alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Vysočina (geomorfologie)

Vysočina je území v nadmořské výšce nad 200 m se zvlněným až členitým reliéfem, tvořeným různými typy hornin (sedimentární, metamorfované, vyvřelé). Podle výškové členitosti se dělí na:
 pahorkatiny
 vrchoviny
 hornatiny
 velehornatiny

Externí odkazy 
 
 

Geologická terminologie
Geomorfologie
935



Události 
 Boleslav I. zabil svého bratra Václava a ujímá se vlády
 začíná dlouhý konflikt mezi Svatou říší římskou, v níž se Východofranská říše přeměňuje, a Českým knížectvím

Úmrtí 
 28. září – Svatý Václav, český kníže (* 907); alternativní, ale dnes už příliš neprosazované datum je týž den roku 929, kterýžto rok uvádějí staré legendy
 prosinec – Jan XI., papež (nebo leden následujícího roku)

Hlavy států 
 České knížectví – Václav I. (Boleslav I. za předpokladu Václavova úmrtí 929)
 Papež – Jan XI.
 Anglické království – Ethelstan
 Skotské království – Konstantin II. Skotský
 Východofranská říše – Jindřich I. Ptáčník
 Západofranská říše – Rudolf Burgundský
 Uherské království – Zoltán
 První bulharská říše – Petr I. Bulharský
 Byzanc – Konstantin VII. Porfyrogennetos

Externí odkazy 
 

 
10. století
Vratislav

Vratislav může znamenat
 Vratislav (jméno) – křestní jméno
 Vratislav I. (888–921) – český kníže
 Vratislav II. (1033–1092) – český kníže a král
 Vratislav (mezi 1056 a 1062 – 1061/62) – syn Vratislava II. 
 Vratislav Brněnský (před 1113–1156) – moravský údělný kníže
Vratislav (syn Přemysla Otakara I.) (před 1181 – po 1225) – Přemyslovec, svým otcem zavržený
 Vratislav (město) – město v Polsku (polsky Wrocław, německy Breslau)
 Vratislav (pivo) – značka piva

Externí odkazy
Sola fide

Sola fide (latinsky pouze vírou či pouhou vírou) je pojem, které tvoří základ protestantského učení a který označuje ideu, že člověk je před Bohem ospravedlněn nikoli tím, co koná, ale pouhým vztahem své víry k Bohu. Pojem sola fide patří k základním principům protestantismu (tzv. particulae exklusivae: sola scriptura, sola gratia, solus Christus).
Biblickým základem tohoto učení je výklad Pavlova listu Římanům:
Nyní však je zjevena Boží spravedlnost bez zákona, dosvědčovaná zákonem i proroky, Boží spravedlnost skrze víru v Ježíše Krista pro všecky, kdo věří. Není totiž rozdílu: všichni zhřešili a jsou daleko od Boží slávy; jsou ospravedlňováni zadarmo jeho milostí vykoupením v Kristu Ježíši (Řím 3,21-24).

Slogan sola fide deklaruje, že ačkoli všichni lidé neuposlechli božího příkazu, Bůh prohlásil ty, kdo kladou svou důvěru, svou víru v to, co Bůh učinil skrze život, smrt a vzkříšení Ježíše Krista, za poslušné (či spravedlivé). Tato lidská jistota spásy však není založena na tom, co dělá člověk sám, ale na tom, co Bůh v Kristu vykonal pro něj. Smíření člověka s Bohem je totiž možné pouze díky božímu milosrdenství, které se uskutečnilo skrze oběť Božího Syna. Učení sola fide v podobě, v níž je formuloval Martin Luther, přijímá většina protestantů, včetně luteránů, reformovaných církví a baptistů.

Katolická církev oproti tomu více zdůrazňuje, že víra bez praktického propojení se životem je mrtvá podle listu Jakubova:
Stejně tak i víra, není-li spojena se skutky, je sama o sobě mrtvá. (Jak 2,17)

Na základě toho například Tomáš Halík dodává, že oproti luterskému „pouze“ (sola) můžeme postavit katolické „nejen, ale i“.

Společné prohlášení k nauce o ospravedlnění 
V poslední době je velmi zásadním Společné prohlášení k nauce o ospravedlnění přijaté 16. června 1998 Světovým lutherským svazem a 11. června 1999 Apoštolským stolcem (tj. Římem). Toto prohlášení překonává teologické neshody mezi katolíky a protestanty a vyjasňuje, že učení katolické církve i protestantů je v nauce o ospravedlnění shodné; neshody, k nímž docházelo, byly založeny jednak na vzájemném nepochopení, terminologických nejasnostech a odlišných důrazech jednotlivých církví. V tomto prohlášení se mj. praví:

Vyznáváme společně, že hříšníci jsou ospravedlňováni vírou ve spásné jednání Boha v Kristu. Jednáním Ducha svatého při křtu hříšník dostává dar spásy, který tvoří základ veškerého křesťanského života. Hříšníci kladou svou důvěru v Boží milostiplná zaslíbení ospravedlňující vírou, která zahrnuje naději v Boha a lásku k němu. Taková víra je činná v lásce a tak křesťan nemůže a neměl by zůstat bez skutků. Avšak cokoli, co v ospravedlněných předchází či následuje svobodnému daru víry není ani základem ospravedlnění, ani toto ospravedlnění nezasluhuje.

Odkazy

Reference

Související články 
Protestantská reformace

Externí odkazy 
Společné prohlášení o ospravedlnění Světového luterského svazu a Apoštolského stolce (anglicky); související dokumenty a další jazykové verze

Reformace
Protestantská teologie
Administrativní dělení Bolívie

Departement je český výraz pro správní celky několika zemí po celém světě. Španělský výraz je departamento. Bolívie je unitární stát, který se skládá z 9 departementů. Ty se dál dělí na 112 provincií.

Reference

Externí odkazy 
 

 
Bolívie
Kniha Tóbijáš

Tóbiáš (název knihy ve Vulgatě, v Septuagintě Tóbit) je starozákonní spis ze 4. – 2. století př. n. l., který tvoří součást katolického a pravoslavného biblického kánonu, avšak protestanti jej považují za apokryf. Za kanonický jej považuje synoda v Kartágu roku 397 a Tridentský koncil roku 1546 definitivně stvrdil, že kniha je součástí biblického kánonu uznávaného katolickou církví. Spis nikdy nebyl považován za součást Tanachu, totiž hebrejských posvátných spisů, avšak při nálezech v Kumránu roku 1955 byly v jeskyni 4Q byly nalezeny fragmenty této knihy v hebrejštině a aramejštině, ty většinou odpovídají řeckému textu Septuaginty.

Děj knihy 
Kniha vypráví příběh Tóbita, který byl při deportaci severních izraelských kmenů do Asýrie roku 721 př. n. l. za vlády Šalmanesera V. odvlečen do Ninive. Král Sancherib nechává popravovat jeho krajany, avšak Tóbit lpí na dodržování mojžíšského Zákona a zabité s nasazením vlastního života pohřbívá. Král za to zabavuje jeho majetek a posílá ho do exilu, a posléze je dokonce oslepen (ptačím trusem, který spadne do jeho oka). To vyvolává velké napětí mezi ním a jeho manželkou a Tóbit se modlí, aby zemřel.

Nemocný Tóbit posílá do Médie svého syna Tóbiáše, aby vyzvedl peníze, které tam svěřil příteli; na cestě jej provází jeho pes a anděl Rafael, jehož ovšem Tóbijáš považuje za člověka. V Médii poznává Tóbijáš Sáru, dceru Réuelovu, které démon Asmodaj pobil již sedm manželů. Tóbijáš s pomocí anděla Rafaela Asmodaje přemůže a vezme si Sáru za ženu. Po svatbě se se ženou vrací Tóbijáš k otci, jehož uzdravuje dle Rafaelova návodu. Když se mu však chce odvděčit, pozná konečně, kdo Rafael je. Tóbijáš vzdává Bohu díky a předpovídá zánik Jeruzaléma roku 586 př. n. l. Kniha končí zprávou o smrti Tóbijášových i Sářiných rodičů a zkázou Ninive.

Text knihy 
Text knihy se zachoval ve třech různých recenzích. Delší text, označovaný jako Ο´S, pochází zřejmě ze 4. století př. n. l., obsahuje mnoho semitismů a je velmi blízký starolatinskému překladu Písma (Vetus Latina). Tato recenze je přítomná i v 5 fragmentech nalezených v Kumránu. Kratší text se prosadil především v řecky mluvících církvích; vznikl úpravou delšího textu. Na Západě se v 5. století prosadil text Jeronýmův, který knihu zběžně přeložil z aramejské předlohy. Text dostupný v Českém ekumenickém překladu je přeložen z řecké podoby recenze Ο´S.

Význam knihy 
Žánrově je kniha Tóbijáš náboženským románem s určitými historickými prvky. Mnoho historických detailů protiřečí informacím, které máme z mimobiblických pramenů. Kanonicky se kniha řadí mezi historické knihy, avšak svou povahou je bližší židovské mudroslovné literatuře.

Kniha vyzdvihuje hodnotu modlitby, postu a almužny, které hlavní postava, Tóbijáš, vychvaluje před svým odjezdem do Médie. Kniha dále nabízí tematiku přímluvy andělů, úcty k rodičům, úcty k zemřelým a čistoty v manželství. Pro tato svoje témata byla kniha ve starověku velmi oblíbena. Dnes je nám velmi cenná pro pohled do rodinného života a zbožnost na Blízkém Východě v 3. – 2. stol. př. n. l.

Externí odkazy 
 
 
 stručný nástin
 Kniha v Catholic Encyclopaedia (1912) (anglicky)

Deuterokanonické knihy
Orientalistika

Orientalistika je interdisciplinární vědní obor zkoumající jazyky, historii, kulturu a společnost národů Orientu. Jedná se tedy o studia asijských zemí a Afriky. Původní užití terminu orientalistika, který je spojen s obdobím koloniální nadvlády evropských států, je od 2. poloviny 20. století opouštěn ve prospěch termínů asijská a africká studia.

Vynikajícím orientalistou byl mj. také známý český kreslíř, ilustrátor a humorista Jiří Winter Neprakta.

Literatura

Související články 
 Lingvistika

Externí odkazy 
 
 Stránka na Kdo byl kdo: Čeští a slovenští orientalisté 

Filologie podle jazyka
Asie
Indoevropeistika

Indoevropeistika, někdy též indoeuropeistika, je nauka zkoumající indoevropské jazyky. Je disciplínou srovnávací jazykovědy.

V německé jazykové oblasti se analogicky k názvu indoevropských jazyků (indogermánské jazyky, indogermanische Sprachen) nazývá indogermanistika (Indogermanistik). V angličtině se obor označuje jako Indo-European studies.

Jako vědní obor vznikla počátkem 19. století po objevu příbuznosti indoevropských jazyků Angličanem Williamem Jonesem, Němci Franzem Boppem a Augustem Schleicherem a Dánem Rasmusem Christianem Raskem a také Čechem Josefem Dobrovským.

Související články 
 Indoevropské jazyky
 Lingvistika
 Filologie

Externí odkazy 
 

 
Indoevropské jazyky
Denis Papin

Denis Papin [deni papén] (22. srpna 1647 Chitenay u Blois, Francie – 26. srpna 1713 Londýn, Anglie) byl francouzský matematik, fyzik a vynálezce, který se zabýval využitím síly páry a vakua.

Život 

Narodil se v protestantské rodině, což později výrazně ovlivnilo jeho život. Po maturitě na jezuitském gymnáziu studoval lékařství v Angers, kde roku 1669 promoval. V roce 1670 se stal asistentem a přítelem Christiaana Huygense v Paříži a společně pracovali na stroji, který by využíval síly vody, ohně a vakua. Přitom se seznámil se svým vrstevníkem G. W. Leibnizem, s nímž si až do smrti dopisoval. Vynalezl pumpu poháněnou střelným prachem pro pohon vodotrysků v parku zámku Versailles. Roku 1675 se na pozvání Roberta Boyla odebral do Anglie a od roku 1679 byl asistentem Roberta Hooka. Ve stejném roce objevil vaření pod zvýšeným tlakem a zkonstruoval dodnes známý Papinův hrnec. Ten se sice při prvním předvedení před londýnskou Královskou společností roztrhl, ale když jej Papin doplnil o bezpečnostní ventil, fungoval spolehlivě. Roku 1681 na něj získal v Paříži královský patent. Roku 1681 se stal vedoucím experimentálního oddělení akademie věd v Benátkách, kde pracoval na vývoji parního děla a roku 1684 se stal členem Královské společnosti.

Po zrušení Ediktu nantského v roce 1685 se jako hugenotský protestant nesměl vrátit do Francie. Roku 1691 se oženil a po ostrém sporu s kazatelem hugenotské obce Th. Gautierem byl zbaven funkce staršího. V roce 1692 vynalezl ponorku a sám ji také předvedl, roku 1695 popsal první parní pumpu. Roku 1699 byl jmenován členem Královské akademie věd v Paříži. Na pozváni lanckraběte Karla odešel do hesenského Marburgu, kde pobýval v letech 1696–1707. Přednášel zde fyziku a roku 1706 postavil první parní válec a parní pumpu, která měla čerpat vodu do vodotrysků v parku, brzy se ale porouchala. Postavil také kolový parník, který mu však loďaři v Mündenu zabavili a zničili. Poté, co upadl v nemilost, odjel zpět do Anglie. Zde se sice ještě nějaký čas věnoval vynálezům, ale po několika letech zemřel v chudobě 26. srpna 1713. Posledním dokladem je záznam výplaty v Královské akademii z 5. dubna 1712. Vzhledem k nulovým finančním prostředkům byl pochován do neoznačeného hrobu.

Kromě Papinova hrnce popsal také princip nízkotlakého parního stroje (1690), postavil ponorný člun (1692), odstředivé čerpadlo (1698). Roku 1698 také postavil první parní čerpadlo na řece Fuldě, další sestavil v roce 1706 v Anglii. Na jeho myšlenky navázali Thomas Savery a Thomas Newcomen konstrukcí prvních parních strojů.

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Životopis na stránkách Techmania.cz
  Životopis na ADB
  D. Papin: Recueil de diverses Pieces touchant quelques nouvelles Machines. Cassell 1695, digitalizát Staats- und Universitätsbibliothek Dresden

Francouzští matematici
Francouzští fyzici
Francouzští vynálezci
Hugenoti
Členové Královské společnosti
Členové Francouzské akademie věd
Narození v roce 1647
Narození 22. srpna
Narození v Blois
Úmrtí v roce 1713
Úmrtí 26. srpna
Úmrtí v Londýně
Muži
Pedagogové na Univerzitě Marburg
Morfologie

Morfologie (z řeckého μορφή, morfé, tvar + λογία, logia, nauka) je ta část mnoha věd, která se zabývá tvary.
 Morfologie (lingvistika) – lingvistická disciplína zabývající se ohýbáním a pravidelným odvozováním slov pomocí předpon, přípon a vpon (též tvarosloví)
 Morfologická typologie jazyků
 Morfologie (biologie) – biologická disciplína zabývající se vnější stavbou organismů
 Morfologie rostlin – věda o tvarových vlastnostech rostlin
 Morfologie (astronomie) – studuje tvar astronomického objektu, např. mlhoviny, galaxie nebo jiné rozsáhlé struktury
 Geomorfologie – zkoumá tvary (formy) na terestrických tělesech (tj. tělesech s pevným povrchem) a procesy, jimiž tyto tvary vznikají.

Téhož původu je také:
 Morfoném (v lingvistice) 
 Morfotyp (v biologii)
 Morfeus
 Metamorfóza
Lexikologie

Lexikologie je lingvistická disciplína, která se zabývá lexikem, tedy slovní zásobou určitého jazyka a jejím užíváním. Slovní zásoba jazyka představuje subsystém, jehož jednotkami jsou slova a ustálená slovní spojení. Repertoár těchto jednotek je ve srovnání s ostatními jazykovými rovinami podstatně rozsáhlejší, protože bezprostředně odráží členitost mimojazykové reality. Lexikální rovina je složitými vztahy propojena se všemi ostatními jazykovými podsystémy. Slova se skládají z jednotek rovin nižších, tj. fonémů a morfémů, jejichž prostřednictvím jsou zvukově, slovotvorně a tvaroslovně utvářena, zároveň se však podílejí jako stavební prvky na vzniku jednotek rovin vyšších, tj. slovních spojení, vět a textů.

Za základní jednotku lexikální roviny bývá považováno slovo jakožto ustálená jednotka jazyka, která je tvořena řadou fonémů ve větě přemístitelnou (výjimečně fonémem jediným) a nese lexikální a/nebo gramatický (případně též pragmatický) význam.

Vzhledem k obtížím teoretické vymezitelnosti slova byly pro potřeby lexikologie abstrahovány i některé další jednotky:
 Lexém je abstraktní jednotka lexikálního subsystému nadřazená všem svým konkrétním manifestacím v řečových řetězcích, tj. zahrnující u ohebných slov všechny gramatické tvary (houbař, houbaře, houbařem; mluvím, mluví, bude mluvit).
 Většinou synonymně s termínem lexém se užívá označení lexikální jednotka. Termín lexikální jednotka však zahrnuje i víceslovná pojmenování (ryzec peprný) a frazémy (zaslíbená země, tlouct špačky).

Teorií a praxí vytváření slovníků se zabývá lexikografie. S lexikologií úzce souvisí také slovotvorba, jež studuje formu a význam jednotlivých pojmenování vzniklých na základě pojmenování již existujících, popř. procesem jejich vzniku.

Lexikologie a její disciplíny 
 slovotvorba – popisuje způsoby tvoření nových slov
 sémantika – je nauka o významu slov
 etymologie – zkoumá původ slov
 frazeologie – se věnuje ustáleným slovním spojením
 onomastika – hledá původ a zákonitosti tvorby vlastních jmen
 lexikografie – je nauka o slovnících
 neologie – nauka o nových slovech
 toponomastika – nauka o místních jménech
 nauka o jménech lidských produktů (značek, budov, výrobků …)
 dialektologie – nauka o nářečí
 slangologie – o slangu, argotu
 terminologie – profesní mluva (lékařská …)

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 

Užívání jazyka
Sémantika
Etymologie
Stvoření světa (rozcestník)

Stvoření světa je téma více článků:

 Stvoření světa, mytologický, teologický a filosofický pojem
 Datace stvoření
 Stvoření světa (film) – francouzsko-český kreslený film z roku 1958
 Stvoření světa (hra) – počítačová hra
 Stvoření světa (oratorium) (Die Schöpfung) – oratorium Josepha Haydna z roku 1799
Okres Havlíčkův Brod

Okres Havlíčkův Brod je okres v Kraji Vysočina. Jeho dřívějším sídlem bylo město Havlíčkův Brod.

V rámci kraje sousedí na jihovýchodě s okresem Žďár nad Sázavou, na jihu s okresem Jihlava a na jihozápadě s okresem Pelhřimov. Dále pak sousedí na západě a na severozápadě s okresy Benešov a Kutná Hora Středočeského kraje a na severovýchodě s okresem Chrudim Pardubického kraje.

Struktura povrchu 
K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 264,93 km², z toho:
 63,10 % zemědělských pozemků, které z 74,99 % tvoří orná půda (47,31 % rozlohy okresu)
 36,90 % ostatní pozemky, z toho 77,01 % lesy (28,42 % rozlohy okresu)

Demografické údaje 
Data k 30. červnu 2005:

 hustota zalidnění: 75 ob./km²
 61,23 % obyvatel žije ve městech

Zaměstnanost 
(2003)

Školství 
(2003)

Zdravotnictví 
(2003)

Zdroj 
 Český statistický úřad

Silniční doprava 
Okresem prochází dálnice D1 a silnice I. třídy I/19, I/34, I/37 a I/38.
Silnice II. třídy II/130, II/131, II/150, II/338, II/339, II/340, II/344, II/345, II/346, II/347, II/348, II/350 a II/351.

Seznam obcí a jejich částí 

Části obcí jsou uvedeny .

Města 

 Golčův Jeníkov 
 Habry 
 Havlíčkův Brod 
 Chotěboř 
 Ledeč nad Sázavou 
 Lipnice nad Sázavou 
 Přibyslav 
 Světlá nad Sázavou 
 Ždírec nad Doubravou

Městyse 

 Česká Bělá 
 Havlíčkova Borová  •
 Krucemburk  •
 Libice nad Doubravou 
 Štoky 
 Uhelná Příbram '' •
 Úsobí 
 Vilémov

Obce 

Bačkov •
Bartoušov •
Bělá  •
Bezděkov  •
Bojiště  •
Boňkov •
Borek  •
Břevnice •

Čachotín •
Čečkovice •
Číhošť  •

Dlouhá Ves •
Dolní Krupá  •
Dolní Město   •
Dolní Sokolovec  •
Druhanov •

Herálec   •
Heřmanice  •
Hněvkovice   •
Horní Krupá  •
Horní Paseka •
Hradec  •
Hurtova Lhota •
 
Chrtníč •
Chřenovice •

Jedlá  •
Jeřišno  •
Jilem •
Jitkov •

Kámen  •
Kamenná Lhota  •
Klokočov  •
Knyk  •
Kochánov •
Kojetín •
Kouty •
Kozlov  •
Kožlí  •
Kraborovice  •
Krásná Hora   •
Krátká Ves •
Kunemil •
Květinov  •
Kyjov  •
Kynice •

Lány •
Leškovice •
Leština u Světlé  •
Lípa  •
Lučice •

Malčín  •
Maleč   •
Michalovice •
Modlíkov •

Nejepín •
Nová Ves u Chotěboře  •
Nová Ves u Leštiny •
Nová Ves u Světlé •

Okrouhlice  •
Okrouhlička  •
Olešenka •
Olešná •
Ostrov •
Oudoleň •
Ovesná Lhota •

Pavlov •
Podmoklany  •
Podmoky •
Pohled  •
Pohleď •
Prosíčka  •
Příseka •

Radostín •
Rozsochatec  •
Rušinov  •
Rybníček •

Sázavka •
Sedletín  •
Skorkov •
Skryje  •
Skuhrov •
Slavětín •
Slavíkov   •
Slavníč •
Sloupno •
Služátky •
Sobíňov •
Stříbrné Hory •
Šlapanov  •

Tis  •
Trpišovice  •

Úhořilka •

Vepříkov  •
Veselý Žďár •
Věž  •
Věžnice •
Vilémovice •
Víska •
Vlkanov •
Vysoká •

Zvěstovice •
Ždírec •
Žižkovo Pole

Reference

Související články 
 Seznam katastrálních území v okrese Havlíčkův Brod
 Seznam chráněných území v okrese Havlíčkův Brod
 Seznam památných stromů v okrese Havlíčkův Brod
 Seznam kulturních památek v okrese Havlíčkův Brod
 Seznam kostelů v okrese Havlíčkův Brod
 Senátní obvod č. 40 - Kutná Hora
 Senátní obvod č. 44 - Chrudim

Externí odkazy 
 

 
Havlíčkův Brod
Okresy v Česku
Okres Hradec Králové

Okres Hradec Králové je okresem v Královéhradeckém kraji. Celé území okresu leží v Čechách. Jeho dřívějším sídlem bylo město Hradec Králové.

Sousedí s královéhradeckými okresy Jičín, Náchod, Rychnov nad Kněžnou a Trutnov, se středočeskými okresy Kolín a Nymburk a s pardubickým okresem Pardubice.

Struktura povrchu 
K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 875,46 km², z toho:
 70,91 % zemědělských pozemků, které z 83,84 % tvoří orná půda (59,45 % rozlohy okresu)
 29,09 % ostatní pozemky, z toho 56,04 % lesy (16,30 % rozlohy okresu)

Demografické údaje 
Data k 30. červnu 2005:

 hustota zalidnění: 182 ob./km²
 74,43 % obyvatel žije ve městech

Zaměstnanost 
(2003)

Školství 
(2003)

Zdravotnictví 
(2003)

Zdroj 
 Český statistický úřad

Silniční doprava 
Okresem prochází dálnice D11 a silnice I. třídy I/11, I/31, I/33, I/35, I/36 a I/37.
Silnice II. třídy jsou II/280, II/298, II/299, II/308, II/323, II/324, II/325, II/326, II/327 a II/333.

Seznam obcí a jejich částí 

Města jsou uvedena tučně, městyse kurzívou, části obcí .

Babice •
Barchov •
Běleč nad Orlicí •
Benátky •
Blešno •
Boharyně  •
Černilov  •
Černožice •
Čistěves •
Divec •
Dobřenice •
Dohalice  •
Dolní Přím  •
Habřina •
Hlušice  •
Hněvčeves •
Holohlavy •
Hořiněves  •
Hradec Králové  •
Hrádek •
Humburky •
Hvozdnice •
Chlumec nad Cidlinou  •
Chudeřice •
Jeníkovice •
Jílovice •
Káranice •
Klamoš  •
Kobylice •
Kosice •
Kosičky •
Králíky  •
Kratonohy  •
Kunčice •
Ledce  •
Lejšovka •
Lhota pod Libčany  •
Libčany  •
Libníkovice  •
Librantice •
Libřice •
Lišice •
Lodín  •
Lochenice •
Lovčice •
Lužany •
Lužec nad Cidlinou •
Máslojedy •
Měník  •
Mlékosrby •
Mokrovousy •
Myštěves •
Mžany  •
Neděliště •
Nechanice   •
Nepolisy  •
Nové Město •
Nový Bydžov   •
Obědovice •
Ohnišťany •
Olešnice  •
Osice  •
Osičky •
Petrovice  •
Písek •
Prasek •
Praskačka  •
Předměřice nad Labem •
Převýšov •
Pšánky •
Puchlovice •
Račice nad Trotinou •
Radíkovice •
Radostov •
Roudnice •
Sadová •
Sendražice •
Skalice  •
Skřivany •
Sloupno •
Smidary  •
Smiřice  •
Smržov  •
Sovětice  •
Stará Voda •
Starý Bydžov •
Stěžery  •
Stračov  •
Střezetice  •
Světí •
Syrovátka •
Šaplava •
Těchlovice •
Třebechovice pod Orebem  •
Třesovice  •
Urbanice •
Vinary  •
Vrchovnice •
Všestary   •
Výrava  •
Vysoká nad Labem •
Vysoký Újezd •
Zachrašťany •
Zdechovice

Chráněná území v okrese Hradec Králové 
 PP Bělečský písník
 PP Pamětník
 PR Chropotínský háj
 PP Černá stráň
 PP Rybníky Roudnička a Datlík
 PR Hořiněveská bažantnice
 PP Na bahně
 PP Sítovka
 PR Trotina
 PP U Císařské studánky
 NPR Žehuňská obora a Žehuňský rybník
 PP Na Plachtě
 PP U Sítovky
 Přechodně chráněná plocha mrtvé rameno Orlice u Stříbrného rybníka
 PřP Orlice
 PR Bludy

Reference

Související články 
 Seznam katastrálních území v okrese Hradec Králové
 Seznam chráněných území v okrese Hradec Králové
 Seznam památných stromů v okrese Hradec Králové
 Seznam kulturních památek v okrese Hradec Králové
 Senátní obvod č. 43 - Pardubice
 Senátní obvod č. 45 - Hradec Králové
 Senátní obvod č. 47 - Náchod
 Senátní obvod č. 48 - Rychnov nad Kněžnou
 Senátní obvod č. 37 - Jičín

Externí odkazy 
 

 
Hradec Králové
Okresy v Česku
František II.

František II. je jméno těchto panovníků:

Císař
 František II. (1768–1835) – císař Svaté říše římské 1792–1806 a jako František I. císař rakouský

Králové
 František II. Francouzský (1544–1560) – francouzský král 1559–1560
 František II. Neapolsko-Sicilský (1836–1894) – král obojí Sicílie 1859–1860

Vévodové
 František II. Bretaňský – vévoda bretaňský 1458–1488
 František II. Maria Sforza (1495–1535) – vévoda Milánský 1521–1535
 František II. Sasko-Lauenburský – vévoda sasko-lauenburský 1581–1619
 František II. Lotrinský – vévoda lotrinský 1624–1632
 František II. d'Este – vévoda z Modény 1662–1694
 František II. Lotrinský z Guise – vévoda lotrinský 1671–1675
 František II. Rákóczi (1676–1735) – sedmihradský kníže 1703–1711

Související články 
 František
 František (rozcestník)
 František I.
 František III.
 František IV.
 František V.

Rozcestníky - panovník
Zikmund

Jméno Zikmund může mít více významů; toto jméno nosilo v historii více osob:

 Zikmund (jméno) – rodné mužské jméno
 Zikmund (příjmení) – příjmení
 zvon Zikmund – jméno velkého zvonu ve zvonici Katedrály svatého Víta, Václava a Vojtěcha na Pražském hradě
 Zvon Zygmunt – jméno zvonu v katedrále Sv. Václava na Wawelu v Krakově 
 Zikmund (opera) – opera Gioacchina Rossiniho z roku 1814

Známí nositelé jména:
 Svatý Zikmund († 524) – burgundský král
 Sigismund Kęstutaitis (kolem 1365–1440) –  velkokníže Litvy z dynastie Gediminovců
 Zikmund Lucemburský (1368–1437) – syn Karla IV. a jeho čtvrté manželky Alžběty Pomořanské, český král
 Zikmund Korybutovič (okolo 1400–1435) – husitský hejtman, kníže litevský a český zemský správce
 Zikmund z Vranova – husitský polní velitel
 Zikmund Habsburský ( 1427–1496) – rakouský arcivévoda, vládce Předních Rakous a Tyrolska
 Zikmund I. Starý (1467–1548) – nejmladší syn Kazimíra IV. Jagellonského a Alžběty Habsburské, polský král a litevský velkokníže
 Zikmund Hrubý z Jelení (1497–1554) – spisovatel, filolog, jeden z nejvýznamnějších českých učenců své doby
 Zikmund II. August (1520–1572) – od roku 1548 až do roku 1572 polský král a od roku 1529 velkokníže litevský
 Zikmund III. Vasa (1566–1632) – polský král, litevský velkokníže a švédský král z dynastie Vasovců
 Zikmund Báthory (1572–1613) – sedmihradský vévoda
 Zikmund František Tyrolský (1630–1665) – rakousko-tyrolský velkovévoda, druhý syn Leopolda V. z dynastie habsburské a Klaudie Medicejské 
 Zikmund Winter (1846–1912) – český spisovatel, historik a učitel
 Sigmund Freud (1856–1939) – lékař–neurolog, psycholog a zakladatel psychoanalýzy
 Miroslav Zikmund (1919–2021) – český spisovatel a cestovatel
 Miroslav Zikmund (malíř) (1931–2004) – český malíř a restaurátor
Seznam anglických králů

Toto je seznam anglických králů a vládnoucích královen. Seznam začíná Offou Mercijským, který byl dominantním panovníkem v druhé polovině osmého století, ačkoliv jeho moc jeho samotného nepřežila.

Rod Mercie 
 774–796 Offa Mercijský

Cerdikovci 
 802–839 Ecgberht
 839–858 Æthelwulf
 858–860 Æthelbald
 860–865 Æthelberht
 865–871 Æthelred
 871–899 Alfréd Veliký
 899–924 Eduard Starý
 924–940 Æthelstan
 940–946 Edmund I.
 946–955 Edred
 955–959 Edwy
 959–975 Edgar
 975–978 sv. Eduard
 978–1013 Æthelred II.

Dánští králové 
 1013–1014 Sven Forkbeard

Cerdikovci 
 1014–1016 Æthelred II. podruhé
 1016 Edmund II.

Dánští králové 
 1016–1035 Knut I. Veliký
 1035–1040 Harold I.
 1040–1042 Knut II. Hardiknut

Cerdikovci 
 1042–1066 Eduard Vyznavač

Godwinové 
 1066 Harold II. Godwinson

Cerdikovci 
 1066 Edgar (II.) Ætheling

Normanská dynastie 
 1066–1087 Vilém I. Dobyvatel
 1087–1100 Vilém II. Ryšavý
 1100–1135 Jindřich I.
 1135–1154 Štěpán III. z Blois

Dynastie Plantagenetů 
 1154–1189 Jindřich II. Plantagenet
 1189–1199 Richard I. Lví srdce
 1199–1216 Jan Bezzemek
 1216–1272 Jindřich III. Plantagenet
 1272–1307 Eduard I.
 1307–1327 Eduard II.
 1327–1377 Eduard III.
 1377–1399 Richard II.
 1399–1413 Jindřich IV.
 1413–1422 Jindřich V. Plantagenet
 1422–1461 Jindřich VI.
 1461–1470 Eduard IV.
 1470–1471 Jindřich VI.
 1471–1483 Eduard IV.
 1483 Eduard V.
 1483–1485 Richard III.

Dynastie Tudorovců 
 1485–1509 Jindřich VII. Tudor
 1509–1547 Jindřich VIII. Tudor
 1547–1553 Eduard VI.
 1553 lady Jane Greyová
 1553–1558 Marie I. Tudorovna
 1558–1603 Alžběta I.

Stuartovci 
 1603–1625 Jakub I.
 1625–1649 Karel I.
 1653–1658 Oliver Cromwell, lord protektor
 1658–1659 Richard Cromwell, lord protektor
 1660–1685 Karel II.
 1685–1688 Jakub II.
 1689–1694 Marie II.
 1694–1702 Vilém III. Oranžský
 1702–1714 Anna (od roku 1707 královnou Velké Británie)

Pro další panovníky se podívejte na seznam britských králů.

Odkazy

Související články 
 Seznam panovníků Irska
 Seznam skotských králů
 Seznam britských králů

Externí odkazy 
 

 

Anglie
Politické dějiny Spojeného království
Frankie Goes to Hollywood

Frankie Goes to Hollywood byla britská popová hudební skupina, která zažívala vrchol popularity v 80. letech 20. století. Mezi její nejznámější hity patří Relax, The Power of Love nebo Two Tribes (Dvě strany). Skupina hrála ve složení: Holly Johnson (vokály), Paul Rutherford (vokály, klávesy), Peter Gill (bicí, perkuse), Mark O'Toole (baskytara), a Brian Nash (kytara).

Její písničky se objevily v českém filmu Bony a klid.

Diskografie

Alba

Studiová alba 
 Welcome to the Pleasuredome (1984)
 Liverpool (1986)

Kompilace 
 Bang! (1985)
 Bang!... The Greatest Hits of Frankie Goes to Hollywood (1993)
 Reload – The Whole 12 Inches (1994)
 Maximum Joy (2000)
 The Club Mixes 2000 (2000)
 Twelve Inches (2001)
 Rage Hard: The Sonic Collection (2003)
 Return to the Pleasuredome (2009)
 Frankie Say Greatest (2009)
 Sexmix (2012)
 ''The Best Of 2013 (2CD)

Singly 
 „Relax“ (1983)
 „Two Tribes“ (1984)
 „The Power of Love“ (1984)
 „Welcome to the Pleasuredome“ (1985)
 „Rage Hard“ (1986)
 „Warriors of the Wasteland“ (1986)
 „Watching the Wildlife“ (1987)

Reference

Externí odkazy 
 
 

 
Hudební skupiny z Liverpoolu
Rockové hudební skupiny
Hudební skupiny nové vlny
Hi-NRG
Držitelé ceny Brit
Hudební skupiny 1980–1989
Zaniklé hudební skupiny
Láska je láska (film, 1998)

Láska je láska (původní název Fucking Åmål) je švédský film z roku 1998. Scénář napsal a režíroval Lukas Moodysson (jedná se o jeho první celovečerní film), hlavní role obsadily Alexandra Dahlström (Elin) a Rebecka Liljeberg (Agnes). Snímek získal čtyři ceny Guldbagge (švédský ekvivalent amerických Oscarů) v roce 1999. Film obdržel několik dalších mezinárodních ocenění, mj. cenu Teddy Award na Berlinale v roce 1999 a také Zvláštní cenu poroty, Cenu diváků a Cenu FICC na MFF Karlovy Vary 1999.

Název 
Původní název Fucking Åmål znamená Zasraný Åmål, pro distribuci v jiných zemích byl často zvolen mírnější název jako např. Show Me Love, Raus Aus Åmål, Descubriendo el Amor, Amigas de Colegio apod.

Příběh 
Film vypráví příběh šestnáctileté Agnes a čtrnáctileté Elin, které chodí na školu v městečku jménem Åmål (slovem 'fucking' ho popisuje Elin). Elin je oblíbená a má mnoho přátel, ale její život ji nudí. Agnes je pravý opak – nemá v podstatě žádné přátele. Agnes je do Elin zamilovaná, ale nedokáže svůj cit nijak vyjádřit. Rodiče Agnes přinutí, aby u příležitosti svých 16. narozenin uspořádala večírek. Na ten přijde Elin se svojí sestrou Jessicou, hlavně kvůli tomu, aby nemusela na jiný večírek. Elin se s Jessicou vsadí, že Agnes políbí, a také to udělá. Hned poté se sestrou utečou, ale velice brzo si Elin uvědomí, že k Agnes něco cítí, a jejich vztah se začne rozvíjet.

Hodnocení 
Hodnocení filmu je v naprosté většině případů velice pozitivní, např. na asi nejznámější stránce o filmech Internet Movie Database má v současné době film uživatelské hodnocení 8.0/10. Většina profesionálních recenzentů i běžných uživatelů internetu se shoduje na tom, že se jedná o velmi realisticky ztvárněný příběh o dospívání a lásce jako takové, tedy ne pouze o lásce lesbické.

Externí odkazy 
 http://www.fucking-amal.com Obsáhlá stránka o filmu, s aktivním diskuzním fórem
 http://amal.host.sk Stránka o filmu, ve slovenštině
 Stránka o filmu
 
 

Švédské dramatické filmy
Filmy z roku 1998
Filmy s LGBT tématem
Filmy oceněné Teddy Award
Filmy Lukase Moodyssona
Experimentální trakce

V průběhu vývoje se kromě lokomotiv běžných typů (parní, elektrické, dieselové) objevily i některé další, povětšinou experimentální konstrukce.

Vrtulový pohon 

Prozatím nejstarší aplikací vrtulového pohonu v kolejové dopravě je ruský Aerovagon, i když princip pochází z Německa, z roku 1917. Dalším strojem, (či spíše motorovým vozem) byl ve třicátých letech dvacátého století, opět z Německa, experimentální stroj konstruktéra Franze Kruckenberga, zvaný Kolejový zepelín. Dne 21. června 1931 dosáhl tento vůz rekordní rychlosti 230 km/h. 

Další pokusy o vrtulí poháněný vlak byly prováděny v letech 1965 - 1972 ve Francii. Jednalo se o projekt Aérotrain. Vozy se pohybovaly na vzduchovém polštáři nad betonovou tratí s vodící betonovou kolejnicí. Projekt byl ukončen pro hluk a nehospodárnost (obrovská spotřeba energie na vytvoření vzduchového polštáře - 20 kW/tunu).

Pohon spalovací turbínou 

V šedesátých letech 20. století byly prováděny ve světě i v Československu (v plzeňské Škodovce - Lokomotiva TL 659.0) pokusy se spalovací turbínou. Očekávaný výsledek (vyšší energetická účinnost proti běžnému pístovému spalovacímu motoru) byl potlačen provozními problémy. Běžný provoz málokdy umožňuje uplatnit optimální pracovní režim turbíny a údržba turbíny se ukázala jako velmi náročná. Navíc se tyto lokomotivy vyznačovaly neúnosnou hlučností.

Jednotky s turbínovým pohonem v celkovém počtu 41 ks (Turbotrain) byly ve Francii provozovány v letech 1972 - 2005 na neelektrifikovaných tratích.

Lineární elektromotor 
Lineární elektromotory se využívají u magnetických drah - maglevů. Místo toho, aby rotující magnetické pole klasického elektromotoru pohybovalo rotorem a ten pak koly, se využívá postupujícího magnetického pole. To přímo posouvá vlak po trati.

Firma Bombardier představila v roce 2006 na veletrhu InnoTrans projekt podzemní dráhy s klasickým železničním pojezdem, avšak s pohonem lineárním motorem.

 
 
Hnací vozidla
Vojtěch Kryšpín

Vojtěch Kryšpín (27. dubna 1876 Bystré u Poličky – 5. října 1959 Davle) byl český konstruktér lokomotiv a autor československého systému značení železničních hnacích vozidel.

Působení 
Od roku 1894 pracoval jako konstruktér lokomotiv v Českomoravské továrně na stroje, pozdější ČKD. Pro Československé státní dráhy zkonstruoval lokomotivy řad 423.0, 365.0, 455.1, 456.0, 464.0, 524.1 a 486.1. Od roku 1927 byl náměstkem vrchního ředitele a v letech 1929–1933 vrchním ředitelem.

Reference

Literatura 
 Ottův slovník naučný nové doby, heslo Kryšpín Vojtěch ing. Sv. 6, str. 938

Externí odkazy 
 
 ing.Vojtěch Kryšpín
 Historie rodu Kryšpínů
 Historické osobnosti obce Davle - www.obecdavle.cz

Čeští konstruktéři lokomotiv
Narození 27. dubna
Narození v roce 1876
Narození v Bystrém (okres Svitavy)
Úmrtí 5. října
Úmrtí v roce 1959
Úmrtí v Davli
Muži
Teolog

Teolog (z řec. θεολόγος) je v širším či užším významu ten, kdo mluví o Bohu či ten, kdo se zabývá teologií.

Teologové dle křesťanské tradice 
Křesťanská tradice připisuje přízvisko (atribut) „Teolog“ pouze třem významným postavám dějin církve, totiž sv. Janu Teologovi, autoru Zjevení svatého Jana, sv. Řehoři z Nazianzu a sv. Symeonu Novému Teologovi.

Odkazy

Související články 
 Teologie
 Křesťanství
 Seznam křesťanských teologů
 Seznam českých teologů

Externí odkazy 
 

Teologie
Huygensův princip

Huygensův princip popsaný Christianem Huygensem popisuje jednu z představ o šíření vlnění.

Předpokládá, že v každém okamžiku lze každý bod na čele šířící se vlny chápat jako nový zdroj elementárního vlnění (sekundárních vln). Nový tvar čela vlny v čase o malý okamžik pozdějším lze pak určit jako vnější obálku všech elementárních vln, šířících se z těchto zdrojů.

Huygensův–Fresnelův princip 
Huygensův princip není zcela správný, neboť podle něj by se například vlna procházející vzduchem či vodou ze všech bodů vracela zpět do zdroje, aniž by se odrazila od nějaké překážky. Huygensovy představy doplnil francouzský fyzik Augustin-Jean Fresnel. Upřesněný Huygensův–Fresnelův princip doplňuje původní představu o interferenci sekundárních vln a zavádí tzv. inklinační faktor
,
kde  je odchylka od původního směru šíření.

Každý bod vlnoplochy, v němž existuje vazba, a do něhož v určitém okamžiku dospělo postupné vlnění izotropního prostředí, můžeme pokládat za zdroj elementárního vlnění, které se z něho šíří v elementárních vlnoplochách. Celková vlnoplocha v dalším časovém okamžiku je vnější obálka všech elementárních vlnoploch a kolmice na ni jednoznačně určuje směr šíření.

Využití 
Díky Huygensovu principu můžeme zkonstruovat vlnoplochu v určitém okamžiku, je-li známá její poloha a tvar v některém předcházejícím okamžiku. Lze také podle něj odvodit princip odrazu a lomu vlnění.

Související články 
 Vlnění
 Vlnoplocha
 Christian Huygens
 Difrakce (ohyb)

Externí odkazy 
 

Vlnění
Pevnost (fyzika)

Pevnost je fyzikální vlastnost pevných látek, vyjadřující jejich odolnost vůči vnějším silám.

Druhy pevnosti 
Rozeznáváme tři druhy pevnosti:
 Pevnost v tlaku
 Pevnost v tahu – Rm (MPa)
 Pevnost ve střihu (nebo také pevnost ve smyku)

Někdy se uvádějí ještě další pevnosti, závisející nejen na fyzikálních vlastnostech materiálu, ale i na jeho profilu:
 vzpěrná pevnost
 torzní pevnost
 pevnost v ohybu

Zjišťování pevnosti 
Pro zjišťování pevnosti (respektive meze pevnosti) jsou užívány specializované přístroje a metodiky.

Vzorce 
S pevností souvisí mez pevnosti σp (může být značena i jinak), jednotkou je Pa (Pascal). Mez pevnosti je maximální hodnota normálového napětí σn, při které ještě není porušena celistvost materiálu. Vypočítá se jako podíl deformující síly F a průřezu kolmého řezu S, na který tato síla působí:

σn= F/S,

nebo jako součin relativní deformace ε a materiálové konstanty E:

σn= εE.

V případě prostorové napjatosti je mezní stav pevnosti vyjádřen tzv. mezní plochou pevnosti v prostoru hlavních napětí (též Haighův nebo Haighův-Westergaardův prostor). K určení mezní plochy pevnosti mohou vést různé přístupy: fyzikální, experimentální, hypotetický. Fyzikální přístup je omezen úrovní znalostí o vnitřní stavbě látek. Naproti tomu hypotetický přístup je často využíván kvůli jednoduchosti použití při dostačující přesnosti.

Hypotézy pevnosti pro houževnaté materiály 
Houževnaté materiály se po překročení meze kluzu dostanou do plastického stavu, proto se napjatost obvykle vztahuje k mezi kluzu .

Prostorová napjatost se přepočte na tzv. redukované napětí (σred) a to se porovnává s dovoleným napětím. Má být , kde  je mez kluzu a  je koeficient bezpečnosti.

 τmax (též Trescova): ; (σ1 a σ3 jsou největší a nejmenší hlavní napětí).
 energetická (HMH nebo von Misesova):

Hypotézy pevnosti pro křehké materiály 
Křehké materiály mají rozdílnou pevnost v tahu a v tlaku.

 Podmínka křehké pevnosti podle maximálního normálového napětí ():
Pro tah: .
Pro tlak: .

 Mohrova podmínka křehké pevnosti: ,
kde . Pro houževnaté materiály je  a Mohrova podmínka přejde v hypotézu "".

Pevnostní kritéria pro kompozitní materiály 
 mikroskopická (maximální napětí, maximální deformace)
 makroskopická: např. Hillovo, Tsai-Wu, Puck, LaRC.

Odkazy

Reference

Související články 
 Hookův zákon
 Součinitel bezpečnosti
 Pevnost textilií
 Vnitřní energie

Externí odkazy 
 

Technické veličiny
Hmota
Mechanika pružnosti a pevnosti
Pevnost (stavba)

Pevnost je rozsáhlá vojenská stavba se silnými obrannými prvky a poměrně početnou posádkou, která je koncipována tak, aby byla schopna dlouhodobě samostatně odolávat nepřátelským útokům a obléhání.

Prvním národem, který začal budovat pevnostní stavby k ryze vojenským účelům, byli Egypťané. Na strategicky významných místech celé své říše budovali obranné pevnosti a celou síť malých pevností, tzv. migdolů.

Římané při svých vojenských taženích budovali přechodné i stálejší tábory (castra, castra stativa) a na místě obléhání pak polní opevnění zvané circumvallatio, které mělo bránit obráncům v pokusech o proražení obléhacích linií a tzv. contravallatio, které chránilo římské vojsko proti útokům zvenčí.

Typy pevností 
 bastionová pevnost
 fortová pevnost

Odkazy

Související články 
 Opevnění
 Hradba
 Tvrz
 Citadela
 Maginotova linie
 Československé opevnění
 Opevnění Prahy
 Limes Romanus
 Josefov
 Terezín
 Pevnost Olomouc

Externí odkazy 
 
 
 

Opevnění
Pevnosti
Pevnost (film, 1994)

Pevnost je černobílý dramatický film Drahomíry Vihanové z roku 1994 vyrobený v koprodukci ČR-Francie. Délka filmu je 96 minut.

Základní údaje 
 Námět: Alexandr Kliment, Josef Hora
 Scénář: Alexandr Kliment, Drahomíra Vihanová
 Režie: Drahomíra Vihanová
 Hrají: György Cserhalmi, Miroslav Donutil, Josef Kemr, Zuzana Kocúriková, Jan Schmid, Ilja Prachař

Film byl natáčen na Novém Hradě v Jimlíně.

Externí odkazy 
 
 
 
 
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1994
Filmy Drahomíry Vihanové
Pevnost (film, 1950)

Pevnost je český černobílý film (etuda) z roku 1950.

Režie 
 Vladimír Voves

Hrají 
 Jindřich Vodička … továrník
 Ilja Bojanovský … Bárta
 Vladimír Kressl … Hanzák

Externí odkazy 
 
 
 

České filmy
Filmy z roku 1950
Československé černobílé filmy
Křesťanská mírová konference

Křesťanská mírová konference (KMK) byla mezinárodní křesťanská organizace, která měla umožňovat dialog křesťanských teologů v Evropě rozdělené studenou válkou a umožnit jim vyjádřit se teologicko-morálně ke hrozícímu konfliktu mezi jadernými velmocemi a postupně i k dalším aktuálním problémům. Založena byla v roce 1958 v Praze a jejím prvním předsedou byl významný český protestantský teolog Josef Lukl Hromádka. Její vznik byl ze strany Západu od počátku problematizován s poukazem na její údajnou službu komunistickým zájmům. Jakákoli finanční podpora ze strany nějakého socialistického státu, byla okamžitě považována za potvrzení nelegitimity této organizace.

Křesťanská mírová konference (KMK) / Christliche Friedenskonferenz (CFK) / Christian Peace Conference (CPC) / Christelijke Vredesconferentie (CVC) / Conférence Chrétienne pour La Paix se řadila mezi jednu z mnoha křesťanských mírových organizací. Každá z nich byla jinak orientována ať již ideově či prakticky. Křesťanská mírová konference sdružovala především teology a představitele církví a její činnost směřovala ke společným prohlášením k vážným společenským problémům na základě teologické reflexe.

Centrální mezinárodní konference 
Konference pořádala následující setkání:
 1. Křesťanská mírová konference (Praha), 1. – 4. června 1958. Přes 40 účastníků z 8 zemí. Motto: „Aufgabe und Zeugnis“ – „Task and Witness“.
 2. Křesťanská mírová konference (Praha), 16. – 19. dubna 1959. Přes 90 účastníků z 16 zemí. Motto: „Elige vitam“ (Wähle das Leben).
 3. Křesťanská mírová konference (Praha), 6. – 9. září 1960. Přes 200 účastníků z 26 zemí. Motto: „Einzige Zukunft“ – „The Only Future“.
 I. Všekřesťanské mírové shromáždění (Praha), 13. – 18. června 1961. Přes 600 účastníků ze 42 zemí. Motto: „… und Friede auf Erden“ – „... and on Earth Peace“.
 II. Všekřesťanské mírové shromáždění (Praha), 28. června – 3. července 1964. Přes 900 účastníků z 50 zemí. Motto: „Mein Bund ist Leben und Frieden“ – „My Covenant is Life and Peace“.
 III. Všekřesťanské mírové shromáždění (Praha), 31. března – 5. dubna 1968. Přes 600 účastníků a pozorovatelů z 55 zemí. Motto: „Suche den Frieden und jage ihm nach, rettet die Menschen, denn Friede ist möglich“ – „Seek Peace and Pursue It, Save Man - Peace is Possible“.
 IV. Všekřesťanské mírové shromáždění (Praha), 30. září – 3. října 1971. Přes 250 účastníků, ze 48 zemí. Motto: „Unsere gemeinsame Verantwortung für eine bessere Welt“ – „Our Common Responsibility for a Better World“.
 V. Všekřesťanské mírové shromáždění (Praha), 22. – 27. června 1978. 606 účastníků z 34 zemí. Motto: „Gottes Ruf zur Solidarität. Christen für Frieden, Gerechtigkeit und Befreiung“ – „Gods Call to Solidarity - Christians for Peace, Justice and Liberation“.
 VI. Všekřesťanské mírové shromáždění (Praha), 2. – 9. července 1985. 367 účastníků ze 79 zemí. Motto: „Christen im Widerstand gegen die Mächte des Todes – auf dem Wege zu Frieden und Gerechtigkeit für alle.“

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Julian Lewis: The Red Faces of Religion

Komunismus
Dějiny křesťanství
Náboženství v komunistickém Československu
Mezinárodní nevládní organizace
Mírové hnutí
Juist

Juist je ostrov v Severním moři vzdálený zhruba 8 km od východofríského pobřeží (SRN, spolková země Dolní Sasko). Délkou 17 km a šířkou několika stovek m je nejdelším a nejužším z Východofríských ostrovů. Jeho bezprostředním sousedem je na západě ostrov Borkum, na východě Norderney a na jihozápadě Memmert. Dopravu zde zajišťují pouze koně a kola, neboť správa ostrova nepovoluje na svém území provoz automobilů – ty je třeba zanechat na pevnině v přístavu Norddeich.

Popis 
Z geologického hlediska jde o mladý útvar vzniklý až po poslední době ledové. V západní části ostrova se rozkládá mělké Hammerské jezero, jehož okolí je přírodní rezervací (hnízdí zde řada druhů ptáků). Správním střediskem je stejnojmenná obec (dnes s městskými právy), v níž žije zhruba 1800 obyvatel. Kromě ní je na ostrově ještě sídliště Loog a statek Domäne Bill.

Historie 
Ostrov se v pramenech poprvé uvádí k roku 1398, ale teprve z 16. století jsou známy jeho první vyobrazení na mapách a bližší popisy (zejména holandské provenience). V 17. a 18. století postihly zdejší obyvatele těžké přírodní katastrofy, v jejichž průběhu byl ostrov prakticky přeťat v půli, neboť centrální duny nevydržely nápor bouřlivých přílivů. Teprve od 19. století se umělými prostředky (hráze) podařilo obě části ostrova znovu spojit. Obyvatelé se původně živili chovem dobytka a ovcí, v 18. století i námořním obchodem. Od 16. století je na Juistu doložena existence kostela a objevují se i první zmínky o místním fojtovi (rychtáři) a luterském pastorovi. Kostel v průběhu doby několikrát zničilo moře a několikrát došlo i k jeho přemístění – v současné poloze stojí chrám od roku 1779.

Turistika 
V 19. století byly na Juistu založeny mořské lázně, které dosáhly značné popularity a učinily z lokality vyhledávané turistické středisko Německa. Vznikla zde řada hotelů, z nichž mnohé si dodnes zachovaly svůj vzhled z doby před první světovou válkou. Dnes ostrov ročně navštíví až 100 000 osob.

Externí odkazy 
 
  Oficiální stránky obce Juist

Ostrovy Německa v Severním moři
Geografie Dolního Saska
Fríské ostrovy
Přímořská letoviska v Německu
Ingenuus

Ingenuus byl uzurpátor římského trůnu, který se asi v létě roku 260 vzbouřil proti císaři Gallienovi v Sirmiu. Před svou císařskou proklamací zastával funkci správce Panonie.

Vzpoura, kterou podnítil, trvala patrně jen několik týdnů, protože jako císař ani nestihl vyrazit emisi vlastních mincí – jeden z atributů vlády. Císař Gallienus ho porazil za pomoci těžké jízdy vedené Aureolem v bitvě u Mursy a Ingenuus na útěku zahynul (buď spáchal sebevraždu, nebo byl usmrcen). Jeho přívržence Gallienovi vojáci krutě ztrestali, aniž jim v tom někdo mohl zabránit.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
 
  Ingenuova biografie

Římští uzurpátoři
Úmrtí ve 3. století
Muži
Eulerovo číslo

Eulerovo číslo (čte se [ojlerovo], též základ přirozených logaritmů, někdy i Napierova konstanta; obvykle se značí ) je jedna ze základních matematických konstant. Je pojmenováno podle švýcarského matematika Leonharda Eulera, resp. skotského matematika-amatéra Johna Napiera, objevitele logaritmu. Eulerovo číslo objevil roku 1683 Jacob Bernoulli při zkoumání složeného úročení: Eulerovo číslo je totiž limitním úročitelem při úrokové sazbě 100 % p.a., pokud frekvence úročení roste nade všechny meze (viz definici č. 1).

Přibližná hodnota Eulerova čísla je 2,71828182846.

Definice 
Eulerovo číslo má několik alternativních ekvivalentních definic. Nejčastější jsou:

 Eulerovo číslo jako limita následující posloupnosti:
 
 Eulerovo číslo jako součet následující nekonečné řady:
 
 Eulerovo číslo jako jediné číslo , pro které platí, že:
 
 Eulerovo číslo jako hodnota funkce , která je jediným řešením diferenciální rovnice:
  s počáteční podmínkou .
 Eulerovo číslo jako základ exponenciální funkce , která má v bodě  tečnu
 .

Vlastnosti 

Eulerovo číslo je iracionální, tzn. jeho desetinný rozvoj je nekonečný a neperiodický. Dokonce je transcendentní, tzn. nelze ho vyjádřit jako kořen mnohočlenu s celočíselnými koeficienty. Zato jeho řetězový zlomek vykazuje jistou pravidelnost
 resp.  ,
která je ještě zřejmější v některých vyjádřeních ve tvaru zobecněného řetězového zlomku:

Vztah k číslu pí 
Vztah k číslu pí představuje např. Eulerova rovnost:

.

Jedná se o speciální případ obecného Eulerova vzorce

.

Přibližné hodnoty

Zápis Eulerova čísla v desítkové soustavě 
 2,7182818284 5904523536 0287471352 6624977572 4709369995
   9574966967 6277240766 3035354759 4571382178 5251664274
   2746639193 2003059921 8174135966 2904357290 0334295260
   5956307381 3232862794 3490763233 8298807531 9525101901
   1573834187 9307021540 8914993488 4167509244 7614606680
   8226480016 8477411853 7423454424 3710753907 7744992069
   5517027618 3860626133 1384583000 7520449338 2656029760
   6737113200 7093287091 2744374704 7230696977 2093101416
   9283681902 5515108657 4637721112 5238978442 5056953696
   7707854499 6996794686 4454905987 9316368892 3009879312
   7736178215 4249992295 7635148220 8269895193 6680331825
   2886939849 6465105820 9392398294 8879332036 2509443117
   3012381970 6841614039 7019837679 3206832823 7646480429
   5311802328 7825098194 5581530175 6717361332 0698112509
   9618188159 3041690351 5988885193 4580727386 6738589422
   8792284998 9208680582 5749279610 4841984443 6346324496
   8487560233 6248270419 7862320900 2160990235 3043699418
   4914631409 3431738143 6405462531 5209618369 0888707016
   7683964243 7814059271 4563549061 3031072085 1038375051
   0115747704 1718986106 8739696552 1267154688 9570350...

Reference

Související články 
 Exponenciální funkce
 Logaritmus
 Číslo pí

Externí odkazy 
 
  A001113 v OEIS
  Eulerovo číslo v encyklopedii Mathworld
  Eulerovo číslo na milion desetinných míst

Matematické konstanty
Transcendentní čísla
Matematické symboly
číslo Eulerovo