alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Jan Antonín Duchoslav

Jan Antonín Duchoslav (* 1. května 1965 Praha) je český herec a moderátor.

Život 
Studoval gymnázium, ale nedokončil ho. Podle jeho slov to bylo hlavně kvůli popularitě, která nastala po filmu Sněženky a machři. Během vojenské služby byl odsouzen za šikanu na deset měsíců nepodmíněně, ale díky amnestii prezidenta Husáka vyšel z vězení po pouhých 19 dnech. Od osmdesátých let se živil jako rekvizitář, posunovač, podnikatel s dámskými ramenními vycpávkami, produkční, instruktor lyžování a osvětlovač.

Herecká a moderátorská kariéra 
Dlouhodobě vystupuje v pražském Divadle Radka Brzobohatého. Mezi jeho nejznámější filmové a seriálové role patří Viky Cabadaj z filmu Sněženky a machři, dále Turek z Rafťáků, policajt z 2Bobulí, Viktor Hofman ml. z Ordinace v růžové zahradě, Miky ze seriálu Třetí patro, šéf benzínky ve stejnojmenném sitcomu nebo soudce v Případu Roubal. Hrál také „šmejda“ v seriálu Doktoři z Počátků. Zajímavostí je, že jeho seriálovou partnerkou byla Dita Hořínková, s kterou společně hrál i v sitcomu Benzínka.

Kromě hraní se věnuje moderování, moderoval například talkshow s Ivetou Bartošovou na TV Pětka, kde měl i pořad Bulvárek. Po jejím skončení měl soutěž na TV Relax s názvem Ostře sledovaný vlak.

Byl také Zimním inspektorem Televizních novin, kde navštěvoval lyžařská střediska a informoval o jejich kvalitě.
V roce 2023 začal moderovat s Bárou Fišerovou pořad na TV A11 Dobrý Večer s A11.

Rodina 
Je rozvedený. S bývalou manželkou Klárou Stibůrkovou, která je povoláním advokátka, má dvě děti – syny Antonína (2008) a Jana (2012).

Politická angažovanost 
V komunálních volbách v roce 2022 neúspěšně kandidoval jako nestraník z 11. místa kandidátky hnutí Praha bez chaosu do Zastupitelstva hlavního města Prahy. V roce 2022 kandidoval také do Zastupitelstva městské části Praha 6, a to z 6. místa kandidátky subjektu „PATRIOTI PRO PRAHU 6“ (tj. Patrioti České republiky, Svobodní a Praha bez chaosu). Mandát zastupitele městské části se mu však nepodařilo získat.

Filmy 
 1982 – Sněženky a machři
 1983 – Už mu to začalo, Sladké starosti
 1984 – Láska z pasáže, Malý vodní had, Třetí patro
 2004 – Non plus Ultras
 2006 – Rafťáci
 2008 – Sněženky a machři po 25 letech
 2008 – Líbáš jako Bůh
 2009 – 2Bobule
 2011 – Bastardi 2
 2012 – Můj vysvlečenej deník
 2015 – Child 44
 2015 – Vánoční Kameňák

Seriály 
 1985 – Třetí patro
 2004 – Redakce
 2006 – Letiště
 2006 – Ordinace v růžové zahradě
 2008 – Kriminálka Anděl
 2009 – Vyprávěj
 2012 – Policajti z centra
 2013 – Sanitka 2
 2016 – Doktor Martin
 2013 – Doktoři z Počátků
 2017 – Benzínka (seriál) - pilotní díl

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Jan Antonín Duchoslav - video z cyklu České televize 13. komnata

Čeští herci
Čeští moderátoři
Lidé TV Pětka
Narození v roce 1965
Žijící lidé
Muži
Narození 1. května
Narození v Praze
Čeští filmoví herci
Iniciála

Iniciála (z latinského initium „začátek“, ze slovesa in-ire, „vejít, vstoupit“) je v typografii první písmeno slova, které je výrazně odlišeno od ostatního textu velikostí, barvou nebo tvarem, někdy (hlavně v rukopisech, ale i ve starších tiscích) vybaveno i iluminací. Obvykle bývá na začátku stránky, kapitoly nebo odstavce.

Iniciály jmen 
Iniciála může také označovat první písmeno jména. V tom případě iniciály jsou první písmena rodného jména a příjmení člověka.

V předchozích desetiletích bylo časté iniciály jmen například vyšívat na kapesníky, košile a některé nekonfekční oblečení, cejchovat do kůže zavazadel, atd.; nyní je tomu jen někdy, u dražší a na míru šité konfekce. Tyto (většinou ozdobné) iniciály jmen se nazývají monogramy.

Iniciály známých lidí 
Některé iniciály se staly tak známé/populární, že není třeba uvádět celé jméno. Známost je samozřejmě dána dobou a místem vzniku. Výběr nejznámějších:

 B. B. – Brigitte Bardotová, francouzská herečka
 C. C. – Claudia Cardinalová, italská herečka
 F. M. – Freddie Mercury, britský zpěvák
 M. M. – Marilyn Monroe, americká herečka
 J. F. K. – John Fitzgerald Kennedy, americký president
 J. J. – Jaromír Jágr, český hokejista
 T. G. M. – Tomáš Garrigue Masaryk, první československý prezident

V botanice 
V botanice je iniciála buňka na vegetačním vrcholu rostlin s trvalou schopností buněčného dělení.
Tyto buňky se dělí na iniciály…
 apikální (též zvané terminály),
 kambiální,
 fusiformní, a
 paprskové
Iniciály se mohou dělit jedním, dvěma nebo třemi směry; podle toho rozlišujeme meristémy – na vláknové/žebrové, deskové a tělesové (v tomto respektivním pořadí).

Odkazy

Reference

Související články 
 Monogram
 Akronym

Externí odkazy 
 
 

Typografie
Majuskule

Majuskule, tradičně, zejména v paleografii, také majuskula (jinak velké písmeno, v typografii verzálka, verzála), je původní forma písmen (v latince A, B, C, …), která se objevila kolem 3. století př. n. l. Opakem jsou minuskule (malá písmena, minusky: a, b, c, …). V paleografii se majuskule definují jako znaky, které lze zapsat zpravidla mezi dvě linky psací osnovy, takže vyplňují horní a střední psací pásmo.

Oproti tomu minuskule, jež se zapisují do čtyřlinkové osnovy, mohou jednak zaplňovat pouhé střední pásmo, jednak mohou zasahovat do horního, nebo dolního pásma či do obou.. Kromě základního (prostého, holého) tvaru písmen mohou být minuskule doplněny diakritikou mimo osnovu.

Majuskule v psací podobě mohou zasahovat i do spodního pásma čtyřlinkové osnovy, např. G, J a Y – viz ukázka.

Užívání 
Velká písmena se v češtině užívají např.
 na začátku věty;
 ve vlastních jménech (propria; Josef, Praha, Univerzita Karlova, Moravák);
 v názvu díla literárního, dramatického, filmového, hudebního, malířského, sochařského;
 v názvu novin a časopisů, rozhlasových a televizních pořadů atp.;
 ve zkratkách, např. ČKD, AIDS, SMS;
 k vyznačování textu;
 v desetinném třídníku k vyjádření hierarchie (A.1, A.2, A.2.1, A.2.2 atd.)

Technika 
Ve světě počítačů, konkrétně v kaskádových stylech CSS, se pro vlastnost „text-transform“ používá hodnota „uppercase“.

Odkazy

Reference

Související články 
 Kapitalizace
 Kapitálky
 CamelCase
 Minuskule
 Psací písmo
 Rodina písma

Externí odkazy 
 

Typografie
Písmo
Milan Šteindler

Milan Šteindler (* 12. dubna 1957 Praha) je český humorista, herec, scenárista a režisér.

Spolupodílel se na natáčení seriálu Česká soda. Společně s Davidem Vávrou založil divadlo Sklep.

Dílo

Scénář 
 Vrať se do hrobu! (společně s Halinou Pavlowskou)
 Česká soda (společně s Davidem Vávrou a Petrem Čtvrtníčkem)

Režie 
 Perníková věž
 Česká soda
 Díky za každé nové ráno – Český lev za režii a pro nejlepší film roku 1994
 Vrať se do hrobu!
  O život
  Stalingrad – druhý režisér

Herecká filmografie 
 Tak láska začíná (1975) … učeň
 Vesničko má středisková (1985) … závozník Šesták
 Přátelé Bermudského trojúhelníku (1987) … neschopný dispečer v povídce Tramvaj do Poděbrad
 Kopytem sem, kopytem tam (1988) … Dědek
 Pražská pětka (1988) … dr. Milan Šteindler CSc., lektor; v povídce Na brigádě … vedoucí
 Vrať se do hrobu! (1989) … Víťa Jakoubek
 Corpus Delicti (1991) … Ruda
 Mí Pražané mi rozumějí (1991) … Mozart
 Krvavý román (1993) … uprchlý blázen
 Díky za každé nové ráno (1993) … příslušník StB
 Der Salzbaron (1993) (TV seriál) … Stani
 Příliš hlučná samota (1994) … řidič
 Česká soda 11 - 12 (1995) (TV)
 Eine Kleine Jazzmusik (1996) … katecheta Melounek
 Život na zámku (1996) (TV seriál) … Drs
 Bumerang (1996) … Pingl
 Česká soda (1998)
 Stůj, nebo se netrefím (1998) … Helmut
 Pasti, pasti, pastičky (1998) … kuchař
 Cesta z města (2000) … hajný
 Vyhnání z ráje (2001) … Igor, producent
 Mazaný Filip (2003) … ředitel Benjamin Frogg
 Redakce (2004) (TV seriál) … Lubor
 Skřítek (2005) … vrátný
 Hypnóza (2005) (TV) … provozní Rudla
 Dobrá čtvrť (2005) (TV seriál) … školník gymnázia
 Rafťáci (2006) … otec Danyho
 Clever (2006-…)
 Gympl (2007) … učitel fyziky a taxikář Milan
 Ulovit miliardáře (2009) … PR manažer Egon Rázný
 Gympl s (r)učením omezeným (2012) … hospodář gymnázia Marcel Lichtenberg
 PanMáma (2013) … Jarmila Beranová
 Hodinový manžel (2014)
 Drazí sousedé (2016) ... Čenda Birmbacher
 Dvojníci (2016)
 Temný Kraj (2017) ... Ing. Oldřich Jeroným
 Bajkeři (2017)
 Přání k mání (2017)
 Kapitán Exner (2019) (TV seriál)
 Specialisté (2019) (TV seriál)
 Občanka (2019) (TV seriál)
 Dvojka na zabití (2021)
 Případ mrtvého nebožtíka (2020)
 Casting na lásku (2020)
 Mstitel (2021)
 Tady hlídáme my (2021)
 Cesta domů (2021)
 Pánský klub (2022)
 Zoo (2023)
 Eliška a Damián (2023)

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 
 

Divadlo Sklep
Čeští scenáristé
Čeští režiséři
Čeští herci
Čeští filmoví herci
Absolventi Akademie múzických umění v Praze
Držitelé Českého lva za nejlepší režii
Narození v roce 1957
Narození 12. dubna
Narození v Praze
Žijící lidé
Muži
Banánové rybičky

Banánové rybičky jsou zábavná talk show Haliny Pawlowské v České televizi. Vysílala se od 11. února 1999 do 27. prosince 2007, zprvu jako čtrnáctideník, od září 1999 týdně. Banánové rybičky byly jedním z nejpopulárnějších pořadů ČT; dostaly diváckou cenu TýTý jako pořad roku 2000, 2001 a 2002, v následujících dvou letech byly druhé.

Stopáž činila zhruba 30 minut. Jednotlivé díly měly podtitul „jak přežít (substantivní vazbu)“, v pozdějších letech i volnější „jak (infinitivní vazba)“. Na toto téma Pawlowská diskutovala s dvojicí hostů (v prvních dvou dílech byli tři a v 9. díle „jak přežít diety“ samotný Marián Labuda), recitovala humorné básně a pouštěla stručné ukázky z komediálních filmů. Charakteristickou podobu pořadu dotvářela hudba Alexeje Charváta s animacemi barevných rybiček podle návrhu Pavla Šťastného v titulcích a předělech.

Název pochází z povídky J. D. Salingera „Den jako stvořený pro banánové rybičky“ (A Perfect Day for Bananafish, 1948, č. in: Deset novel, Československý spisovatel 1958 a Salinger: Devět povídek, 1971) o sebevraždě Seymoura Glasse; spolu s podtitulem má vyjadřovat, „že bychom v žádné situaci neměli smysl pro život ztratit a [Pawlowská v pořadu] snaží se ho zábavně najít za jakýchkoliv okolností“.

Pořad vyrábělo studio ČT Brno; natáčelo se před živým publikem. Pawlowská při produkci spolupracovala s časopisy Šťastný Jim, Reader's Digest Výběr, z nichž pocházejí některé citace (až od roku 2003, kdy ji Reader's Digest Výběr obvinil, že některé historky přebírá bez uvedení původu z jeho rubriky čtenářských příspěvků; spor se vyřešil mimosoudně) a videodistributorem Warner Home Video, který poskytoval ukázky z filmů.

Z pořadu byl vydán výběr na CD Banánové perličky (Supraphon 2002) a Banánové rybičky (Supraphon 2003) a Pawlowské knihy Banánové rybičky (Motto 2000, ) a Banánové chybičky (Motto 2003, ).

Externí odkazy 
 
 Pawlowská na chatu ČT, ze značné části o Banánových rybičkách
 Banánové rybičky a Banánové chybičky na websitu nakladatelství (úryvky, čtenářské názory)

České televizní talk show
Televizní pořady České televize
Držitelé Týtý
Tragédie

Tragédie (z řec. tragóidiá – zpěv kozlů, tragos – kozel, óidé – zpěv) neboli truchlohra je forma dramatu s vážným obsahem. Hrdina se obvykle dostane do neřešitelného konfliktu s vlastním osudem, v marném boji následně podléhá a je dohnán k záhubě.

Vznik i rozvoj tragédie do své plné šíře se uskutečnil v antickém Řecku a Římě. Nejcennějším pramenem pro seznámení se s teoretickými poznatky a vývojovým přehledem tragédie je Aristotelova Poetika.

Struktura tragédie podle Aristotela:
 počátek
 střed
 konec

Struktura tragédie v podání klasicismu:
 expozice
 kolize
 krize
 peripetie
 katastrofa

Vývoj tragédie 
Stejně jako drama obecně vznikla tragédie dramatizací sborových písní přednášených (dithyrambu) ve starověkém Řecku při oslavách boha Dionýsa (velké dionýsie). Místo herců původně vystupoval sbor (chór), písně popřípadě přednášeli satyrové oblečení do kozlí kůže. Tragédie se hrály po třech od jednoho autora (trilogie), doplněné satirickým dramatem. Byla považována za vyšší formu umění.

 Raní a klasičtí tragédi (5.–4. stol. př. n. l.)
 Thespis (vyčlenil prvního herce ze sboru - protagonista)
 Frýnichos
 Choirilos
 Aischylos (vyčlenil druhého herce ze sboru - deuteragonista)
 Sofoklés (vyčlenil třetího herce ze sboru - tritagonista)
 Eurípidés
 Poklasičtí a helénističtí tragikové (po 4. stol. př. n. l.)
 Římští tragikové
 Lucius Livius Andronicus (latinské překlady řeckých autorů)
 Gnaeus Naevius
 Quintus Ennius
 Marcus Pacuvius
 Lucius Accius
 Gaius Iulius Caesar (okrajově)
 Octavianus Augustus (okrajově)
 Publius Ovidius Naso (okrajově)
 Lucius Annaeus Seneca

V moderním evropském dramatu inspirovala tragédie tvorbu tzv. osudového drama (např. Schiller) a klasicistní drama všeobecně (např. francouzská tvorba v 17. a 18. stol. – Jean Racine, Voltaire, Pierre Corneille). V českém umění se tragédie stala inspiračním zdrojem až mnohem později, zvláště u Vrchlického.
Tragédie plnila funkci katarze - očistná funkce. Divák prožil při dramatu výjimečnou situaci a mohl neškodně vybít své vášně a pocity. Tím se divadlo stalo důležitou součástí života. Stalo se veřejnou záležitostí, a mělo společenskou podporu.

Přenesený význam slova tragédie 
Mimo literární vědu termín tragédie označuje především různé neblahé až katastrofické události, pohromy. Původní význam slova, tedy označení literárního žánru, není již v porovnání s přeneseným významem tolik známý.

Související články 
 protagonista
 komedie
 fraška
 groteska
 satira
 deus ex machina

Externí odkazy 
 
 
 

Divadelní žánry
Literární pojmy
Literární žánry
Velká Morava

Velká Morava může znamenat:

 Velkomoravská říše – historický státní útvar ve střední Evropě
 Velká Morava (řeka) – řeka v Srbsku
 Velká Morava (Dolní Morava) – část obce Dolní Morava v okrese Ústí nad Orlicí

Externí odkazy
Přírodovědecká fakulta Jihočeské univerzity

Přírodovědecká fakulta Jihočeské univerzity byla založena v roce 1991. Do 31. července 2007 se jmenovala Biologická fakulta. Zřídil ji akademický senát Jihočeské univerzity, která byla zřízena krátce předtím. Na jejím vzniku se podíleli vědci z Biologického centra Akademie věd České republiky. První prostory k výuce existovaly také na půdě akademie věd, ale dnes již fakulta disponuje třemi vlastními budovami. Přesto je stále úzce provázána s místními akademickými ústavy, někteří přednášející jsou například zároveň zaměstnanci akademie.

Fakulta poskytuje odborné studium zaměřené především na biologické, chemické, fyzikální, informatické a matematické obory. Součástí studijních programů je také víceoborové vzdělávání budoucích učitelů. 

Přírodovědecká fakulta má více než 1000 studentů. Děkanem je profesor František Vácha.

Seznam děkanů fakulty 
 Pavel Blažka (1992–1998)
 Zdeněk Brandl (1998–2004)
 Libor Grubhoffer (2004–2011)
 František Vácha (2011–2019)
 Hana Šantrůčková (2019–2023)
 František Vácha (od roku 2023)

Katedry a ústavy

Fakultní zahrada 
V roce 2014 začala za budovou B vznikat fakultní zahrada. Postupně byla vytvořena umělá duna, jezírko, záhony a rekreační trávník. Již v prvním půlroce existence do zahrady také přibyl památník Ohryzek Járy Cimrmana a zahrada byla osázena keři a stromy. Dále se instaloval hmyzí hotel, lezecká stěna a altán se zelenou střechou. Úpravám prostoru se věnovali jak zaměstnanci tak studenti fakulty a 13. května 2015 proběhla jeho kolaudace. Zahrada se dále rozvíjí i ve spolupráci se studentským spolkem Na Hnízdě a je prostorem volně přístupným veřejnosti.

Další fotografie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 Oficiální stránky fakulty

 
Fakulty Jihočeské univerzity
Přírodovědecké fakulty
Čtyři Dvory
Branišovská (České Budějovice)
Školy založené roku 1991
Hermes

Pojem Hermes (také Hermés) může znamenat:

 Hermés – bůh z řecké mytologie
 Hermes Trismegistos – významná postava hermetismu odvozená od staroegyptského  boha Thovta
 Hermés (Roquepertuse) – tak zvaný Hermés z Roquepertuse (soška)
 Hermes (planetka) – planetka Hermes
 Hermes (ESA) – projekt raketoplánu evropské společnosti ESA
 Hermes (loď) – loď pro bezdomovce v Praze sloužící jako ubytovna
 HMS Hermes – deset lodí Royal Navy
 Hermes Conrad – fiktivní postava ze seriálu Futurama
 Hermes (satelit) – experimentální kanadský komunikační satelit
 Hermes (DESY) – experiment elektronového synchrotronu DESY
 Andreas Hermes – politik, teolog a filozof
 Hermes (automobil) – značka automobilů vyráběných belgickou firmou Hermes Italiana v letech 1906–1909 a 1912–1914.
 Hermes (Harry Potter) – sova Percy Weasleyho z knih Harry Potter
Učitel církve

Učitel církve (latinsky doctor ecclesiae) je titul udělovaný římskokatolickou církví významným teologům a mystikům, jejichž učení i život jsou dávány za vzor. Byl udělen i čtyřem ženám. Titul se částečně kryje s označením církevní otcové. Seznam učitelů církve se vytváří od 8. století a není uzavřen.

Katolická církev určila podmínky pro udělení titulu učitel církve:
 orthodoxa doctrina (pravověrnost, ovšem ne neomylnost),
 eminens doctrina (znamenité učení),
 insignis vitae sanctitas (významná svatost života),
 ecclesiae declaratio (oficiální církevní prohlášení za učitele církve).

Samotný titul je po pečlivém přezkoumání celého díla udělován kongregací Sacra Rota a potvrzen papežem. Nejedná se při tom o neomylné rozhodnutí ex cathedra, čímž by se prohlašovalo, že spisy učitele církve neobsahují omyly.

Chronologický seznam učitelů katolické církve 
Tento seznam odpovídá pořadí přijetí daného autora za učitele církve (rok v závorce), nikoli jeho životopisným datům. 18 učitelů církve označených hvězdičkou je uznáváno rovněž pravoslavnou církví, neboť zemřeli před rokem 1054, před Velkým schismatem.

 sv. Řehoř I. Veliký* (1298)
 sv. Ambrož* (1298)
 sv. Augustin*, Doctor Gratiae (1298)
 sv. Jeroným* (1298)
 sv. Jan Zlatoústý (Chrysostomos)* (1568)
 sv. Basileios Veliký (Basil)* (1568)
 sv. Řehoř Naziánský* (1568)
 sv. Athanasios (Atanáš)* (1568)
 sv. Tomáš Akvinský, Doctor Angelicus, Doctor Communis (1568)
 sv. Bonaventura, Doctor Seraphicus (1588)
 sv. Anselm z Canterbury, Doctor Magnificus (1720)
 sv. Isidor ze Sevilly* (1722)
 sv. Petr Chrysolog* (1729)
 sv. Lev I. Veliký* (1754)
 sv. Petr Damián (1828)
 sv. Bernard z Clairvaux, Doctor Mellifluus (1830)
 sv. Hilarius z Poitiers* (1851)
 sv. Alfons z Liguori, Doctor Zelantissimus (1871)
 sv. František Saleský (1877)
 sv. Cyril Alexandrijský*, Doctor Incarnationis (1883)
 sv. Cyril Jeruzalémský* (1883)
 sv. Jan Damašský* (1883)
 sv. Beda Venerabilis* (Beda Ctihodný) (1899)
 sv. Efrém Syrský* (1920)
 sv. Petr Canisius (Kanisius) (1925)
 sv. Jan od Kříže, Doctor Mysticus (1926)
 sv. Roberto Bellarmino (Bellarmin) (1931)
 sv. Albert Veliký, Doctor Universalis (1931)
 sv. Antonín z Padovy, Doctor Evangelicus (1946)
 sv. Vavřinec de Brundusio, Doctor Apostolicus (1959)
 sv. Terezie od Ježíše (z Ávily, zvaná též Veliká) (1970)
 sv. Kateřina Sienská (1970)
 sv. Terezie z Lisieux (od Dítěte Ježíše a svaté Tváře), Doctor Amoris (1997)
 sv. Hildegarda z Bingenu (2012)
 sv. Jan z Ávily (2012)
 sv. Řehoř z Nareku (2015)
 sv. Irenej z Lyonu* (2022)

Externí odkazy 
 

 
Křesťanští teologové
Windows 1.0

Windows 1.0 byla první verze 16bitového operačního systému, který firma Microsoft vydala v USA dne 20. listopadu 1985, evropská verze Windows 1.02 byla vydána v květnu 1986. Windows 1.0 byly spíše front-end prostředí pro MS-DOS. Obsahovaly velké množství vlastních ovladačů pro různá zařízení (hlavně grafických), ale také pro myši, klávesnice, tiskárny apod., které nebyly spravovány DOSem. Zvláštností tohoto systému bylo, že spravoval okna dlaždicově, a tak se nemohla překrývat. Jedinou výjimkou byla dialogová okna. Obsahovala program pro vytváření shellu zvaný MS-DOS Executive.

Historie 
Microsoft začal pracovat na novém grafickém prostředí pro počítače se systémem MS-DOS v roce 1982 pod názvem "Interface Manager". Toto prostředí mělo za cíl podporovat jak již existující aplikace pro MS-DOS, tak i zbrusu nové grafické aplikace navržené pro toto nové prostředí. Během podzimu roku 1983 Microsoft předvedl tisku prostředí s rozhraním podobným jako Multiplan,, které však bylo rázem zavrhnuto ve prospěch dnes už konvenčních lišt s menu.

V listopadu 1983 Microsoft představil na veletrhu COMDEX svůj nový nadcházející produkt už pod názvem "Microsoft Windows" běžící na počítači s černobílou grafickou kartou a s různými aplikacemi běžícími každá ve svém vlastním okně. V následujících měsících byl rozpracovaný systém hojně představován zástupcům různých počítačových magazínů. Také se uskutečnila portace na počítač Tandy 2000, který originální PC předčil audiovizuálními schopnostmi.

V květnu 1984 začal Microsoft vývojařům pravidelně rozesílat nové verze systému, což zahrnovalo tzv. "Developer Release #5" z listopadu 1984, nejstarší verzi Windows archivovanou na Internetu. Poslední z těchto předběžných verzí byla tzv. "Premiere Edition" z července 1985, která byla uvolněna klíčovým vývojářům aplikací, analytikům a zástupcům tisku kvůli zpětné vazbě a také jako poloviční splnění slibu Steva Ballmera o začátku prodeje v létě toho roku.

Windows 1.01, uvedený na trh 20. listopadu 1985, byl první verzí Microsoft Windows obecně dostupnou v obchodech. V dalších měsících následovaly novější verze s opravami a jinými menšími změnami, z nichž byla poslední verze 1.04 z dubna 1987, která přidala podporu tehdy čerstvě uvedené rodiny počítačů IBM Personal System/2. V listopadu 1987 byl nahrazen novou verzí Windows 2.0.

Vlastnosti systému 
Již od počátků byly Windows multitaskingový systém, i když skutečný byl pouze u aplikací vytvořených pro Windows samotné, protože nebyl preemptivní. Většina aplikací měla svou vlastní nabídku namísto nabídky na ploše obdobně jako u Macintoshů. Samotná plocha (v podobě z pozdějších Windows) ve Windows řady 1 v podstatě neexistovala.

Krátce před Windows 1.0 byl uveřejněn systém DESQview, nástupce selhavšího systému TopView od IBM z roku 1984, který sice zpočátku neumožňoval práci v grafickém prostředí, ale na druhou stranu neměl problémy s multitaskingem programů pro DOS.

Vydané verze

Reference

Externí odkazy 
 

Microsoft Windows
DOS
Rafael del Riego

Rafael del Riego y Flórez (9. dubna 1784 – 7. listopadu 1823) byl španělským generálem a liberálním politikem.

Životopis 
Narodil se 9. dubna 1784 (podle jiných zdrojů 24. listopadu 1785) ve městě Santa María de Tuñas v Asturii. Po absolvování university v Oviedu v roce 1807 se přestěhoval do Madridu, kde vstoupil do armády. Během španělské války za nezávislost byl zajat Francouzi a uvězněn v Escorialu, odkud posléze uprchl.

10. listopadu se zúčastnil bitvy pod Espinosa de los Monteros, po níž se stal opět vězněm. O tři dny později byl přemístěn do Francie, kde se seznámil s revolučními myšlenkami. Nakonec byl propuštěn a cestoval po Anglii a německých státech. Po ukončení napoleonské okupace v roce 1814 se vrátil do Španělska a opět se, už v hodnosti podplukovníka, připojil k armádě.

V průběhu šesti let absolutismu se přidal ke konspiraci svobodných zednářů a liberálů proti králi Ferdinandu VII. V roce 1819 zformoval král 10 praporů na potlačení revoluce v Latinské Americe. Riego velel asturiánskému praporu. Po vstupu do Cádizu 1. ledna 1820 však spolu s ostatními důstojníky zahájil vzpouru a požadoval znovuzavedení ústavy z roku 1812. Riegovy oddíly pochodovaly městy Andalúzie snažíce se roznítit protikrálovské povstání, ale místní obyvatelstvo bylo většinou netečné. Povstání přesto nakonec vypuklo v Galicii a rychle se přehnalo Španělskem. 7. března 1820 byl královský palác v Madridu obklíčen vojáky generála Ballesterose a 10. března král souhlasil s obnovením ústavy.

Nově ustavená „pokroková“ vláda jmenovala Riega polním maršálem a generálním kapitánem Galicie. Dne 8. ledna 1821 převzal velení v Aragónu a přestěhoval se do Zaragozy. Dne 18. června téhož roku si vzal svou sestřenici Mariu Teresu del Riego y Bustillos. 4. září 1821, po neúspěšné republikánské vzpouře, byl falešně obviněn z republikánství a uvězněn. Nicméně jeho popularita rostla a na demonstracích v Madridu bylo požadováno jeho osvobození. V březnu 1822 byl zvolen do Generálních Kortesů (parlamentu) a propuštěn z vězení. Na Kongresu ve Veroně v prosinci 1822 se země Svaté aliance usnesly, že republikánské Španělsko představuje hrozbu rovnováze Evropy, a pověřily Francii znovu v něm zavést absolutní monarchii. 7. dubna 1823 překročila francouzská armáda hranice. Riego, velící 3. armádě, zastavil invazní jednotky i skupinky místních roajalistů. 15. září byl však zrazen, uvězněn ve vesničce Anquillas (Jaén) a nakonec odvlečen do Madridu. Přes slíbenou úplnou amnestii královský soud uznal Riega vinným z velezrady, protože byl jedním z poslanců hlasujících pro návrh zbavit krále moci. 7. listopadu 1823 byl Rafael del Riego na náměstí la Cebada v Madridu oběšen.

Odraz v kultuře 
Himno de Riego, píseň napsaná na počest Riega se stala hymnou Druhé španělské republiky (1931–1939). V současné době jeho portrét zdobí budovu Generálních kortesů.

Externí odkazy 
 

Španělští politici
Dějiny Španělska
Španělští válečníci
Narození v roce 1784
Úmrtí v roce 1823
Muži
Narození 9. dubna
Úmrtí 7. listopadu
Narození v Asturii
Úmrtí v Madridu
Osa

Osa, též symetrála, je přímka určující souměrnost množiny bodů nebo tělesa. Množina bodů je osově souměrná podle přímky p, jestliže s každým bodem obsahuje také jeho obraz souměrný podle osy p. Dva body jsou souměrné podle dané osy, jestliže jimi určená úsečka je kolmá na osu a její střed leží na ose.

V rovině to znamená, že dvojice útvarů je souměrná podle osy, když jsou útvary zrcadlově převrácené.

V trojrozměrném prostoru to znamená, že množina bodů (či těleso) se nemění otáčením kolem osy. Například válec je souměrný podle spojnice středů podstav. O takových tělesech říkáme, že mají rotační symetrii.

Externí odkazy 
 
 

Geometrie
Lepton

Ve fyzice je lepton částice, na kterou nepůsobí silná jaderná síla (silná interakce). Jméno „lepton“ pochází z řečtiny a znamená lehký, proto se někdy objevuje pod pojmem lehká částice. Avšak po zavedení tohoto pojmu byl objeven tauon, který je téměř dvakrát hmotnější než proton.

Leptony se dělí na nabité leptony (elektron, mion a tauon) a neutrina (elektronové, mionové a tauonové).

Vlastnosti 
U leptonů nebyla zjištěna žádná vnitřní struktura a jsou považovány za dále nedělitelné.

Všechny leptony mají spin ½ a patří tedy mezi fermiony. Leptony mají šest vůní: e−, μ−, τ−, νe, νμ, ντ.

Známe 12 leptonů: 3 nabité částice (elektron, mion a tauon), 3 odpovídající neutrina, a 6 jejich antičástic. Antičástice mají stejnou hmotnost jako částice. Hmotnost neutrin nebyla zatím stanovena, je však v porovnání s nabitými leptony velmi malá.

Nabité leptony a jim odpovídající neutrina tvoří tzv. generace (řazení do generací je obdobné jako u kvarků). První generaci tvoří elektron s elektronovým neutrinem, druhou generaci tvoří mion s mionovým neutrinem, třetí generaci tauon s tauonovým neutrinem. Do daných generací patří i odpovídající antičástice.

Každé částici lze přiřadit tzv. leptonové číslo – elektronové, mionové a tauonové. Částice a neutrino příslušné skupiny je má 1, jejich antičástice -1, zbývajících 8 leptonů je má 0.

Související články 
 Elementární částice
 Fermion
 Leptonové číslo

Externí odkazy 
 

Elementární částice
Leptony
Monty Python

Monty Python [ˌmɒnti ˈpaɪθn] byla britská komediální skupina založená v roce 1969. Jejich první práce, která je zároveň proslavila, byl komediální seriál pro televizní síť BBC nazvaný Monty Python's Flying Circus (Monty Pythonův létající cirkus); vysílal se 4 sezóny v letech 1969–1974, celkem 45 dílů. Skupina natočila také čtyři celovečerní filmy.

Skupina svým anarchistickým, absurdním a surrealistickým humorem navazovala na britské tradice The Goon Show nebo univerzitního humoru v rámci „Satire Boomu“, jehož byli v 60. letech sami protagonisty. Skupina byla aktivní do počátku 80. let, pak už se scházela jen příležitostně a členové se věnovali sólové kariéře.

Členové skupiny 
V abecedním pořadí, jak bývali uváděni i v titulcích:
 Graham Chapman (1941–1989)
 John Cleese (* 1939)
 Terry Gilliam (* 1940) – autor animovaných skečů, hrál jen sporadicky
 Eric Idle (* 1943) – také skládal písně
 Terry Jones (1942–2020) – později režisér pythonských filmů
 Michael Palin (* 1943)

Většinou spolu psaly scénáře dvojice Cleese–Chapman a Jones–Palin, zatímco Gilliam a Idle tvořili zpravidla sami. Mezi vůbec nejpopulárnější skeče pak zřejmě patří scénky zahrané Cleesem a Palinem („Mrtvý papoušek“, „Ministerstvo švihlé chůze“, „Sýrařství“, „Rybí políčkovaná“).

Za „sedmého Pythona“ byla někdy (především členy skupiny) označována herečka Carol Clevelandová, která často hrála ženské postavy v Létajícím cirkusu i filmech, na rozdíl od členů skupiny disponovaná ztvárnit atraktivní křehké krasavice.

Jako „sedmý Python“ je někdy zván i režisér a producent Létajícího cirkusu Ian MacNaughton, případně humorista Douglas Adams nebo hudebník Neil Innes, kteří se skupinou často spolupracovali.

Dílo

Televize 
 Monty Pythonův létající cirkus (Monty Python's Flying Circus) (1969–1974)
 1. série (1969–1970, 13 dílů)
 2. série (1970, 13 dílů)
 3. série (1971–1972, odvysílána 1972–1973, 13 dílů)
 4. série (1974, 6 dílů) – v této sérii neúčinkoval John Cleese

Filmy 
 And Now for Something Completely Different (And Now For Something Completely Different) (1971) – výběr skečů z 1. a 2. řady
 Monty Python a Svatý Grál (Monty Python and the Holy Grail) (1974) – režie společně Jones a Gilliam
 Monty Python: Život Briana (Monty Python's Life of Brian) (1979) – režie Terry Jones
 Monty Python: Smysl života (The Meaning of Life) (1983) – režie Terry Jones

Živá vystoupení 
 The Secret Policeman's Ball (série benefic pro Amnesty International) (1976–1981)
 Monty Python Live at the Hollywood Bowl (Monty Python živě v Hollywood Bowl) (1982)
 Not the Messiah (He's a Very Naughty Boy) (Copak je to za Mesiáše) (2007)
 Monty Python live (mostly) (2014)

Odvozená díla 
Podle scénáře k filmu Monty Python a Svatý Grál vznikl roku 2005 muzikál Spamalot. V Česku se hraje v Plzni od roku 2010 a od dubna 2014 i v Liberci. Od roku 2018 se muzikál hraje také na hudební scéně Městského divadla Brno.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

 
Herecké skupiny
Severomoravský kraj

Severomoravský kraj byl vytvořen 11. dubna 1960 zákonem o územním členění státu. Kromě severní a severovýchodní části historické Moravy do území kraje patřilo i celé České Slezsko, přesto se vlivem úředního názvu celému území kraje zjednodušeně a chybně říkalo Severní Morava. Sídlem kraje byla Ostrava, patřily do něj i někdejší zemské metropole Olomouc a Opava. Severomoravský kraj zanikl 1. ledna 2021 nabytím účinnosti nového zákona o územně správním členění státu.

Vymezení a charakter 
Kraj byl vymezen územím okresů Bruntál, Frýdek-Místek, Jeseník, Karviná, Nový Jičín, Olomouc, Opava, Ostrava-město, Přerov, Šumperk, Vsetín. Okresy Bruntál, Frýdek-Místek, Karviná, Nový Jičín, Opava a Ostrava-město tvoří území samosprávného Moravskoslezského kraje, okresy Jeseník, Olomouc, Přerov a Šumperk (společně s okresem Prostějov, který územně patřil do Jihomoravského kraje) tvoří území samosprávného Olomouckého kraje. Okres Vsetín patří do samosprávného Zlínského kraje.

Kraj hraničil s Polskem a Slovenskem a s územními kraji Východočeským a Jihomoravským (za ČSSR ještě s krajem Stredoslovenským). Zahrnoval nejvýše položené partie Moravy (Hrubý Jeseník, Moravskoslezské Beskydy) i úrodné roviny (Hornomoravský úval, Opavská pahorkatina). Vodopisně byl rozdělen mezi povodí Moravy a Odry. Díky Ostravské pánvi bohaté na černé uhlí patřil kraj mezi průmyslové základny Československa („ocelové srdce republiky“). Po převratu a transformaci se stal naopak jedním ze strukturálně nejvíce postižených regionů, což se týkalo nejen Ostravska, ale i Olomoucka a dalších částí kraje.

Vývoj 
Původně byl Severomoravský kraj i správní jednotkou, která měla také vlastní volený orgán – krajský národní výbor. V roce 1990 byly krajské národní výbory zrušeny a jejich kompetence přešly na stát a okresní úřady. Ústavním zákonem č. 347/1997 Sb., o vytvoření vyšších územně samosprávných celků, a zákonem č. 129/2000 Sb., o krajích, vznikly samosprávné kraje, na které přešly kompetence z rušených okresních úřadů a ze státní úrovně. Na území Severomoravského kraje vznikl Moravskoslezský kraj, většina Olomouckého kraje a část Zlínského kraje. Severomoravský kraj zůstal až do svého zrušení (2021) jen jednotkou územního členění, samosprávu za něj (v odlišných územních celcích) vykonávaly nové samosprávné kraje (od roku 2000).

Poštovní směrovací čísla (PSČ) míst na území Severomoravského kraje začínají číslicí 7; číslem 7 ale začínají i PSČ okresů Zlín (dříve Gottwaldov), Kroměříž a Prostějov, které byly územně součástí Jihomoravského kraje (Zlín – 760 01, Kroměříž – 767 01, Prostějov – 796 01). Čísla dopravních závodů ČSAD v Severomoravském kraji začínala rovněž číslicí 7.

Odkazy

Reference

Literatura 
 BRUMEK, Ladislav; ROSTAVŠČIKOV, Viktor; a kol. Cesta družby = Doroga družby. Ostrava : Profil; Volgograd : Nižněvolžské nakladatelství, 1983.

Externí odkazy 
 
 Částka 15/1960 Sbírky zákonů s původním zněním zákona č. 36/1960 Sb., o územním členění státu
 Zákon č. 36/1960 Sb., o územním členění státu v aktuálně účinném znění

Kraje v Česku (1960–2020)
Schizma

Schizma (nebo také schisma) pochází z řeckého σχίσμα rozdělení (< σχίζω rozdělovat, půlit) a znamená rozdělení či rozkol v církvi či jiné náboženské instituci v určitém historickém období. K rozkolu může dojít jak z důvodů věroučných, tak z důvodů uznávání různých náboženských vůdců. Schismatik je osoba, která vytváří nebo zapříčiňuje schisma anebo člen odtrhující se skupiny.

Užití v křesťanství 

Dějiny církve poskytují asi největší skupinu užití termínu, neboť zde schisma označuje rozdělení, rozštěpení v církvi. Schismatik je pak osoba, která vyvolává schisma v církvi anebo člen odtržené církve.

Používá se tedy ve významu:
 rozdělení mezi křesťany,
 zánik/rozluka společenství mezi dvěma skupinami křesťanů, takže tito již neslouží společně bohoslužbu,
 Velké schizma značí rozkol východní a západní části křesťanů, které proběhlo ve 3 fázích. Současný stav zůstává po poslední:
 5. a 6. století (484–519)
 9. století, zejména roku 861
 11. století s vrcholem v roce 1054
 papežské schizma – třicetidevítileté období dvojpapežství (resp. později trojpapežství) na Západě mezi lety 1378 a 1417
 odpadnutí kterékoli křesťanské skupiny, které opustily katolickou církev. Na rozdíl od hereze, tedy vědomé zpochybnění ustanovené autority (např. papeže), během schizmatu jsou si obě strany vědomy vzájemného sporu. V katolickém kanonickém právu je schisma, odpadnutí nebo hereze trestáno vyloučením, tj. exkomunikací z církve.
 Rozkol v ruské církvi v polovině 17. století po reformách partiarchy Nikona, kdy došlo k odštěpení tzv. starověrců (zvaní též rozkolníci)

Schisma je antonymem ke společenství, které vyjadřuje vztah jednoty lidu v dané církvi nebo mezi církvemi.

Užití v islámu 
Rozkol v islámu vznikl roku 632 našeho letopočtu ze sporu o nástupnictví v muslimském Chalífátu. Tyto skupiny se nazývají ší'ité a sunnité. Později od ší'itů odpadli ibádíjové (Khawarji).

Užití v judaismu 
Schizma v judaismu označuje rozdělení židů v době nastupujícího křesťanství. Dále také rozkol mezi jednotlivými skupinami dvou hlavních proudů židovství: konzervativní (ortodoxní judaismus) a liberální (reformní judaismus, konzervativní judaismus a rekonstruktivní judaismus).

Odkazy

Reference

Související články 
 Hereze
 Papežské schizma

Externí odkazy 
 

Církevní schizmata
Sociologie náboženství
RPG

Zkratka RPG může mít tyto významy:

 RPG (hra) – hra na hrdiny (herní žánr), zkratka anglického Role-playing game
 RPG (programovací jazyk) – programovací jazyk, anglická zkratka Report Program Generator
 RPG (zbraň) – reaktivní protitankový granát, ruční protitankový granátomet
 RPG Byty – česká společnost vzniklá při likvidaci společnosti OKD
 RPG INDUSTRIES – kyperská společnost vlastnící černouhelnou těžební organizaci OKD
Sjednocená Silla

Sjednocená Silla nebo Spojená Silla (hangul: 통일신라, hanča: 後新羅), též Pozdní Silla (hangul: 후신라, hanča: 統一新羅), jsou jména často užívané pro korejské království Silla v letech 668 až 935.

Během prvních několika století našeho letopočtu byl Korejský poloostrov rozdělen do tří válčících království – Silly, Pekče a Kogurja. Toto období korejské historie je známo jako období Tří království.

Od počátku 7. století n. l. bylo Kogurjo zaměstnáno krvavými válkami s čínskými dynastiemi Suej a Tchang. Toho využil král Pekče Uidža (641–660) k napadení Silly. Jeho počáteční úspěch donutil Sillu uzavřít spojenectví s čínskou dynastií Tchang. V roce 660 zaútočil král Silly Munmu na Pekče. Generál Kim Ju-sin podporován vojsky Tchangů porazil generála Ge-Baeka a dobyl Pekče. O rok později táhl na Kogurjo, ale byl odražen. Roku 667 postavil Munmu do čela druhé vojenské kampaně osvědčeného generála Kima a v roce 668 Kogurjo padlo. Král Munmu byl prvním vládcem panujícím celému Korejskému poloostrovu. Proto od roku 668 království Silla nazýváme Sjednocená Silla.

Po poražení Kogurja musela Silla z dobytého území ještě vytlačit Číňany – své bývalé spojence. V roce 671 získala plnou kontrolu nad územím dřívějšího Pekče. Roku 676 byly jednotky Tchangů po několika bitvách donuceny k ústupu. Nakonec Číňané i formálně přemístili své místodržitelské úřady mimo území Korejského poloostrova a fakticky uznali nadvládu Silly nad celým poloostrovem.

Sjednocená Silla přetrvala 267 let, dokud se poslední král Kjongsun nevzdal Korju v roce 935.

Název „Sjednocená Silla“ je termín používaný od rozdělení Koreje v roce 1945 a v určitém smyslu vyjadřuje současná politická přání. Předtím historikové používali termíny „Jižní a Severní státy“, který zahrnoval i království Parhä.

Literatura 
 Dějiny Koreje, Nakladatelství Lidové noviny 2001,

Související články 
 Kjongdžu – hlavní město Silly tehdy známé jako Sorabol

Externí odkazy 
 

Zaniklé státy Asie
Dějiny Koreje
Kladivo na čarodějnice (film)

Kladivo na čarodějnice je český film režiséra Otakara Vávry natočený v roce 1969 na motivy stejnojmenné knihy Václava Kaplického.

Obsah 
Film vypráví o čarodějnických procesech ve Velkých Losinách a v Šumperku v 17. století (1678–1695), které zahájil případ krádeže posvěcené hostie žebračkou. Vystrašená losinská hraběnka nechá na své panství povolat samozvaného inkvizitora Jindřicha Bobliga. Boblig s pomocí svého písaře Ignáce a losinského kata Jokla vyslýchá žebračku i její společnice, které ji ke krádeži hostie navedly. Mučením si vynucuje nejen přiznání ke smyšleným čarodějnickým praktikám, ale také udávání dalších lidí, kteří se měli na čarování podílet. Obviněné ženy nutí k tomu, aby udávaly jeho názorové odpůrce, jako je šumperský děkan Kryštof Lautner a losinský farář Tomáš König, a především bohaté měšťany z Velkých Losin a Šumperka, jejichž majetek by se pak mohl zkonfiskovat. Mezi oběti procesů, které Boblig odsoudil k smrti a nechal upálit, se postupně dostanou i jeho přísedící z inkvizičního tribunálu. Obviní také oba kněze, kteří hájili nespravedlivě odsouzené a ukazovali na nelidské metody výslechů. Farář König po svém obvinění zemře na selhání srdce, ale děkan Lautner, proti kterému při výslechu na mučidlech svědčila i jeho krásná hospodyně Zuzana, je zradou zajat a mučením donucen k přiznání. Před smrtí však alespoň dokáže zastavit udávání dalších podezřelých, když prohlásí, že při sletu čarodějnic na Petrových kamenech Ďábel seslal tmu, v níž nikoho z přítomných nepoznával. Jednotlivé části filmu jsou uvozeny vstupy fanatického mnicha, patrně Heinricha Kramera, který pronáší citáty z knihy Malleus maleficarum. Ponurou a strašidelnou atmosféru filmu dokresluje hudba Jiřího Srnky, včetně úvodní písně, která je verzí raně novověké německé vojenské písně Der Tod in Flandern ("Smrt ve Flandrech") s českým textem Ester Krumbachové.

Ve filmu je vidět způsoby cíleného navozování atmosféry strachu mezi lidmi a metody vynucování naučených „přiznání“. Protože tyto metody připomínaly politické procesy z doby stalinismu (50. léta), komunistická cenzura film přijala spíše negativně. Zpočátku byl promítán v menších kinech a později, během sílící normalizace, byl stažen z distribuce a byl promítán pouze příležitostně ve filmových klubech, na televizních obrazovkách se objevil až po roce 1989.

Obsazení

Odkazy

Související články 
 román Kladivo na čarodějnice Václava Kaplického
 Malleus maleficarum (česky Kladivo na čarodějnice) – syntéza představ o čarodějnictví z roku 1486

Externí odkazy 
 
 
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1970
Československé černobílé filmy
České filmy natočené podle knižní předlohy
Filmy Otakara Vávry
Filmy studia Barrandov
Geomorfologický tvar

Geomorfologický tvar reliéfu (anglicky či německy landform) je jednoduchá, zpravidla malá část reliéfu složená z rovných, vypuklých (konvexních) nebo vhloubených (konkávních) ploch. Povrchové tvary mají různé rozměry, vzhled, sklon a orientaci ke světovým stranám. Podle geneze jsou tvary reliéfu rozčleněny do devíti základních kategorií: strukturní, strukturně denudační, krasové, sopečné, fluviální, glaciální, periglaciální, eolické a antropogenní.

Podle velikosti se rozlišují

Konvexní (vypuklé, vystouplé) tvary georeliéfu 
 pahorek – konvexní tvar reliéfu malých rozměrů s málo výrazným úpatím a s mírnými svahy. Má relativní výšku do 150 m.
 kupa – ploše zaoblená vyvýšenina (pahorek, kopec, vrch, hora) s půdorysem kruhovým, eliptickým nebo i mírně nepravidelným.
 kopec – vrch, vypuklý tvar reliéfu větších rozměrů s relativní výškou nad úrovní okolního terénu 150–300 m.
 hora – výrazná vyvýšenina kupovitého, kuželovitého nebo tabulkovitého tvaru s relativní výškou nad okolním terénem 300–600 m.
 velehora – mohutná vyvýšenina s velkou relativní výškou nad okolním terénem – více než 600 m.
 štít – vrchol velehory tvořený skalními stěnami a složitějšími skalními útvary.
 hřeben – protáhlá vyvýšenina, jejíž délka přesahuje šířku, a která má zpravidla skalnatou vrcholovou část.
 hřbet – protáhlá vyvýšenina, jejíž délka přesahuje šířku, s různými sklony svahů a plochou zaoblenou vrcholovou částí.

Konkávní (vhloubené, vkleslé) tvary georeliéfu 
 kotlina – výrazná konkávní sníženina obklopená ze všech stran vyšším reliéfem. Dno kotliny je ploché nebo mírně zvlněné (např. Liptovská kotlina, Popradská kotlina).
 brázda – výrazná, relativně úzká sníženina protáhlého tvaru, s plochým dnem, omezená na všech stranách vyšším reliéfem (např. Boskovická brázda)
 brána – protáhlá sníženina spojující sousední geomorfologické jednotky většího plošného rozsahu (např. Moravská brána)
 úval – sníženina obvykle protáhlého tvaru, na jednom nebo obou koncích otevřená. Dno je široké s převládající výškovou členitostí do 75 m (např. Hornomoravský úval, Dolnomoravský úval, Dyjsko-svratecký úval)

Ploché tvary georeliéfu 
 plošina – plochý nebo mírně zvlněný povrch s převládající malou výškovou členitostí do 30 m.
 planina – plochý povrch ve větší nadmořské výšce v oblasti vrchovin nebo hornatin s převládající výškovou členitostí do 30 m.

Tvary georeliéfu tvoří společně soubory, které se označují jako typy georeliéfu.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Geomorfologie
Kupa (přítok Sávy)

Kupa () je řeka v Chorvatsku a Slovinsku, dlouhá 292 km.

Průběh toku 
Pramení na chorvatském území, v jeho severozápadní části, v regionu Gorski Kotar. Poté tvoří slovinsko–chorvatskou hranici v délce asi 75 km, protéká hornatou oblastí. Ze Slovinska vytéká východním směrem, do Karlovace v Chorvatsku. Od něj dále na východ řeka protéká relativně nížinnou krajinou s bažinami. Ve městě Sisak se nakonec vlévá do Sávy. Kupa tvoří společně se Sávou a Dunajem severní hranici Balkánského poloostrova.

Externí odkazy 
 

Mezinárodní řeky v Evropě
Řeky v Chorvatsku
Geografie Přímořsko-gorskokotarské župy
Geografie Karlovacké župy
Geografie Sisacko-moslavinské župy
Řeky ve Slovinsku
Kupa
 Kupa
Lučavka královská

Lučavka královská (latinsky aqua regia neboli královská voda, také acidum chloronitrosum) je dýmavá žlutohnědá kapalina používaná pro rozpouštění obtížně rozpustných prvků, vzácných (královských) kovů. Jde o směs koncentrované kyseliny dusičné (HNO3) a kyseliny chlorovodíkové (HCl) v objemovém poměru 1:3. Nevydrží dlouho, je potřeba ji namíchat bezprostředně před použitím.

Lučavka Leffortova, někdy též obrácená lučavka, je směs stejných kyselin v opačném poměru – 3 díly HNO3 na 1 díl HCl. Samotné slovo lučavka (aqua fortis) je výraz pro kyselinu dusičnou.

Princip rozpouštění 

Lučavka královská rozpouští velmi odolné kovové prvky, jako jsou zlato a platina. Lučavce královské odolávají titan, iridium, ruthenium, rhenium, tantal, niob, hafnium, osmium a rhodium. Samotná kyselina dusičná ani chlorovodíková se zlatem a platinou prakticky nereagují.

Kyselina dusičná má velmi silné oxidační vlastnosti, které způsobí rozpuštění nepatrného množství kovu.

Au + 3NO + 6 H+ → Au3+ + 3 NO2 + 3 H2O

Chloridové ionty vytvoří s kovovými ionty z roztoku velmi stabilní komplexní ionty [AuCl4]− či [PtCl6]2−.

Au3+ + 4 Cl− → [AuCl4]−

Tím se koncentrace kovových iontů v roztoku sníží a rozpouštění pokračuje dále.

Zlato se dá zpět vyloučit za pomoci rtuti, která tvoří se zlatem amalgám.

Historie 
Lučavku královskou poprvé zmiňuje perský učenec Abú Bakr Mohammed ibn Zakaríja ar-Rází (854–925). Známa byla také perskému učenci Geberovi již v 8. století. Lučavku královskou popisuje i korpus latinského alchymistického díla z konce 13. a počátku 14. století, připisovaný neznámému alchymistovi, pro nějž se vžilo označení Pseudo-Geber.

Zajímavost 
Za druhé světové války během německé invaze do Dánska použil lučavku královskou nebývalým způsobem maďarský chemik George de Hevesy. Rozpustil v ní dvě zlaté medaile Nobelových cen pro Maxe von Laueho a Jamese Francka, aby je nacisté neukradli. Roztok položil na polici ve své laboratoři v Institutu Nielse Bohra. Po válce se vrátil, našel roztok neporušený a vysrážel z něj zlato zpět. Nobelova společnost pak znovu odlila medaile z původního zlata.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Anorganické směsi
Směsi kyselin
Dusičnany
Chloridy (chemie)
Zlato
Oxidační činidla
Žíraviny
1347



Události 
 2. září – Karel IV. byl slavnostně korunován českým králem.
 21. listopadu – Král Karel IV. založil pro mnichy slovanské liturgie klášter Na Slovanech.
 do Evropy zavlečena z Krymu morová nákaza
 počátek šíření moru ve Středomoří
 založen cisterciácký klášter Skalice

Probíhající události 
 1337–1453 – Stoletá válka
 1345–1348: Česko-polská válka

Narození 
 po 18. únoru – Marta z Armagnacu, manželka aragonského následníka trůnu Jana († 13. července 1378)
 25. března – Kateřina Sienská, italská řeholnice a světice († 29. dubna 1380)
 31. března – Fridrich III. Habsburský, rakouský vévoda († 10. prosince 1362)
 1. dubna – Ingeborg Dánská, dánská princezna († 16. června 1370)
 28. července – Markéta z Durazza, neapolská a uherská královna jako manželka Karla III. Neapolského a regentka Neapole († 1370)
 ? – Richardis Schwerinská, švédská královna jako manželka Albrechta Meklenburského († 23. dubna nebo 11. července 1377)

Úmrtí 
 9. dubna – William Ockham, britský logik, filozof a teolog (* 1287)
 29. dubna – Marie Navarrská, aragonská královna jako manželka Petra IV. (* 1330)
 13. června – Juan Manuel, kastilský spisovatel a infant (* 5. května 1282)
 11. října – Ludvík IV. Bavor, římský král z rodu Wittelsbachů (* 1292)
 14. října – Petr I. z Rožmberka, český šlechtic (* 1291)
 15. listopadu – Jakub I. z Urgellu, aragonský infant a hrabě z Urgellu (* 1321)
 ? – Jan z Viktringu, opat cisterciáckého kláštera ve Viktringu v Korutanech(* cca 1270)
 ? – Johana III. Burgundská, burgundská vévodkyně a hraběnka z Artois (* 1308)

Hlavy státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Karel IV.
 Svatá říše římská – Ludvík IV. Bavor – Karel IV.
 Papež – Klement VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Filip VI. Francouzský
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Lucemburské hrabství – Karel IV.
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos a Jan VI. Kantakuzenos (regent)

Externí odkazy 
 

 
14. století