora Pedret i Sant Salvador de la Vedella; i el 1945, la Baells.

Política

Llocs d'interès 
 Sant Quirze de Pedret, església preromànica del 
 Església parroquial de Santa Maria de Cercs
 Pont de Pedret. Pont gòtic documentat l'any 1286
 Capella de Sant Jordi de Cercs, romànica
 Santuari de la Mare de Déu de la Consolació, d'estil barroc
 Església de Sant Corneli i Sant Cebrià, del 
 Museu de les Mines de Cercs, inaugurat el 1999

Cercorins notables 
 Elena Jordi (1882), actriu, empresària teatral i directora de cinema catalana
 Marie Kapretz (Berlín, 1975), delegada del govern a Alemanya.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Pàgina del Museu de les Mines de Cercs
Fígols

Fígols, tradicionalment anomenat Fígols de Berga, és un municipi de la comarca del Berguedà, anomenat Fígols de les Mines fins al 1989. En el seu terme municipal es troba el poble de Fumanya i el llogaret abandonat de Peguera.

L'edifici més important és l'església romànica de Santa Cecília.

El Museu de les Mines de Cercs mostra un audiovisual respecte als Fets de Fígols de 1932, una revolta dels miners que reclamaren millors condicions de treball al Govern de la República.

Geografia 
 Llista de topònims de Fígols (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

La Ginebreda 

A la bòfia de Fumanya, al Berguedà, existeix una donota mitològica que dona nom a la cova de la Ginebreda. El seu cos no és de carn i ossos, sinó de fusta i molsa, com els arbres, amb uns braços que semblen branques. Té un geni terrible, s'irrita fàcilment i descarrega el seu furor picant amb les seves mans de fusta, plenes de punxes i arestes. Els seus cops produeixen una coïssor que dura set setmanes.

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Fígols
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
La Quar

La Quar (pron. local [la kort]) és un municipi de la comarca del Berguedà. Centre històric de l'antiga baronia de la Portella. El seu nucli és Santa Maria de la Quar, al peu de la mola rocosa on es troba el santuari de la Quar, si bé les dependències de l'ajuntament es troben a Sant Maurici de la Quar. En el seu terme municipal es troba el monestir romànic de la Portella.

El terme municipal, de 37,89 km², confronta amb Borredà, Vilada, Cercs, Olvan i Sagàs, i està en contacte amb Lluçà (Osona).

Etimologia 
Segons Joan Coromines, la pronúncia tradicional d'aquest nom és [lə'kɔɾ], i la pronúncia de [lə'kwaɾ] és fruit de la hipercorrecció: com que, en aquesta zona, pronúncies del tipus [gɔɾ'da] per guardar són força esteses, algú devia suposar que la Cor no era més que una pronúncia "a la pagesa" de la Quar. Per aquesta raó, La Quar es va establir com a nom oficial.

Pel que fa a l'origen del nom, Coromines proposa un ètim bascoide, lak-gorri, o 'roca roja', referit a la mola on es troba el Santuari de La Quar.

Geografia 
 Llista de topònims de la Quar (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 

La població ha estat sempre relativament escassa: el 1370, ja superada la pesta negra tenia 11 famílies i al  no arribava als 200 h. Després de la xifra màxima assolida el 1857 (578 h), la població començà a davallar. Al llarg del  aquest municipi ha patit un despoblament crònic: 279 h el 1910; 142 h el 1960; 30 h el 1985; 43 el 1991 i 61 el 2006.

Les causes d'aquesta situació de despoblament progressiu són la manca de serveis de la població, ja que bona part dels masos no tenen llum elèctrica ni telèfon, i els serveis sanitaris i educatius es troben en alguns casos bastant llunyans (més de 20 km. de distància). Santa Maria de la Quar, al peu de la mola rocosa on es troba el santuari de la Quar, ha estat considerada tradicionalment cap de terme, si bé les dependències de l'ajuntament es troben a Sant Maurici de la Quar.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Viver i Serrateix

Viver i Serrateix és un municipi de la comarca del Berguedà. Està format pels pobles de Viver, Serrateix i Sant Joan de Montdarn.

La primera referència històrica escrita que es té, és de Viver i data de l'any 910  quan el rei franc Lluís, el Piadós, manà construir-hi unes fortificacions per a lluitar contra els àrabs.

El municipi pertany a la diòcesi del bisbat de Solsona.

El dia 1 de juny de 1999, la Generalitat de Catalunya va declarar el Monestir de Santa Maria de Serrateix “Bé cultural d´interès nacional, en la categoria de monument històric” (DOGC nº 2923 del 5 de juliol de 1999).

Geografia 

 Llista de topònims de Viver i Serrateix (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
 Roques Ratllades
 Castell de Viver
 Monestir de Santa Maria de Serrateix
 Roques de Codinacs

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà

Referències 
 Max Cahner; Montserrat Sagarra; et al. Gran geografia comarcal de Catalunya. Barcelona : Enciclopèdia catalana, 1982. (Vol.2 - El Bagès, el Berguedà, el Solsonès)

Enllaços externs 

 Pàgina web oficial de l'ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Montclar

Montclar és un municipi de la comarca del Berguedà. Amb 22,08 km², és envoltat pels termes de l'Espunyola al nord, Avià al nord-est, Casserres a l'est, Viver i Serrateix al sud i Montmajor al sud-oest. El municipi de Montclar té l'enclavament de Sant Quintí de Montclar. El poble, que és dalt d'una serra, s'estructura a l'entorn d'una plaça, en un extrem de la qual hi ha l'església parroquial i, al davant, la casa senyorial coneguda com el castell.

Geografia 
 Llista de topònims de Montclar (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Cultura i patrimoni 

L'església parroquial està dedicada a Sant Martí. És d'estil romànic i va ser construïda al . És de nau única amb absis. Té annex un campanar de planta quadrada amb coberta a quatre aigües. Al seu interior es conserven dos retaules barrocs així com un altre d'estil neoclàssic. L'edifici va ser reformat completament la dècada de 1970. En el mateix terme municipal hi ha dues esglésies romàniques. La de la Santa Creu és de nau única i té un campanar d'espadanya.

L'església de Sant Quintí de Montclar és també d'una sola nau, coberta amb volta de canó. Té un absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera. Al seu interior hi havia una lipsanoteca del  que actualment es conserva al Museu Diocesà i Comarcal de Solsona.

Montclar celebra la seva festa major al mes de gener, coincidint amb la festivitat de Sant Sebastià.

Economia 
L'activitat econòmica del terme es basa únicament en l'agricultura, bàsicament de secà (blat, civada, patates, blat de moro, farratges), la ramaderia i l'explotació forestal.

Història 
Montclar és documentat des del , però el castell pròpiament no surt esmentat fins al 1309, quan passà a domini reial (era regentat per la família dels Montclar) i s'engrandí. Al , quan era propietat de la família nobiliària dels Tamarit, l'antic castell fou transformat en masia, coneguda com cal Metge Sastret. Aquest conjunt fou declarat bé d'interès cultural el 1985. La major part dels habitatges es van construir els segles  i XVIII, moment en què la població augmentà considerablement. Actualment, molts d'aquests habitatges han estat restaurats i s'han convertit en segones residències.

Referències

Vegeu també 
 Roques Ratllades
 Serrat de Sant Ponç (Montclar)
 Josep Vilar i Tristany

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
La Nou de Berguedà

La Nou de Berguedà és un municipi de la comarca del Berguedà. Situat dins de la serralada del Catllaràs, a l'esquerra del riu Llobregat i a 876 m d'altitud. Al sud-oest limita amb Cercs, al sud-est i a l'est amb Vilada i també a l'est amb Castell de l'Areny i amb Guardiola de Berguedà al nord. El poble és punt de partida d'excursions, una de les quals culmina al Sobrepuny, cim característic i visible des de bona part de Catalunya. En dies clars la seva vista abasta fins al mar mirant al sud i bona part de la serralada pirinenca.

Punt també de partida de bones excursions, algunes de curtes però interessants com la de la font de les Travesses, emmarcada dins d'una excepcional fageda. El Santuari Marià de Lourdes de La Nou de principi del  és un altre dels atractius del poble. És un gran edifici de línies neoclàssiques, amb un hostal, fonts i una piscina per a malalts. Dues fondes permeten els visitants establir-s'hi.

Geografia 
 Llista de topònims de la Nou de Berguedà (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

La Nou de Berguedà està situat dins de la serralada del Catllaràs, a l'esquerra del riu Llobregat i a 876 m d'altitud. Al sud-oest limita amb Cercs, al sud-est i a l'est amb Vilada i també a l'est amb Castell de l'Areny i amb Guardiola de Berguedà al nord. Comparteix amb Castell de l'Areny i Vilada la muntanya del Sobrepuny, que amb una alçada de 1.653 metres està situada entre els tres municipis.

Dins dels hidrònims, les fonts de La Nou són la font dels Avets, font de Banyacorba, font del Petzí, font del Sàlic, font de Sant Isidre o font de la Cova i la riera de Malanyeu, un afluent del riu Llobregat pel seu marge esquerre.

Prop de la Nou, hi trobem el nucli de Malanyeu, un llogaret amb vistes sobre el Pedraforca i el mateix circ de Malanyeu. Està situat a l'esquerra de la riera del mateix nom. Al vessant meridional hi ha els cingles de Malanyeu, que són un contrafort occidental de la serra del Catllaràs. Es troba a 999 metres sobre el nivell del mar, i al límit nord de La Nou de Berguedà.

Demografia

Baleria d'imatges

Associacionisme 
 Associació Juvenil Sobrepuny.

Referències

Vegeu també 
 Roca de Lliri.

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya.
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya.
 Pàgina particular d'un veí .
Castell de l'Areny

Castell de l'Areny és un municipi de la comarca del Berguedà.

En el seu terme hi ha les restes de l'antic poble de Sant Romà de la Clusa.

El nom prové d'un antropònim germànic: estan documentades expressions com Castellum Athalasindi, és a dir, castell (en llatí) d'Athalasind. El nom de persona Athalasind va evolucionar en català a Alareny (la terminació germànica -sind dona, en català, -reny o -rén). A partir de Castell d'Alareny s'interpretaria com a Castell de l'Areny.

Geografia 
 Llista de topònims de Castell de l'Areny (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sant Jaume de Frontanyà

Sant Jaume de Frontanyà és un municipi de la comarca del Berguedà.

El poble es troba al voltant de l'església de Sant Jaume de Frontanyà. El seu terme és muntanyenc i escassament poblat, amb boscos de pins i pastures per a la ramaderia que, juntament amb l'agricultura de cereals i el turisme, és la base de la seva economia. Regat per afluents de la riera de Merlès. La seva primera notícia documentada consta de l'any 905, quan es va fer la consagració de la seva antiga església de Sant Jaume Vell.

És el municipi menys poblat sota administració de la Generalitat de Catalunya. El govern del municipi s'exercia mitjançant consell obert fins que el 2011 es va decidir canviar aquest sistema.

El 12 de desembre de 2009 va ser el segon poble de Catalunya a fer una consulta popular sobre la independència, obtenint 18 vots a favor i 1 vot en contra.

Fins al 15 de gener del 2018 era considerat el municipi més petit de Catalunya. El municipi que li pren el títol és Gisclareny.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Jaume de Frontanyà (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Monestir de Sant Jaume de Frontanyà. Segle XI
 Ermita de Sant Esteve de Tubau. Origen preromànic
 Santuari de Santa Maria dels Oms. Segle XVIII
 Restaurant fonda Cal Marxandó. Documentada des del 1851

Demografia

Festivitats 
 1 de maig- Festa del Pa
 dilluns de Pasqua- Aplec del Santuari dels Oms
 25 de juliol- Festa Major de Sant Jaume

Imatges

Referències

Vegeu també 
 Serrat de l'Auró

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament.
 Informació de la Generalitat de Catalunya.
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya.
 Sant Jaume de Frontanyà Vídeo a http://www.edu3.cat/.
Santa Maria de Merlès

Santa Maria de Merlès és un municipi de la comarca del Berguedà. Està situat a l'extrem sud est de la comarca delBerguedà.

El municipi és travessat per la riera de Merlès, que el divideix en dues parròquies: la de Santa Maria a occident (que pertany al Bisbat de Solsona) i la de Sant Martí a orient (que pertany al Bisbat de Vic). Santa Maria de Merlès es troba a 14 km a l'est de Puig-reig, i a 8 km a l'oest de Prats de Lluçanès, el poble important més proper.

Geografia 
 Llista de topònims de Santa Maria de Merlès (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Poblat de Merles (Edat del Bronze) 
 Pont romànic de Sant Martí
 Església de Sant Pau de Pinós, iniciat al s.  
 Església de Sant Miquel de Terradelles, s. 
 Església barroca de Santa Maria de Merlès, s.  
 Ruïnes del Castell de Merlès, s.  
 Capella de Santa Maria Magdalena, amb escultures zoomorfes 
 Nucli ecològic de Camadoca, dedicat a les espècies autòctones de la Riera de Merlès

Demografia

Fills il·lustres 
 Josep Maria Vilarmau i Cabanes, (1900-1947), folklorista, sebollit al cementiri de Merlès.

Referències

Vegeu també 
 Roca de les Baumes
 Roques del Cau dels Gats
 Comtat de la Vall de Merlès

Enllaços externs 
 Pàgina web de l'ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Informació sobre el Nucli ecològic de Camadoca
Castellar de n'Hug

Castellar de n'Hug és un municipi de la comarca del Berguedà, al límit amb el Ripollès. Hi neix el riu Llobregat.

Escrit tradicionalment Castellar de Nuch, la seva etimologia és discutida. Mentre que castellar és la demarcació d'un castell termenat, la segona part s'ha considerat com el nom propi de persona Hug o Uc, en relació a algun Hug de Mataplana, que posseïen el lloc. Però també podria provenir de nuce («nuc», en català), indicant l'origen d'un corrent d'aigua, en aquest cas en referència a les fonts del Llobregat.

Geografia 
 Llista de topònims de Castellar de n'Hug (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Fonts del Llobregat. Es tracta de surgències d'aigua subterrània, alimentades per les aigües de les neus i de la pluja.
 Església de Santa Maria de Castellar de n'Hug. És una església romànica que conserva el característic campanar, una torre de quatre pisos amb finestres d'arc de mig punt i la porta del  amb ferramenta romànica. Va ser transformada a l'època neoclàssica.
 Església de Sant Vicenç de Rus. És un edifici romànic del , consagrat el 1106. Consta d'una sola nau, volta de canó i absis semicircular que per fora mostra arcuacions llombardes. Totalment reformat, mostra pintures dels segles XII i XIV.
 Fàbrica de Ciment Asland, situada al Clot del Moro, terme municipal de Castellar de n'Hug. Actualment convertida en Museu del Ciment Asland, va ser una fàbrica modernista promoguda l'any 1901 per Eusebi Güell i Bacigalupi. Va ser la primera fàbrica de ciment industrial de Catalunya, i restà operativa fins a l'any 1975. Des de l'any 1992 és un museu, i està adscrit al Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya. L'any 2005 va ser declarat Bé Cultural d'Interès Nacional.
 La Casa del Pastor, també coneguda com el Museu del Pastor, amb la història d'aquest sector.

Administració

Fills il·lustres 
 Ramon Cunill i Puig (1907-1975), prevere, periodista i escriptor.

Demografia

Festivitats 
 29 de setembre- Festa Major de Sant Miquel.
 Últim diumenge d'agost- Concurs de gossos d'atura.

Referències

Bibliografia 
 Àmbit de Recerques del Berguedà. Guia del Berguedà (1988).
 Consell Comarcal del Berguedà i Patronat Comarcal de Turisme. Descobrim el Berguedà (1991. Guia turística.
 CABANÍ, J. (1985). Castellar de n'Hug. La llar del llibre.
 LORENTE SEGURA, J. Castellar de n'Hug i la seva rodalia. Tot Editorial.

Vegeu també 
 La Pleta Roja
 Roca Roja (Castellar de n'Hug)
 Camí del Llobregat, via blava

Enllaços externs 

 Viu Castellar de n'Hug tot l'any, pàgina oficial de turisme de l'ajuntament.
 Pàgina oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Pàgina web oficial del Concurs Internacional de Gossos d'atura
 Vídeo de Castellar de n'Hug a Youtube
Castellar del Riu

Castellar del Riu és un municipi de la comarca del Berguedà, amb seu administrativa al nucli d'Espinalbet.

Geografia 
 Llista de topònims de Castellar del Riu (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts…; edificis: cases, masies, esglésies…).

Demografia

Història

Cultura i patrimoni

Patrimoni i llocs d'interès 
 Pi de les Tres Branques, un pi centenari de 28 metres d'alçada i 6 de circumferència
 Torrent dels Porxos

Festes i tradicions 
 Aplec del Pi de les Tres Branques. Aquest aplec s’inicià l’any 1904, però suprimit el 1924 per la Dictadura de Primo de Rivera. Fou restaurat el 1980.
 Festa Major. Sant Miquel (29 de setembre)
 Gala de Corbera

Entitats

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Berguedà
 Guillem de Berguedà

Referències

Enllaços externs 

 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya