alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Rodokmen

Rodokmen je nejjednodušší genealogická tabulka, která uvádí předky výchozí osoby (střena) pouze po otcovské linii. Sleduje tedy pouze mužské předky – otce, děda, praděda atd., přičemž o manželkách jsou uvedeny pouze základní informace (jméno, životní data).

Charakteristika 
Jedná se o genealogickou tabulku, která poskytuje přehled pouze o části předků výchozí osoby, častěji se pro zobrazení rodinného stromu využívá vývod z předků.

Tvorba rodokmenu 
Na počítači lze v dnešní době jednoduše ztvárnit rodokmen a další formy genealogických tabulek pomocí nejrůznějšího specializovaného softwaru jako je Ancestry, Heritio, GenoPro, MacFamilyTree či web 2.0 služeb jako je geni.com, FamilySearch, Ancestry.com nebo MyHeritage.
Existuje i celosvětový rodokmen na bázi wiki – WikiTree.

Rodokmeny je vhodné ukládat a exportovat ve formátu GEDCOM. To je univerzální formát, který umožňuje předávat data mezi jednotlivými programy na tvorbu rodokmenu. Mezi málo užívané alternativy patří GEDCOM X, FHSIO a Wikipedia Persondata.

Popularita rodokmenů 
Dlouhé rodokmeny můžeme zaznamenat již v bibli. Např. Evangelium svatého Matouše začíná rodokmenem, ve kterém se původ Ježíše Krista odvozuje od Abraháma.

Ve středověku sloužily rodokmeny ke dvěma účelům:

 K prestiži - šlechtici se snažili ukázat, že patří ke starobylým rodům. Neurození se snažili prokázat, že patří k dobrému rodu, aby se mohli stát šlechtici. V tomto případě se zkoumal původ tři generace nazpět.
 Aby se vyloučily příbuzenské sňatky. Katolická církev zakazovala manželství přes „sedm kolen“. Protože se ale hlavně vladařské rodiny hodně ženily mezi sebou, bylo na jednu stranu důležité, na druhou stranu takřka nemožné uhlídat, že nevěsta není nějaká vzdálená příbuzná.

Posedlý rodokmenem byl např. Karel IV. Na svém hradě Karlštejn si nechal zbudovat ústřední společenskou místnost, kde nechal na stěnách namalovat tzv. Lucemburský rodokmen. V něm odvozoval svůj původ od biblického Noa, jakožto „prvního spravedlivého“. Dále do svých předků zahrnul např. římského Jupitera a Saturna, trojského Priama, přes francouzské krále, např. Karla Velikého, až po nedávno zemřelé vévody.

Nástěnný rodokmen se do 21. století nezachoval, i když je dobře zdokumentován, včetně vyzobrazení.

Odkazy

Reference

Literatura 
 
 
 
 
 PILNÁČEK, Josef. Staromoravští rodové. 5. vyd. (4. úplné). Brno : Ivo Sperát, 2011. 653 s. .
 PILNÁČEK, Josef. Rody starého Slezska. 3. vyd. (2. úplné). Brno : Ivo Sperát, 2010. 433 s. .
 PILNÁČEK, Josef. Neznámé rody a znaky staré Moravy. 2. vyd. Brno : Ivo Sperát, 2010. 125 s. .

Související články 
 Rodinný strom
 Vývod

Externí odkazy 
 
 
 

 Česká genealogická a heraldická společnost v Praze
 On-line učebnice české genealogie
 Návod jak sestavit rodokmen
 Československý projekt mapující rodokmen Čechů a Slováků s možností tvorby svých rodokmenů
 Základní pojmy genealogie a heraldiky
 WikiTree, otevřený projekt s cílem mapovat rodokmen lidstva
 Genealogie ČR – rodokmeny občanů České republiky 
 Pořad Českého rozhlasu Plus Všichni jsme zapsáni… v matrice!, detailně se zabývá historií matrik, jejich využitím pro sestavování rodokmenů a digitalizací matrik.

 
Genealogie
Rodina
Digenit

Digenit (Breithaupt, 1844), Chemický vzorec Cu9S5, je klencový minerál. Název pochází z řeckého digenus – dva počátky, neboť je spřízněný s chalkozinem a covelinem.

Původ 
Primární i sekundární minerál měděných ložisek hydrotermálního původu. Vzniká v širokém rozmezí podmínek – v mafických intruzivách, v pegmatitech, vysrážením z vulkanických plynů.

Morfologie 
Nejčastěji vytváří zrnité až celistvé agregáty, často ve srůstech s dalšími sulfidy, především Cu. Vzácně tvoří pseudokrychlové krystaly až 3 cm velké.

Vlastnosti 
 Fyzikální vlastnosti: Tvrdost 2,5-3, křehký, hustota 5,5 g/cm³, štěpnost zřetelná podle {111} (na synt. materiálu), lom lasturnatý.
 Optické vlastnosti: Barva: modrá až černá, se zvyšujícím se množstvím CuS stoupá intenzita modrého tónu, lesk kovový, průhlednost: opakní, vryp šedočerný.
 Chemické vlastnosti: Složení: Cu 78,1 %, S 21,9 %. Rozpustný v HNO3.

Parageneze 
 chalkozin, djurleit, bornit, chalkopyrit a další měděné minerály, pyrit

Využití 
Měděná ruda.

Naleziště 
 Česko – Pikovice objeven při výkopu sklepa čp. 232 v rudní čočce cca 10 cm mocné (v čočce byl nejhojnějším minerálem), Příbram na uranovém ložisku v zrnech a hnízdech do 2 cm, Vrančice vzácný v „chalkozinových“ rudách.
 Slovensko – Rudňany makroskopický v jemných žilkách
 Rusko – Kosjunsk (Severní Ural) v „chalkozinových“ rudách v Cu-nosných pískovcích, kde je nejhojnějším minerálem.
 Kazachstán – Džezgazgan ve vtroušeninových rudách Cu.
 USA – Missouri (Viburnum trend v masivních bornitových rudách), Montana (Butte (Silver Bow Co.) na žilách Cu-As ve velkých černomodrých lesklých masách).
 Demokratická republika Kongo – Kamoto a Kipushi (oba provincie Shaba).
 a další

Literatura 
 Anthony a kol. (1990): Handbook of Mineralogy Vol. I. Mineral Data Publishing Tucson, Arizona 134 
 Bernard J.H., Rost R. a kol. (1992): Encyklopedický přehled minerálů. Academia Praha 153 
 Pauliš P. (2003): Minerály České republiky. Kuttna Kutná Hora 10

Související články 
 Seznam minerálů

Externí odkazy 
 
 Digenit na webu Mindat.org (anglicky)
 Digenit na webu Webmineral (anglicky)
 Digenit v Atlasu minerálů (německy)
 Mineral data publishing (PDF)

Minerály
Minerály 2. třídy
Sulfidy (minerály)
Kochovy postuláty

Kochovy postuláty jsou soubor pravidel a postupů pro prokázání příčinné souvislosti mezi patogenem a nemocí. Ustanovil je ve druhé půli 19. století zakladatel bakteriologie Robert Koch.

Základní podoba Kochových postulátů 
 Mikroorganismus musí být pozorován ve všech nemocných jedincích a v žádném zdravém.
 Musí být izolován z nemocného jedince a vypěstován mimo něj v laboratoři v čisté kultuře.
 Zdravý pokusný objekt musí po naočkování dostatečného počtu jedinců této čisté kultury onemocnět a vykazovat stejné příznaky onemocnění jako v bodě 1.
 Z tohoto onemocnělého pokusného objektu musí být izolován mikroorganismus identický s tím, který byl pozorován a izolován v původním nemocném jedinci.

Jevy, které způsobují výjimky z Kochových postulátů 
(Čísla zasahujících jevů souhlasí s číslem kroku, který ovlivňují).
1. Oportunní patogeny - patogeny, které způsobují chorobu jen za určitých okolností. Příkladem může být Escherichia coli, která tvoří běžnou mikroflóru tlustého střeva, ale pokud by pronikla jinam do organismu, může způsobit těžké onemocnění a smrt.
2. Problém představují nebuněčné organismy plus několik výjimek z dalších mikroorganismů, kteří se nedokáží rozmnožovat mimo hostitelské buňky a tudíž je nelze v čisté kultuře na médiu pěstovat. Je třeba použít nějakou živou zkumavku.

3. Je třeba odfiltrovat jevy přirozené a získané imunity.

1. a 3. Velký problém mohou představovat případy, když onemocnění vzniká spoluprací více patogenů.

Epidemiologie
Bakteriologie
Mikrobiologie
Video CD

Video CD (zkráceně VCD) je standardní digitální formát k ukládání videozáznamu na CD. Nestihl se však příliš rozšířit, protože byl brzy vytlačen formátem DVD-Video. Dokážou ho přehrát speciální přehrávače, osobní počítače a mnoho DVD přehrávačů. Pro obraz používá kompresi MPEG-1, zvuk je kódován jako MPEG-1 Audio Layer II.

Tento formát byl vytvořen v roce 1993 společnostmi Sony, Philips, Matsushita a JVC. Formát Video CD se stal jedním ze standardů CD a bývá označován jako bílá kniha (white book).

Technické specifikace

Video 
 Formát komprese: MPEG-1
 Rozlišení:
 NTSC: 352×240
 PAL/SECAM: 352x288
 Poměr stran:
 NTSC: 107:80
 PAL/SECAM: 5:4
 Snímková frekvence:
 NTSC: 29,97 nebo 23,976 snímků za sekundu
 PAL/SECAM: 25 snímků za sekundu
 Bitový tok: 1 150 kilobitů za sekundu
 konstantní bitový tok

Audio 
 Formát komprese: MPEG-1 Audio Layer II
 Vzorkovací frekvence: 44 100 Hz (44,1 kHz)
 Bitový tok: 224 kilobitů za sekundu
 konstantní bitový tok

Audiovizuální nosiče
Kurděje

Kurděje (skorbut, Möllerova Barlowova choroba, avitaminóza C) je nemoc způsobená dlouhodobým nedostatkem vitamínu C ve stravě. Na rozdíl od většiny zvířat a rostlin totiž lidské tělo nedokáže syntetizovat tento vitamín, proto jej musí přijímat v potravě. Dnes už je tato choroba poměrně vzácná, vyskytuje se občas jen ve velmi chudých oblastech tzv. třetího světa. Dříve jí trpěli zejména chudí lidé, obzvláště v zimních měsících, nebo námořníci při dlouhých plavbách. Nemoc se projevuje především krvácením z dásní, pod kůži, do svalů, do nehtových lůžek, vnitřních orgánů, sníženou odolností proti nemocem a poruchou krvetvorby.

Historie 
Kurděje začaly být akutní u evropských námořníků zejména v 15. století, kdy se začaly podnikat dlouhé výpravy Atlantikem směrem k Americe nebo okolo Afriky. Námořníci byli po měsíce odkázáni na dietu skládající se ze sušeného hovězího masa a sucharů a nemoc si vyžádala mnoho obětí. Snaha lékařů o zkrocení a likvidaci nemoci dlouho nepřinášela výsledky. Teprve skotský lékař James Lind publikoval v roce 1772 práci, v níž demonstroval, že denní příděl nápoje, který obsahoval ocet, mořskou vodu a šťávu ze dvou pomerančů a jednoho citronu, rychle vyléčil i těžký skorbut a umožnil návrat nemocných námořníků do služby již po 6 dnech léčby (objev byl učiněn již v roce 1747).

Další prevencí proti kurdějím jsou klíčící výhonky rostlin. Klíčící rostliny jako strava byly používány již dávno, a to již před 3000 př. n. l. v Číně. Později s sebou brali Féničané na dlouhé námořní cesty semena rostlin, aby konzumací jejich výhonků předešli chorobě z nedostatku vitaminu C, tedy kurdějím. Britský námořní lékař David Mac Bride roku 1767 jako první publikoval svá pozorování o tom, že vyklíčené obiloviny a luštěniny byly proti kurdějím stejně účinné jako čerstvé ovoce a zelenina. Námořníci při dlouhých plavbách na palubách lodí umísťovali na rozprostřené plachty semena řeřichy, která zvlhčovali dešťovou vodou a nakličovali.

Ještě v 19. století byla v českých zemích ve stravě běžná tzv. pučálka, čili naklíčený a opražený hrách. Podomácku se také nakličovalo obilné zrno (ječmen, pšenice, žito), které bylo výborným vitaminovým doplňkem v zimním období. Za fatálního nedostatku potravin během I. světové války byly výhonky z luštěnin považovány za nejúčinnější a nejlevnější prostředek proti kurdějím.

V roce 1928 objevil maďarský chemik Albert Szent-Györgyi vitamin C a zjistil, že se hojně vyskytuje v potravinách rostlinného původu.

Externí odkazy 
 
 

Nemoci z nesprávné výživy
Patologická fyziologie
Vitamín C
Plazmid

Plazmid (též plasmid) je malá, většinou kruhová molekula DNA schopná replikace, která se přirozeně vyskytuje v cytoplazmě některých bakterií, archebakterií, méně obvykle i u eukaryot. Jedna bakteriální buňka může (v laboratorních podmínkách) obsahovat až několik stovek či vzácně až 3 000 molekul plazmidů. Jeden plazmid mívá velikost v rozmezí cca 1 000–200 000 párů bází.

Plazmidy obyčejně dosahují přibližně 1–5 % množství DNA ve srovnání s bakteriálním chromozomem. Mohou v sobě kódovat různé doplňující vlastnosti, které ovšem mohou být pro daný organismus velice důležité. Navíc se tyto vlastnosti snadno mohou šířit mezi jednotlivými bakteriemi – uplatňují se totiž při jednom typu horizontální výměny genetické informace, nazývaném konjugace.

Zvláštní typy plazmidů 
 Rhizobiální plazmidy – plazmidy umožňující fixaci vzdušného dusíku (N2).
 Ti-plazmid – na těchto plazmidech se nachází geny, jejichž produkty vyvolávají tvorbu nádorů na kořenech dvouděložných rostlin.
 R-plazmidy – jsou to plazmidy nesoucí geny pro rezistenci proti antibiotikům.
 F-plazmidy – takzvané fertilní plazmidy, odpovídají za vznik tzv. pilů (sing. pilus), které umožňují vytvoření cytoplasmatického můstku mezi bakteriemi a posléze výměnu plazmidu. Bakterie, která tento plazmid získá, může posléze další konjugaci sama iniciovat.
 Col-plazmidy – tyto plazmidy nesou geny pro tvorbu kolicinů, proteinů, které mají schopnost usmrcovat jiné bakterie.
 2 µm plazmid – malý kruhový plazmid vyskytující se u kvasinek Saccharomyces cerevisiae
 pGKL plazmidy – lineární plazmidy kvasinky Kluyveromyces lactis kódující tzv. killer fenotyp

Využití v genovém inženýrství 
Plazmidy jsou ve vědě velmi často používané jako tzv. vektory genetické informace – je možné do nich začlenit nějaký zájmový fragment DNA a následně tento plazmid určitým způsobem vložit do nějaké bakterie (či dokonce do kvasinky). Takový plazmid se – za určitých okolností – bude v hostitelském organismu udržovat a kopírovat.

Plazmid používaný jako vektor by měl obsahovat několik důležitých částí:
 ori místo – replikační počátek
 geny podílející se na regulaci množství kopií plazmidu v buňce
 někdy i geny nutné pro replikaci plazmidu
 obvykle i selekční a detekční geny
 vhodná klonovací restrikční místa umožňující vkládání našich zájmových fragmentů DNA

Reference

Externí odkazy 
 

Cytogenetika
Bakteriologie
Genom
DNA
Al-Džazíra

Al-Džazíra (, ) je arabská televizní stanice, sídlící v Kataru. Byla založena v roce 1996, mezi její první pracovníky patřila řada bývalých zaměstnanců v témže roce zrušeného arabskojazyčného televizního kanálu BBC.

Historie 
Dne 15. listopadu 2006 zahájila stanice anglické vysílání pod názvem Al Jazeera English. Původní název Al Jazeera International byl změněn den před zahájením vysílání.

V současné době vysílá v několika jazykových mutacích, vč. Al-Jazeera Balkans pro Bosnu a Hercegovinu. Od roku 2013 je její vysílání dostupné také v USA pod značkou Al-Jazeera America. V americké kabelové síti se objevila zejména díky akvizici Current TV, jejímž původním majitelem byl bývalý americký viceprezident a držitel Nobelovy ceny míru Al Gore.

Jméno stanice pochází z arabského slova džazíra pro „ostrov“, „poloostrov“, popřípadě džezíra, což je označení obecně pro „meziříčí“ nebo konkrétně oblast mezi řekami Eufrat a Tigris, tedy Mezopotámii.

Kritika 
Al-Džazíra bývá často některými pravicovými kruhy v USA kritizována za podporu terorismu, hlavně proto, že vysílá nahrávky, které pořizují přímo teroristé a ostatní militantní organizace. Právě ty ale televizi zajistily její sledovanost a popularitu.

Stanice však bývá kritizována v arabském světě, hlavně za svůj nezávislý postoj k světové politice. Někteří diváci těchto zemí jí vytýkají také to, že dává příliš mnoho prostoru izraelským představitelům a že straní Izraeli.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Zpravodajský web al-Džazíry v angličtině
 Control Room -- Propaganda of the Iraq War, dokument o úloze Al-Džazíry při přinášení zpráv z prvotního průběhu války v Iráku, 85 minut

 
Zpravodajské televizní stanice
Katar
Arabské jaro
Vzniklo 1996
DIN

Zkratka DIN znamená:
 Deutsches Institut für Normung e. V., Německý ústav pro průmyslovou normalizaci, nebo
 Deutsche Industrie-Norm, jím vydaná německá národní norma, obvykle označená jako DIN a pořadové číslo.

Německý ústav pro průmyslovou normalizaci vznikl v roce 1917 jako výbor a první normu DIN 1 "Kuželové kolíky" vydal v březnu 1918. Od roku 1922 je to občanské sdružení, jehož členy jsou průmyslové podniky, jejich sdružení a další právnické osoby, které mají o normalizaci zájem a DIN svými členskými příspěvky podporují. Normy vznikají vyjednáváním v zájmových skupinách a mají celostátní platnost, zaručenou smlouvou mezi DIN a spolkovou vládou. Asi 2/3 svých nákladů kryje DIN prodejem norem, zbytek z členských příspěvků a dotací vlády. Od roku 1951 je DIN členem mezinárodní organizace pro standardizaci (ISO) a má také za úkol přenášet do Německa mezinárodní standardy a naopak v ISO prosazovat německé zájmy.

V bývalém Československu a i v České republice se řada norem DIN běžně přejímala jako ČSN a užívala, například normy formátů papíru (např. "DIN A 4") nebo jako logaritmická jednotka pro označování citlivosti fotografických materiálů (například film o citlivosti 21 DIN odpovídal 100 ASA, 24 DIN odpovídal 200 ASA atd.). V poslední době je nahrazují normy ISO a z praktických důvodů i americké normy ANSI (dříve ASA).

Odkazy

Reference

Související články 
 Norma
 ANSI
 ČSN
 ISO
 IEC
 CEN
 IEEE

Externí odkazy 
 
 Stránky Deutsches Institut für Normung e. V. ( a )
 Die Konkretisierung rechtlicher Anforderungen durch technische Regeln (PDF )
 Focus-Reportage: Die Norm regiert die Welt 
 Měsíčně aktualizovaný seznam německých norem DIN

Technika fotografie
Zkratky
Německé standardy
ISO
Hrrr na ně!

Hrrr na ně! (v originále Jingo) je humoristický fantasy román anglického spisovatele Terry Pratchetta, 21. v cyklu Úžasná Zeměplocha.

Stručný obsah 
V knize se jedná o malicherný spor o plovoucí horu pemzy v Kruhovém moři, která nemá prakticky žádný význam, ale na niž si obě strany dělají územní nároky. Popisuje chystaný velký boj mezi Klačí a Ankh-Morporkem, hrdinství velitele Městské hlídky Ankh-Morporku Elánia, genialitu vynálezce Leonarda da Quirm, politickou vyzrálost Patricije lorda Havelocka Vetinariho a spousty písku na pouštích Klače. Společným úsilím všech uvedených postav se na poslední chvíli podaří zabránit obrovskému krveprolévání a nesmyslnou válku ukončit.

Externí odkazy 
 Česky:
 Zeměplocha.info
 Ankh.ic.cz
 DiscWorld.cz 
 Anglicky:
 L-Space.org

Knihy z roku 1997
Knihy o Zeměploše
Stephan Rautenstrauch

Franz Stephan Rautenstrauch (26. července 1734, Blottendorf, dnes Polevsko u Nového Boru – 30. září 1785, Eger, Maďarsko), rakouský římskokatolický kněz, profesor kanonického práva, filozofie a teologie.

Život 
Od roku 1773 opat břevnovsko-broumovského kláštera (51. břevnovský opat). 1774 jmenován studijním ředitelem teologické fakulty v Praze, později ve Vídni.

Navrhl a prosadil reformy ve studiu bohosloví s důrazem na práci s hebrejskými a řeckými originály a praktickou pastoraci.
Spis: Neue allerhöchste Instruction für alle theologischen Facultäten in den kaiserlich-königlichen Erblanden (Nové nejvyšší nařízení pro veškeré teologické fakulty v c. k. dědičných zemích, Vídeň, 1776). Podle Rautenstrauchova návrhu byly v habsburské monarchii od roku 1783 pro jednotnou výuku kněží zřizovány generální semináře (mimo jiné v Praze a v Olomouci).

"Náležel k hlavním sloupům církevní politiky cís. Josefa II. Již jako učitel kleriků svého kláštera se dostal ve spor s pražským arcibiskupem Antonínem Petrem Příchovským, když r. 1769 vydal v duchu Febroniově spis „Prolegomena in ius ecclestiasticum“. Pohnán byv před soud konsistoře, byl odsouzen a opatu jeho se dostalo důtky. Ale spis Rautenstrauchův prostřednictvím van Swietenovým se dostal do rukou Marie Teresie, která, něvědouc o odsouzení, vyznamenala spisovatele zlatou medailí, a arcibiskupu Příchovskému uloženo, aby před konsistoří odevzdal mu vyznamenání a pochválil opata, že pečuje o studium teologické. Po smrti opatově r. 1773 jmenován byl jeho nástupcem. Roku 1774 povýšen na doktora bohosloví a ustanoven za direktora teologické fakulty pražské. Ale již roku 1775 povolán byl do Vídně, kde se stal předsedou duchovní komisse dvorské, a v úřadě tom si získal velké zásluhy o větší vzdělání kleriků světských i duchovních, a za Josefa II. přední měl účast o zřízení škol theologických."
(Denis, Arnošt: Čechy po Bílé Hoře, přel. Jindřich Vančura, II. vydání, I. díl, kniha III. (Osvícený despotism), Matice Llidu, Praha 1911, s. 192n)

Rautenstrauch byl přesvědčeným stoupencem josefinských reforem, které viděly v církvi služebníka osvícenského státu, a patřil k nejbližším císařovým rádcům. Mimo jiné propagoval raabizaci – na benediktinském panství Kladno nechal založit dvě nové vsi Rozdělov a Štěpánov.

Z dalších spisů:
 Institutiones juris ecclesiastici (Základy církevního práva, Praha, 1768),
 Anleitung der systematisch-dogmatischen Theologie (Úvod do systematicko-dogmatické teologie, Vídeň, 1774),
 Synopsis Juris Publici et Privatae (Přehled veřejného a soukromého práva, Vídeň, 1776).

Externí odkazy 
 
 
 Ondřej Bastl: Štěpán Rautenstrauch
 Franz Stephan Rautenstrauch: Úvod k systematické dogmatické teologii

Pedagogové
Rakouští teologové
Opati Břevnovského kláštera
Rakouští benediktini
Kanonisté
Narození v roce 1734
Úmrtí v roce 1785
Katolické osvícenství
Muži
Narození v Polevsku
Zákony o svrchovanosti

Zákony o svrchovanosti (anglicky Acts of Supremacy) jsou zákony anglického parlamentu, které stanovují, že „jedinou nejvyšší hlavou anglické církve“ (Church of England) je anglický panovník, jemuž přísluší všechna „čest, hodnost, vznešenost, privilegia, autorita, imunita, prospěch a majetek odpovídající jeho důstojnosti“. Na základě těchto zákonů je každý akt věrnosti římskému biskupu, papeži, považován za vlastizradu.

Zákon o svrchovanosti byl vyhlášen 3. listopadu 1534. Anglický parlament odhlasoval Act of Supremacy: Jindřich VIII. a následní panovníci jsou hlavou Anglikánské církve.
Jindřich VIII. Tudor tím odtrhnul anglickou církev od katolické, protože mu papež Klement VII. odmítl anulovat jeho manželství s Kateřinou Aragonskou.

Jeho dcera, královna Marie I. Tudorovna, věrná katolické víře, tento zákon zrušila. Roku 1559 byl ovšem znovu uzákoněn za vlády královny Alžběty I.

Související články 
 Jindřich VIII. Tudor
 Anglikánská církev
 Thomas More

Anglické zákony
Tudorovská Anglie
Ústavní právo Spojeného království
Právní dějiny
Konfesní právo
Anglikánství
Náboženství ve Spojeném království
Karyotyp

Karyotyp je soubor všech chromozómů v jádře buňky. V buněčných jádrech určitého organismu a druhu je konstantní do počtu, velikosti i tvaru chromozómů a jako takový se používá jako druhový znak. Karyotyp je jeden ze základních objektů cytogenetiky.

Stanovení karyotypu 
Ke stanovení karyotypu je zapotřebí preparátu, který obsahuje buňky v metafázi mitózy.
Cytogenetický preparát je fixován a obarven, jsou identifikovány jednotlivé chromozómy a seřazeny do dvojic (u organismů s 2n sadou chromozómů v somatických buňkách) podle přijatých pravidel (sleduje se především velikost chromozómu a uložení centromery). Tento reálný karyotyp se pak může porovnávat s idiogramem, který představuje ideální schematické zobrazení daného druhu. Toto srovnání se používá při moderní šlechtitelské plemenitbě pro vyřazení jedinců s chromozómovými mutacemi z rozmnožovacího procesu, v humánní medicíně pro stanovení diagnózy při podezření na genetickou vadu a při studiu těchto vad, a při studiích zabývajících se mutagenními faktory.
Srovnání idiogramů odlišných skupin organismů se často používá pro potřeby taxonomických a fylogenetických studií.

Podmínky pro úspěšné stanovení karyotypu:
 získání dělících se buněk z mitoticky aktivních tkání (např. vzrostný vrchol, kostní dřeň, buňky z plodové vody)
 výroba preparátu s buňkami ve fázi metafáze (lze dosáhnout po předchozí aplikaci kolchicinu či některých jeho derivátů)
 neshlukovité a nepřekrývající se rozmístění jednotlivých chromozómů v buňce (pomůže krátkodobé umístění preparátu v hypotonickém roztoku).

Karyotypy

Obecně 
Karyotyp somatické buňky představuje obvykle dvojnásobná (diploidní) sada chromozómů (2n) oproti pohlavní buňce (1n – haploidní). Existují však výjimky u organismů, kde mohou být somatické buňky taktéž se sestavou 1n, příkladem jsou třeba včelí samci, zvaní trubci, kteří vznikají partenogenezí, 2n chromozómů mají u tohoto druhu pouze samice (královna a dělnice).

Somatický karyotyp u některých druhů 
 člověk – (46)
 včela medonosná (samice 32, samec 16)
 prase domácí (38)
 kapr obecný (104)

Související články 
 Chromozomová mutace
 Chromozomy
 Centromera
 Telomery
 Ploidie

Externí odkazy 
 

Cytogenetika
Mineralizace

Termín mineralizace má více významů:

 Rozklad organických látek činností mikroorganismů, až na jednoduché anorganické sloučeniny, tj. vodu, kyslík, aj.
 Fosilizace, nahrazení organických látek v mrtvých tělech minerálem, čímž vznikají fosílie
 Mineralizace (analytická chemie),  rozklad organické látky chemickými činidly (např. kyselinou sírovou) nebo spálením na jednoduché anorganické látky. Tato metoda umožňuje např. následné stanovení množství stopových prvků, těžkých kovů a podobných anorganických látek v organickém materiálu.
 Mineralizace (biologie) – proces ukládání minerálních látek v tvrdých tkáních těla (kostech a zubech)
 mineralizace vody – obsah rozpuštěných minerálních látek ve vodě (udává se v g/l nebo mg/l).
Močůvka

Močůvka je tekuté statkové hnojivo, zkvašená moč hospodářských zvířat, v níž je vysoký obsah dusíku a draslíku.

Základní parametry močůvky (Macourek 2002, Růžek et al., Kára et al. 2002):

Potenciální problémy pro anaerobní digesci:
 přítomnost antibiotik
 vysoké pH

Související články 
 Hnojůvka
 Kejda

Literatura
 Kára, J., Pastorek, Z., Jelínek, A.: Kompostování zbytkové biomasy. Biom.cz, 31.1.2002, http://biom.cz/index.shtml?x=62847
 Macourek, M.: Optimalizace surovinové skladby při kompostování zbytkové biomasy. Biom.cz, 11.3.2002, http://biom.cz/index.shtml?x=73158
 Růžek, P., Kusá, H., Hejnová, D.: Rizika používání dusíkatých hnojiv ve zranitelných oblastech, 

Biomasa
Organická hnojiva
Kapalná hnojiva
Mycelium

Mycelium (podhoubí) je shluk vzájemně propletených vláken, charakteristický zejména pro houby a některé bakterie. Vlákna mohou být rozdělena septy (přepážkami) na jednotlivé buňky, nebo tato septa chybějí a celé mycelium je tvořeno jednou buňkou. Mycelium pronikající půdou se nazývá mycelium bazální (vegetativní); část nad půdou je mycelium vzdušné nebo reproduktivní (tvoří-li spory).

Jako pseudomycelium označujeme soubor nepravých hyf, jež se vyznačuje tím, že je tvořeno několika jednojadernými buňkami.

Typy mycelií u stopkovýtrusných hub 
U stopkovýtrusných hub je zvykem rozeznávat tři typy podhoubí:
 primární mycelium – jednojaderné (monokaryotické), tzn. v každé buňce je jen jedno jádro
 sekundární mycelium – dvoujaderné (dikaryotické), tzn. v každé buňce jsou dvě jádra
 terciární mycelium – rovněž dvoujaderné, avšak vytváří specializovaná pletiva plodnic, jako je pseudoparenchym nebo plektenchym

Odkazy

Reference

Související články 
 Plodnice
 Genet

Externí odkazy 
 
 

Mykologie
Morfologie hub
Filozofie vědy

Filozofie vědy je oblast filozofie, která zkoumá vědu jako specifickou sféru lidské činnosti i jako vyvíjející se systém poznatků. Zkoumání vědy můžeme pozorovat již v antické filozofii (zvláště u Aristotela), samotný pojem filozofie vědy se nicméně rozšířil počátkem 20. stol. v dílech představitelů logického pozitivismu (forma novopozitivismu praktikovaného Vídeňským kruhem okolo Rudolpha Carnapa). Původní snahou bylo omezovat filozofický výzkum vědy jazykovými prostředky formální logiky s cílem redukovat vědecké teoretické pojmy a výroky na empirické, které umožňují prověření pozorováním či experimentem.

Karl Raimund Popper namísto kritéria verifikovatelnosti zavádí kritérium falzifikovatelnosti; vědecká hypotéza je pravdivá, pokud jsou pravdivé výroky, které z ní můžeme dedukovat. Pokud je hypotéza falzifikována, stává se celá teorie vyvrácenou. Dokud falzifikaci odolává, je považována za platnou. Může jít o vyvrácení základní (axiomatické) hypotézy celého systému (např. "Neexistuje vyšší rychlost než rychlost světla."), pak jde o vyvrácení celé vědecké teorie. Nebo může jít o vyvrácení pomocné hypotézy, kdy je možné zachovat celou teorii díky tvorbě hypotézy ad-hoc, která opravuje neshody. To však nelze provádět do nekonečna. Popper označuje ospravedlňování anomálií pomocí hypotéz ad-hoc do nekonečna za nevědecké (toho se dopouštějí např. kreacionisté). Věda je tak evolučním procesem spočívajícím v neustálém překonávání omylů. Na Poppera navázal Thomas Samuel Kuhn se svým pojetím paradigmatu a vědeckých revolucí.

V současnosti se filozofie vědy zabývá nejen strukturou vědeckého poznání, ale i jeho dějinami. Kromě studia již získaných poznání se věnuje i problémům získávání nových poznání, a od trendu redukovat vědecký výzkum pouze na empirickou úroveň se postupně upouští.

Filozofie vědy je jedním z hlavních okruhů zájmů analytické filozofie (Ludwig Wittgenstein, W. V. O. Quine, Hilary Putnam a další), trvale se jí však zabývají i neanalytičtí filozofové, např. Gaston Bachelard, Alexandre Koyré, Paul Feyerabend, v Česku pak mj. Zdeněk Neubauer.

Jistou formou filozofie vědy je i bioetika, součást filozofie biologie.

Reference

Literatura 
 Primární texty v češtině
 Paul K. FEYERABEND: Rozprava proti metodě. Praha: Aurora 2001. .
 Thomas Samuel KUHN: Struktura vědeckých revolucí. Praha: Oikoymenh 1997. .
 Karl Raimund POPPER: Logika vědeckého zkoumání. Praha: Oikoymenh 1997. .

 Sekundární literatura
 Zdeněk NEUBAUER: Věda a filosofie. In: O Sněhurce aneb cesta za smyslem bytí a poznání. Praha: Malvern 2004. .
 Břetislav FAJKUS: Filosofie a metodologie vědy. Vývoj, současnost a perspektivy. Praha: Academia 2007. .

Související články 
 Metafyzika
 Filozofie biologie
 Empirismus

Externí odkazy 
 

 
Filozofické disciplíny
Věda
Filozofie
Metodologie

Metodologie (z řec. methodos, sledování, stopování, od hodos, cesta) je vědní disciplína, která se zabývá metodami, jejich tvorbou a aplikací. Patří do teorie či filozofie vědy a obecněji do epistemologie. Pod vlivem angličtiny se slovo někdy používá i pro metodiku (použitý postup či metodu). Tím se však ztrácí důležitý rozdíl mezi metodami jako nástroji vědeckého bádání a metodologií jako reflexí o vhodnosti či použitelnosti těchto nástrojů.

Význam 
Jednotlivé vědní disciplíny se obvykle charakterizují svým předmětem a metodou (metodami). Vzhledem k rozmanitosti věd se rozlišuje:
 metodologie matematiky a matematické logiky, charakterizovaná přítomností axiomů a deduktivními postupy;
 metodologie přírodních věd, charakterizovaná induktivními postupy na základě hypotézy a experimentálních výsledků (měření);
 metodologie společenských věd, kde se často rozlišují metody kvantitativní (založené na měřeních) a kvalitativní;
 metodologie humanitních věd a filozofie, kde hraje významnou roli kritika pramenů a interpretace.

Úlohou metodologie je zejména
 systematické vytváření, formulace a řazení metod,
 kritické posouzení předností a nedostatků různých metod, jejich možností a omezení,
 diskuse vhodnosti metod pro daný účel nebo zkoumání.

Historie 
Slovo "metoda" jako synonymum pro vědu se vyskytuje už v antice, ale představu spolehlivé a dokonce jednotné metody, která by umožnila srovnávání výsledků a tím i vědu jako kolektivní činnost poprvé podal Mikuláš Kusánský v dialogu "Soukromník o pokusech s váhami" (kolem 1440). Nezávisle na něm se úvahami o obecné metodě vědy zabýval anglický filozof Francis Bacon a zejména francouzský filozof René Descartes v "Rozpravě o metodě" (1637). Metoda jako spolehlivý návod k získávání nepochybných a porovnatelných výsledků se pak stala základem rozvoje věd. Později se metodám a metodologii vědy věnovali zejména Auguste Comte, Max Weber, Henri Poincaré, Karl Popper a mnoho dalších.

Odkazy

Reference

Literatura 
 K. Beneš, Metodologie a dějiny přírodních věd: základní přehled. České Budějovice: TF JU 2005 – 
 R. Descartes, Rozprava o metodě. Praha: Svoboda 1992
 B. Fajkus, Filosofie a metodologie vědy: vývoj, současnost a perspektivy. Praha: Academia, 2005 – 339 s. 
 Maňák – Švec, Slovník pedagogické metodologie. Brno: Masarykova univerzita, 2005 – 134 s. 
 Ottův slovník naučný nové doby, hesla Metoda – metodologie matematiky, fysiky, biologie. Sv. 7, str. 207 nn
 M. Weber, Metodologie, sociologie a politika. Praha: OIKOYMENH, 1998 – 354 s. ; 20 cm

Související články 
 Dedukce
 Logická indukce
 Kvalitativní výzkum
 Kvantitativní výzkum
 Metoda
 Vědecká metoda
 Vědecký podvod

Externí odkazy 
 
  Stanford encyclopedia of philosophy, heslo Science and Pseudo-Science
  Dictionary.com, heslo Methodology

Filozofie vědy
Vědecká metoda
Elektrizace tělesa

Elektrování či elektrizace tělesa je fyzikální proces, při kterém v některém místě tělesa vzniká volný elektrický náboj. Tělesu s volným elektrickým nábojem se pak říká elektricky nabité těleso.

Částicové vysvětlení 
Vzhledem ke složení látek z částic znamená elektrování proces oddělování kladných a záporných částic, které se nacházejí i v nenabitém (elektricky neutrálním) tělese. Nejmenším takovým tělesem je atom, který obsahuje stejný počet protonů (kladně nabité částice) a elektronů (záporně nabité částice), jeví se jako elektricky neutrální. Vyjmutím nebo přidáním jednoho nebo více elektronů se z atomu stává kladný iont (kationt) nebo záporný iont (aniont). V kationtu je větší počet protonů než elektronů, v aniontu je počet protonů menší než počet elektronů.

Způsoby elektrování (elektrizace) těles 
Přestup přímým dotykem - k přesunutí elektrického náboje z nabitého tělesa dojde, překonají-li elektrony přestupní práci.

Elektrostatická indukce – těleso se zelektruje přiblížením jiného tělesa s elektrickým nábojem. Tím se v nejbližších vrstvách tělesa přitáhnou částice s opačným nábojem a naopak odpudí částice se stejným nábojem. Využívá se např. ke generování elektrostatického napětí ve Wimhurstově indukční elektrice, praktické použití nachází v kopírkách nebo laserových tiskárnách a v elektrostatických filtrech.

Elektromagnetická indukce – těleso se zelektruje vzhledem k indukovanému příčnému elektrickému poli při pohybu v magnetickém poli. Stejně lze na mikroskopické úrovni vysvětlit i příčnou elektrizaci při tzv. Hallově jevu.  

Tření – mechanický způsob. Zvýšený tepelný pohyb částic díky tření umožní uvolnění některých elektronů z atomů a jejich přemístění mezi tělesy. Jedná se o historicky první způsob praktického zkoumání elektřiny. Využívá se v třecích generátorech; k dokonalosti je tato metoda v kombinaci s elektrostatickou indukcí dovedena ve van de Graafově generátoru.

Pyroelektrický jev – působením tepla se nabíjí povrch tělesa se spontánní polarizací.

Termoelektrický jev – podle druhu termoelektrického jevu může dojít k elektrizaci tak, že působením tepla se zvýší schopnost přestupu elektronů přes materiálové rozhraní (schopnost překonat výstupní práci) nebo působení usměrněného toku tepla ovlivní neuspořádaný pohyb elektronů. 

Ionizace – působením záření (rentgenové záření, mikrovlnné záření, aj.) vhodné vlnové délky na látku se z některých atomů může uvolnit elektron. 

Fotoelektrický jev – absorpcí fotonů s dostatečnou energií se může elektron uvolnit z atomu, nastává fotoemise. Používá se ve fotovoltaických článcích. 

Piezoelektrický jev – stlačením krystalů některých látek vzniká na jejich povrchu elektrický náboj. Používá se u piezoelektrických zapalovačů.

Chemicky – vzájemnými reakcemi mezi látkami může docházet k přemisťování elektronů mezi tělesy, nebo k disociaci molekul na kladné a záporné ionty při rozpuštění nějaké látky v kapalině. Používá se v elektrochemických zdrojích (suchý článek, alkalický článek, akumulátor).

Související články 
 magnetizace
 skin efekt

Elektrostatika
Odrůda

Slovo odrůda může označovat:
 kultivar – poddruhové varianty pěstovaných rostlin
 varieta (biologie) – poddruhová taxonomická kategorie planých rostlin
 odrůda (zoologie) – slabá odchylka uvnitř druhu

Externí odkazy
Osemení

Osemení () je zpravidla suchý, blanitý obal semene, který vzniká z obalů vajíčka. Osemení tedy geneticky odpovídá pletivu mateřské rostliny.

Literatura 
Reisenauer R. et al.: CO JE CO? (1) Příručka pro každý den. Pressfoto – vydavatelství ČTK, Praha, 1982

Morfologie rostlin
Botanika
Osevní postup

Osevní postup je plán postupného střídání plodin na pozemcích (záhonech).

Význam 

Dodržováním zásad racionálního střídání plodin se daří snižovat výskyt plevelů, chorob a škůdců a pomocí předplodiny vytvářet optimální podmínky pro plodinu následnou (což se projeví pozitivně na výnosu a kvalitě pěstovaných plodin). Vyrovnaná struktura plodin a jejich vhodné rozmístění v osevním postupu navíc ovlivňuje příznivě úrodnost půdy a její jednotlivé fyzikální, chemické i biologické vlastnosti, mimo jiné dostatek přístupných živin a dobrou strukturu půdy. Střídání hluboko a mělce kořenících rostlin, okopanin a obilovin, pícnin a zrnin, širokolistých a úzkolistých rostlin, pravidelné organické hnojení, doplňování živin minerálními hnojivy a odstranění limitujících vlastností (např. nedostatek některých stopových prvků – Mg, B, Mn) zajistí tyto základní podmínky a trvalou úrodnost půdy.

Vývoj osevních postupů 
 Žďáření – plocha pozemku se získala vypálením části lesů;
 Přílohová soustava – část pozemku se zatravní na 10 až 12 let a využívá se jen k pastvě;
 Úhorová soustava (trojhonná soustava) – neosetý pozemek nechaný 1 rok ladem (úhor, ozim, jařina);
 Norfolkská soustava (čtyřhonná soustava) – jetel, ozim, okopanina, jařina.

Externí odkazy 
 
 Osevní postupy - Mendelova univerzita v Brně
 Poznatky z dlouhodobých osevních pokusů - časopis Úroda 

Rostlinná výroba
Ozim

Ozim je název pro plodinu, která se vysévá na podzim a sklízí v létě následujícího roku. Opakem ozimu jsou jařiny. Ozimé rostliny patří do dvouletých rostlin a tím pádem i do monokarpických rostlin. Zpravidla na podzim vyklíčí, přezimují ve vegetativním stavu a na jaře pokračují v růstu, vykvetou, vytvoří semena a uhynou. Takto se pěstují plodiny v zemědělství jako jsou ječmen, pšenice, žito.

Historie 
Ve středověkém trojpolním hospodářství slovo ozim označovalo 2. část (druhý rok) tříletého cyklu.

Související články 
 Ozimá směska

Externí odkazy 
 

Plodiny
Fyziologie rostlin
Palist

Palisty (stipulae) jsou přívěsky na bázi řapíku či na bázi přisedlého listu u krytosemenných rostlin. Většinou jsou párové po stranách báze řapíku, mohou však být i spojené v jeden palist, umístěný nad prostředkem řapíku. Palisty mohou být volné nebo do různé míry přirostlé po stranách k řapíku. Podle vytrvalosti se palisty rozlišují na vytrvalé, opadavé nebo prchavé, které opadávají zároveň s rozvojem listu.

Palisty mohou mít různou velikost a tvar. Některé rostliny, např. hrách setý, mají palisty velké a nápadné. U hrachoru pačočkového (Lathyrus aphaca) dokonce zvětšené palisty zcela nahrazují listy. U rdesnovitých (Polygonaceae) palisty srůstají a tvoří pochvu kolem stonku, zvanou botka. U některých rostlin mohou být palisty šupinovité, štětinovité nebo tvořené jedinou žlázkou. Mnohé rostliny nemají palisty vůbec. Některé rostliny se složenými listy, např. z čeledi bobovité, mají palisty nejen na bázi listů, ale i palístky na bázi jednotlivých lístků na vřeteni listu.

Funkce palistů 
Palisty mohou mít rozmanitou funkci, většinou však chrání rozvíjející se mladé listy. U šácholanu kryjí palisty v podobě kápě pupen a opadávají zároveň s jeho rašením. U trnovníku, akácie a dalších rostlin jsou přeměněny v trny (neplést s ostny) a pomáhají chránit rostlinu před herbivory. U některých lián, např. u přestupů (Smilax), jsou palisty přeměněny v úponky. Také mohou být přeměněny v zahnuté ostny, pomocí nichž se rostliny přichycují na okolní vegetaci, jak je tomu u řemdiháku (Uncaria) nebo u též některých druhů přestupu (Smilax).

Význam palistů 
Palisty jsou v některých případech důležitým znakem pro taxonomii a vodítkem při určování rostlin zejména v nekvetoucím stavu. Například pro dřevnaté zástupce čeledi mořenovité (Rubiaceae) jsou charakteristické palisty umístěné mezi řapíky protistojných listů (tzv. interpetiolární). Jejich tvar a umístění je také důležitým vodítkem při určování rostliny do rodu. Zástupci ostatních čeledí s podobnými (vstřícnými a celokrajnými) listy mají až na výjimky vesměs palisty intrapetiolární nebo jsou bez palistů. Pokud jsou palisty opadavé, lze jejich přítomnost často odhalit podle jizev po jejich opadu.

Fotogalerie palistů

Reference

Literatura 
 Reisenauer R. et al.: CO JE CO? (1) Příručka pro každý den. Pressfoto – vydavatelství ČTK, Praha, 1982

Externí odkazy 
 

Morfologie rostlin
Botanika
Organizace zemí vyvážejících ropu

Organizace zemí vyvážejících ropu (zkráceně OPEC z angl. Organization of the Petroleum Exporting Countries) je mezivládní organizace sdružující 13 zemí exportujících ropu. OPEC koordinuje ekonomickou politiku členských zemí, a to zejména v oblasti vyjednávání s ropnými společnostmi ohledně objemu produkce a cen ropy. Sídlo organizace je ve Vídni.

Členské země OPEC dnes kontrolují 75 % veškerých světových ropných zásob, v celosvětovém měřítku zajišťují jednu třetinu veškeré ropné produkce a celou polovinu z objemu vývozu ropy.

Řízení organizace 
Nejvyšším orgánem organizace je konference zástupců členských zemí, na které se projednávají otázky vztahů zemí OPEC s politickými a ekonomickými partnery, pro nadcházející období se určují denní kvóty těžby a cena exportované ropy. Konference dále volí radu guvernérů, do které je z každé členské země vyslán jeden zástupce. Přijetí jakéhokoliv rozhodnutí je na konferenci velmi obtížné, důvodem je potřeba jednomyslného usnesení. Konference se schází alespoň dvakrát ročně. Mezi další orgány OPEC patří generální sekretariát v čele s generálním tajemníkem a hospodářská komise.

Historie 
OPEC založilo na konferenci v Bagdádu dne 14. září 1960 pět zemí, jejichž export ropy výrazně převyšoval domácí spotřebu. V lednu 1961 byly v Caracasu přijaty stanovy OPEC. Zakládající země vytvořily kartel určující objem a cenu exportované ropy, zejména pomocí zavedení těžebních kvót.

Kartel organizace byl během své historie úspěšný – dokázal členským zemím zajistit ohromné zisky ze vzrůstajících cen ropy (ty se od založení organizace několikanásobně zvýšily). Na podzim roku 1973 OPEC záměrně snížila těžbu ropy (o přibližně 5 %), aby mohla její cenu ovlivňovat ve svůj prospěch, a zároveň vyhlásila embargo na vývoz ropy do zemí, které podporovaly Izrael během Jomkipurské války (hlavně USA a Nizozemsko) a odstartovala tak první a prozatím největší ropný šok. Ceny ropy se tehdy zvýšily na čtyřnásobek.

Členské země 

 Alžírsko (od 1969)
 Angola (od 2007)
 Gabon (od 1975 do 1995, znovu od 2016)
 Irák (od 1960, zakládající člen)
 Írán (od 1960, zakládající člen)
 Konžská republika (od 2018)
 Kuvajt (od 1960, zakládající člen)
 Libye (od 1962)
 Nigérie (od 1971)
 Rovníková Guinea (od 2017)
 Saúdská Arábie (od 1960, zakládající člen)
 Spojené arabské emiráty (od 1967)
 Venezuela (od 1960, zakládající člen)

Potenciální členské země 
Bolívie, Súdán a Sýrie byly přizvány ke vstupu do OPEC. Brazílie v současné době členství zvažuje kvůli nově nalezeným zásobám ropy v Atlantiku.

Reference

Externí odkazy 
 
 
  Oficiální internetové stránky

OPEC
Instituce v energetice
Mezivládní organizace
Těžba ropy
Paždí

Paždí (axilla), často nazývané úžlabí, je místo na stonku nebo větvi rostliny, odkud vyrůstá list nebo listen. List může být ke stonku připojen řapíkem nebo může přisedat přímo svou čepelí. Paždí může být obklopeno ještě palisty, drobnými částmi listů vyrůstající na bázi řapíku nebo čepele u přisedlých listů, někdy i trny. Paždí se nacházejí na uzlinách, u trav na kolénkách.

V paždí se nacházejí tzv. axiální pupeny (gemma axillaris), z kterých mohou vyrůst jednotlivé květy, celá květenství, odbočující lodyhy, rozmnožovací odnože nebo letorosty dřevní či plodné. Mnohé tyto pupeny jsou tzv. spící, aktivují se jen za určitých podmínek. V paždí se nachází také nejvíce pupenů adventivních kořenů, toho se využívá při vegetativním množení rostlin řízkováním nebo hřížení. 

V jednom paždí může být i více pupenů, koleterální (vedle sebe) u jednoděložných nebo seriální (nad sebou) u dvouděložných rostlin.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 botanika.bf.jcu.cz

Morfologie rostlin
Pestík

Pestík (pistillum) je samičí orgán uprostřed květu krytosemenných rostlin. Vzniká srůstem plodolistů. Sestává z blizny, čnělky a semeníku.

Blizna slouží k zachycení samčích pylových zrn. Po sprášení z pylu vyklíčí pylová láčka, která prorůstá čnělkou až k semeníku a proniká otvorem klovým k zárodečnému vaku. Láčka neroste jednoduše přímo, ale prorůstá čnělku blízko její pokožky vlnivým pohybem a nakonec se stáčí ke spodku semeníku, pak blízko lůžka prochází obal vajíčka a dosáhne uvnitř vaječné buňky. Díky růstu pylové láčky dojde ke spojení spermatické buňky s buňkou vaječnou. Jedna ze spermatických buněk oplodní vaječnou buňku, která se tím mění v diploidní zygotu, druhá oplodní diploidní centrální buňku zárodečného vaku a vznikne základ triploidního živného pletiva zárodku, endospermu.

Semeník podle postavení v květu můžeme rozlišovat na spodní, polospodní a svrchní. V květním vzorci se pestík značí G.

Odkazy

Literatura 
 Reisenauer R. et al.: CO JE CO? (1) Příručka pro každý den. Pressfoto – vydavatelství ČTK, Praha, 1982
 Biologie pro Gymnázia, díl 1.

Související články 
 Oplodnění u rostlin
 Tyčinka (botanika)

Externí odkazy 
 
 
 

Květ
Morfologie rostlin
Pícnina

Pícniny jsou rostlinné druhy pěstované ke krmným účelům. Označení se vztahuje na rostliny v porostu, tj. ještě než se sklidí. Pícninářství je speciální úsek rostlinné výroby, zabývající se pěstováním rostlin, které slouží k výživě hospodářských zvířat. V Čechách a na Moravě se pícniny objevily ve 14. století, avšak většího hospodářského významu nabyly teprve od 18. století.

Pícniny se rozlišují na pícní trávy, pícní luskoviny a ostatní. Lze je též rozlišovat podle obsahu převažujících chemických látek na sacharidové a bílkovinné. Někdy se uvádí kategorie polobílkovinné.

Mezi pícniny mírného pásma patří např. jetel a vojtěška, mezi pícniny tropů a subtropů např. opuncie.

Reference

Související články 
 Krmivo
 Zelená píce

Externí odkazy 
 
 
 

Plodiny
Krmivářství
Plasty se zkrácenou životností

Plasty se zkrácenou životností jsou polymery syntetického nebo přírodního původu jejichž organické součásti se rozkládají některým z níže uvedených procesů:

 chemodegradace
 fotodegradace
 termická degradace
 biodegradace

Šedesát procent veškerých organických součástí v plastu se zkrácenou životností se rozloží v průběhu šesti měsíců. Podmínky a rychlost rozkladu jsou měřeny na základě standardních testů.

Plasty se zkrácenou životností mohou být vyráběny jak z obnovitelných, tak z fosilních zdrojů. Pro některé aplikace je nutné plasty z přírodních materiálů na bázi škrobu nebo polymléčné kyseliny kombinovat s plasty vyráběnými standardními postupy z fosilních zdrojů. V tabulce níže jsou uvedeny příklady plastů se zkrácenou životností. Obrázek číslo dvě pak zobrazuje existenční cyklus plastů se zkrácenou životností. Důležitým cílem vývoje výrobků na bázi plastů se zkrácenou životností jsou smysluplné oblasti jejich využití, kde lze jejich dobu odbourávání využít pro ekologické nebo ekonomické výhody. Příklady produktů na bázi plastů se zkrácenou životností pro zemědělství, obalové materiály a zdravotnictví jsou:

 jednorázové kořenáče,
 mulčovací fólie,
 kompostovatelné odpadové sáčky,
 redukce následných nákladů například (resorbovatelné plasty),
 kontrolované uvolňování chemikálií do přírodního prostředí (pesticidy).

U plastů se zkrácenou životností je třeba garantovat, aby jejich snadná rozložitelnost neovlivňovala funkční vlastnosti plastu. Rozložitelnost plastu musí zvýšit užitné vlastnosti použitého materiálu.

Výroba plastů se zkrácenou životností

Související články 
 Bioplasty

Literatura
 Roman Honzík: Plasty se zkrácenou životností a způsoby jejich degradace. Biom.cz, 18.8.2004, http://biom.cz/cz/odborne-clanky/plasty-se-zkracenou-zivotnosti-a-zpusoby-jejich-degradace

Plasty
Bioremediace