alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Dedukce

Dedukce (lat. deductio – odvození) je proces usuzování, ve kterém se od předpokladů (premis) dochází k závěru z těchto předpokladů vyplývajícímu, přičemž odvozování je jisté, nikoliv jen pravděpodobné. Jde tedy o základní postup při dokazování.

Základ logiky 
Standardy deduktivního usuzování formuluje logika. Logicky správná dedukce má podobu posloupnosti kroků, které splňují přesně stanovená kritéria zabezpečující, že jsou-li premisy pravdivé, je pravdivý i závěr. Dedukce představuje konstitutivní metodologický postup tzv. deduktivních věd, zejména logiky a matematiky. Naproti tomu v empirických vědách se používá indukce čili zobecňování, když se z jednotlivých poznatků (měření apod.) vytvářejí obecné hypotézy.

Příklad 
Klasickým příkladem dedukce je sylogismus, například:
 "Všichni lidé jsou smrtelní." (první premisa)
 "Sókratés je člověk." (druhá premisa)
 "Takže Sókratés je smrtelný." (dokázaný závěr)

Naopak v induktivním uvažování by šlo vyslovit hypotézu:
 "Sókratés je smrtelný." (první premisa)
 "Sókratés je člověk." (druhá premisa)
 "Všichni lidé jsou smrtelní." (hypotéza o obecném)
Hypotéza je sice splnitelná, ale stále k ověření / vyvrácení. Ovšem i při jejím vyvrácení je stále možné použití tvrzení jako omezeně splnitelného předpokladu dále, protože alespoň částečná platnost je dána už premisou.

Rozdíl těchto dvou příkladů leží v rozdílných postaveních obecných a existenčních kvantifikátorů v premisách a v závěrech.

Axiomatika 
Deduktivní metoda je vytváření vědeckých teorií vyvozovaných pouze dedukcemi z axiomů nebo jiných již dokázaných vět. Jde o způsob logického myšlení, kde myšlenkový řetězec postupuje od obecných teorií k jednotlivostem, zvláštnostem. Využívá se v případech, kdy je shromážděn empirický materiál, z něhož je indukcí definován obecný princip. Toto tvrzení je pak podrobováno deduktivním odvozením všech možných důsledků a obvykle takovýto postup směřuje k formulaci axiomatického systému.

Historie, osobnosti a směry 
 Odůvodnění jevů pomocí obecných principů využíval zejména Aristoteles (384 až 322 př. n. l.).
 Eukleidés z Alexandrie použil dedukci k vytvoření logické stavby knih svých Základů geometrie (kolem roku 300 př. n. l.).
 René Descartes stavěl dedukci jako prostředek jistého poznání proti nejisté intuici (1596 až 1650)
 Immanuel Kant považoval dedukci za charakteristický způsob rozumového poznávání a priori, kdežto indukce charakterizuje poznávání a posteriori, ze zkušenosti (1724 až 1804).
 Ve filozofii 20. století byl tento důkazový prostředek základem pro hypoteticko-deduktivní metodu K. R. Poppera.
 Dedukce se připisuje Sherlocku Holmesovi ve slavných románech od sira Arthura Conana Doyla, ve skutečnosti se ale jedná o indukci.

Externí odkazy 
 

Logika
Svátost nemocných

Svátost nemocných (též pomazání nemocných) je jednou ze svátostí katolických, pravoslavných a některých protestantských církví. Dřívější název poslední pomazání se užíval v západní části katolické církve od konce 12. století do Druhého vatikánského koncilu, kdy tuto svátost přijímali většinou pouze umírající. V současnosti se svátost uděluje též vážně nemocným, proto i změna názvu.

Biblickým textem, na který se praxe pomazání nemocných odvolává, je novozákonní list Jakubův 5,14-16:
Je někdo z vás nemocen? Ať zavolá starší církve, ti ať se nad ním modlí a potírají ho olejem ve jménu Páně. Modlitba víry zachrání nemocného, Pán jej pozdvihne, a dopustil-li se hříchů, bude mu odpuštěno. Vyznávejte hříchy jeden druhému a modlete se jeden za druhého, abyste byli uzdraveni. Velkou moc má vroucí modlitba spravedlivého.

Svátost má duchovně posílit a potěšit člověka a navrátit mu fyzické i duchovní zdraví, nese s sebou podle vnímání církve i odpuštění hříchů. Může se udělovat jak jednotlivým osobám (např. doma či v nemocnici) tak společně při bohoslužbě. V praxi vypadá svátost (většinou v katolické církvi) tak, že kněz na nemocného vloží ruce a modlí se za něj, posléze jej pomaže požehnaným olivovým olejem a říká při tom:
 Skrze toto svaté pomazání
 ať ti Pán pro své milosrdenství pomůže
 milostí Ducha svatého. Amen.
 Ať tě vysvobodí z hříchů,
 ať tě zachrání a posilní. Amen.
Většinou předchází vyzpovídání nemocného knězem.

V pravoslavné církvi - svatá Tajina pomazání nemocných (jiný název je Tajina svěcení oleje). Pravoslavní ji vždy vykonávali nad každým vážně nemocným věřícím, když o to požádal. Má být spojena se zpovědí a s rozhřešením. Podle rozdílných tradic se může konat buď jednou za dobu trvání nemoci, nebo i na tu samou nemoc vícekrát, ale jen jednou za rok. Správně ji má vykonávat sedm kněží, kteří se sejdou nad nemocným, čtou sedmero evangelijních čtení, posvěcují připravený olivový olej a každý kněz pomazává nemocného na čele, očích, chřípích, ústech, uších, prsou, dlaních a nártech. Součástí obřadu je kladení evangeliáře na nemocného a přežehnávání nemocného od každého z kněží.
Může se konat v chrámu nad více věřícími zároveň.

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 
 Článek na website Apologia
 Metoděj Kočí, Svátost nemocných, Amen 9/1997

Svátosti
Cimburk

Cimburk je název pro hrady a hradiště:

 Cimburk (hrad u Koryčan) – zřícenina hradu poblíž Koryčan v okrese Kroměříž.
 Cimburk (hrad u Městečka Trnávky) – zřícenina hradu nad obcí Městečko Trnávka v okrese Svitavy.
 Cimburk (hradiště) – pravěké a raně středověké hradiště na okraji Kutné Hory
Premisa

Premisa (z lat. praemittere napřed posílat, předesílat) označuje předpoklad. Premisa je v logice a filozofii výrok, jenž je součástí logického úsudku. Logickým postupem lze určit, zda souhrn premis implikuje určitý závěr, součástí tohoto úsudku však není zkoumání, zda jednotlivé premisy jsou pravdivé. Pravdivostní hodnota závěru je proto závislá nejen na nutném vyplývání z daných premis, ale též na pravdivostní hodnotě těchto premis.

Související články 
 Axiom
 Logický soud
 Implikace
 Pravdivostní hodnota
 Logika

Logika
Víra
Portugalská hymna

A Portuguesa (česky Portugalská píseň) je portugalská hymna.

Historie hymny 
Portugalská hymna A Portuguesa byla složena v roce 1891 a stala se takřka vzápětí revoluční písní. Dílo vzniklo na vlně protivládních nálad způsobených mj. koloniální politikou panovníka, který v roce 1890 přes všeobecná očekávání přistoupil na podmínky ultimáta nadiktovaného Velkou Británií. Autorem slov je Henrique Lopes de Mendonça, hudby pak Alfredo Keil. Portugalská píseň byla přijata jako oficiální hymna republiky v roce 1910. Nynější podoba hymny pochází až z roku 1957, od té původní z roku 1890 se však liší jen minimálně, a to v refrénu.

Text a překlad verze z roku 1957

Refrén původní verze

Externí odkazy 
 

Hymna
Portugalsko
Hymna
Rumunská hymna

Píseň Deșteaptă-te, române! je rumunská hymna.

Historie hymny 
Slova písně Probuď se, Rumune napsal Andrei Mureșanu, rumunský básník, novinář a překladatel, talentovaný mluvčí časů revoluce roku 1848. Hudbu složil Anton Pann, básník a etnograf, skladatel písniček a autor hudebních učebnic. Hymna byla poprvé uvedena v roce 1848 ve městě Râmnicu Vâlcea. Od té doby dělala společnost Rumunům v přelomových časech a dodávala jim odvahy. Spontánně se také zpívala během protikomunistických demonstrací v roce 1989.

Text a český překlad

Externí odkazy 
 

Hymna
Rumunsko
Hymna
Obří kolo ve Vídni

Vídeňské obří kolo nacházející se v zábavním parku Prátr, je jedním ze symbolů města a nejstarší atrakcí svého druhu na světě.

Historie 
Obří kolo postavil anglický inženýr Walter Basset Basset, stavba byla zahájena v listopadu 1896 a 3. července 1897 bylo kolo po zkušebním provozu otevřeno pro veřejnost. Ve své době nebylo žádným unikátem. Podobná kola byla na konci 19. století velice populární a Basset je vybudoval i v Chicagu, Londýně, Blackpoolu a Paříži. Vídeňské se ale jako jediné z nich zachovalo.

Na konci druhé světové války bylo kolo postiženo požárem, který zničil hnací ústrojí i vagóny. Po skončení války bylo obnoveno a znovu otevřeno 25. května 1947, na konstrukci byla umístěna už jen polovina vagónů.

Popis 
V nejvyšším místě kolo dosahuje 64,75 m, jeho průměr je 61 m. Hmotnost celé železné konstrukce činí 430 tun. Patnáct vagónů (polovina z počtu před rokem 1945) se otáčí rychlostí 0,75 m·s−1.

Kolo v umění 
Na vídeňském obřím kole se natáčel britský poválečný film Třetí muž, bondovka Dech života a romantický film Před úsvitem. Kolo je také možno mnohokrát spatřit v rakouském seriálu Komisař Rex. Objevilo se též ve filmu z roku 2015 Dáma ve zlatém.

Související články 
 Ruské kolo

Externí odkazy 
 
 

Stavby ve Vídni
Obří kola
Alexandr Alexandrovič Blok

Alexander Alexandrovič Blok, rusky Александр Александрович Блок, (28. listopadu 1880 Petrohrad – 7. srpna 1921 Petrohrad) byl ruský básník a dramatik.

Životopis 
Alexandr Blok se narodil 28. listopadu 1880 v rodině třetí dcery rektora Petrohradské univerzity A. N. Beketova, Alexandry Andrejevny. Matka brzy po porodu syna, kvůli nesnesitelnému vztahu s mužem, varšavským právníkem německého původu Alexandrem Lvovičem Blokem (1852-1909), opustila a odešla ke svému otci.

Od tří let Saša vyrůstal v bohémském prostředí, ke kterému patřila rodina matky. První básně Blok napsal, když mu bylo pět let. Od dětství trávil Alexandr Blok každé léto na dědečkově panství Šachmatovo nedaleko Moskvy. Osm kilometrů odtud se nacházelo panství Boblovo, majetek Beketovova přítele, velkého ruského chemika Dmitrije Ivanoviče Mendělejeva .

V roce 1903 se Blok oženil s Ljubov Mendělejevovou, dcerou Dmitrije Ivanoviče Mendělejeva. Věnoval jí cyklus lyrických básní Verše o krásné dámě(1904).

Revoluci Blok uvítal se smíšenými pocity. Pocházel z velmi kultivovaného prostředí, které nesdílelo socialistické názory. Sám však byl přívrženec revoluce, ale vzhledem k rodinným vazbám a k některým socialistickým tvrzením se dostával do vnitřních rozporů a dilemat. Odmítl emigraci, protože si myslel, že musí "být s Ruskem" v těžkých dobách. Na počátku května 1917 začal pracovat v Mimořádné vyšetřovací komisi Prozatímní vlády.

Dílo 
Spolu s Andrejem Bělým tvůrce druhé vlny ruského literárního symbolismu. Vedle tvorby na politická témata psal milostnou poezii a parafráze ruských a cikánských romancí.

 Verše o krásné dámě, 1904 – cyklus symbolistické lyriky
 Slavičí sad
 Odplata
 Skythové
 Dvanáct, 1918 – poema, obsahuje 12 zpěvů, zahájených motivem sněhové vánice, v níž 12 rudoarmějců táhne městem a ve jménu revoluce se pokusí zastřelit jednoho ze svých odpůrců, avšak nepodaří se jim to a místo něho zastřelí jen prostitutku. Těchto 12 „hrdinů“ je ztělesněním vzpoury proti řádu a starému světu. Básnická skladba končí mnohovýznamově tím, že v čele průvodu dvanácti rudoarmějců (apoštolů nového řádu) se zjeví Ježíš Kristus.

Drama 
Je považován za zakladatele ruského symbolistického dramatu:
 Panoptikum
 Král na náměstí
 Neznámá
 Růže a kříž – symbolistická historická tragédie

Literární kritika a dokumenty (publicistické) 
 Poslední dny carské vlády – na základě nevydaných dokumentů
 Rusko a inteligence
 Inteligence a revoluce

Reference

Související články 
 Seznam ruských spisovatelů
 Ruská literatura
 Symbolismus

Externí odkazy 
 
 
 
 

Absolventi Petrohradské státní univerzity
Ruští dramatici
Ruští básníci
Symbolističtí spisovatelé
Ruští literární teoretici
Narození v roce 1880
Úmrtí v roce 1921
Narození 28. listopadu
Úmrtí 7. srpna
Muži
Pohřbení na Litěratorskich mostkach
Narození v Petrohradu
Brodiví a pelikáni

Brodiví a pelikáni (Pelecaniformes) je řád středně velkých a velkých vodních ptáků, kteří jsou široce rozšíření po celém světě. Brodiví a pelikáni zahrnují následující čeledi: člunozobcovití, ibisovití, kladivoušovití, pelikánovití a volavkovití. Řád Pelecaniformes původně nesl v češtině název veslonozí, avšak po četných výzkumech DNA z počátku 21. století a zahrnutí dalších několika čeledí do toho řádu a vyjmutí některých jiných se Pelecaniformes začal označovat jako „brodiví a pelikáni“.

Charakteristika 
Všechny prsty jsou otočeny dopředu a spojeny plovací blánou. Všichni zástupci se živí rybami. Podle způsobu lovu se liší stavba zobáku a míra pneumatizace těla (množství dutých kostí a velikost vzdušných vaků). Většinou hnízdí v koloniích na skalnatých, nebo i plochých pobřežích, ostrovech, na stromech a v rákosinách.

Taxonomie 
Tradiční systematika řadila do řádu Pelecaniformes šest skupin vodních ptáků – pelikány, kormorány, anhingy, tereje, fregatky a faetony. Řád se dříve označoval jako veslonozí. Anhingy, terejové, fregatky a kormoráni dnes tvoří samostatný řád terejové (Suliformes); stejně tak faetony tvoří samostatný řád faetoni (Phaethontiformes). 

Moderní analýzy DNA z 21. století ukázaly, že řád veslonohých byl v původním pojetí polyfyletickým seskupením taxonů, z nichž mnohé měly blíže k brodivým (ve starém chápání tohoto řádu), než k ostatním čeledím veslonohých. Na základě těchto výzkumu jsou do řádu Pelecaniformes nově řazeni zástupci brodivých ptáků mimo čápovitých, naopak faetoni jsou považováni za samostatný řád. Vztahy jednotlivých skupin řádu ukazuje toto schéma:

Do českého jazyka se řád Pelecaniformes překládá jako brodiví a pelikáni.

Seznam čeledí 

Do řádu brodiví a pelikáni se zahrnují následující čeledi:

 člunozobcovití (Balaenicipitidae) – člunozobec africký (Balaeniceps rex)
 ibisovití (Threskiornithidae) – 28 druhů ibisů a 6 druhů kolpíků
 kladivoušovití (Scopidae) – kladivouš africký (Scopus umbretta)
 pelikánovití (Pelecanidae) – 8 druhů pelikánů
 volavkovití (Ardeidae) – 68 druhů volavek, kvakošů, bukačů a bukáčků

Odkazy

Reference

Externí odkazy
Pápak

Pápak (v pahlavském písmu ; zemř. kol. 213 n. l.) byl velekněz Anáhitina chrámu ve městě Stachru (Írán) a zhruba od roku 208/209 jeden z lokálních králů v parthské říši. Jeho otcem byl pravděpodobně Sásán, působící jako kněz rovněž ve Stachru, matkou Dénak pocházející z rodu Bázrangíovců. Pápak měl četné syny, z nichž daleko nejvýznamnější je Ardašír, zakladatel novoperské říše a sásánovské královské dynastie.

O Pápakově životě je k dispozici jen málo zpráv a i ty jsou zčásti rozporuplné. Většinou se soudí, že po smrti svého otce Sásána zastával nějaký čas funkci Anáhitina kněze ve Stachru a kolem roku 208/209 zorganizoval vzpouru proti příbuznému své matky, stachrskému králi Gózihrovi. Ten byl v bitvě poražen a zabit, což Pápaka vyneslo na stachrský trůn. Máme-li věřit kronikáři Tabarímu, jednal Pápak na popud svého syna Ardašíra, který si už sám vybudoval malé panství v okrsku Dárábgerd (Daráb) jihovýchodně od Šírázu.

Pápak po úspěšném převratu nějaký čas upevňoval svou pozici ve Stachru, a když se cítil dostatně silný, obrátil se na parthského velkokrále Artabana IV. s prosbou, aby Gózihrův trůn udělil jeho druhému synu Šápúrovi – tím by převrat fakticky legalizoval. Artabanos však namísto toho označil Pápaka i Ardašíra za povstalce a odmítl žádosti vyhovět. Zhruba kolem roku 213 Pápak zemřel, aniž by se spor vyřešil. Vládu ve Stachru po něm převzal jeho syn Šápúr.

Externí odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Chronologie starověkých íránských dějin

Sásánovci
Úmrtí ve 3. století
Muži
Osoby s nejistým datem narození
Osoby s nejistým datem úmrtí
Aldebaran

Aldebaran (α Tau / α Tauri / Alfa Tauri) je nejjasnější hvězda v souhvězdí Býka a jedna z nejjasnějších hvězd na noční obloze vůbec. Je to oranžový obr se zdánlivou jasností 0,75 až 0,95 mag. Ve skutečnosti září 425krát více než Slunce a je vzdálen 66,7 světelných let.

Jeho jméno je odvozeno z arabského الدبران ad-dabarān, což znamená „Následující“, neboť Aldebaran následuje otevřenou hvězdokupu Plejády při denním pohybu z východu na západ. Aldebaran sám vypadá, jako by byl členem rozptýlenější hvězdokupy Hyády, která je nám nejbližší hvězdokupou. Aldebaran jen ale leží na přímce mezi Zemí a Hyádami a je zcela nezávislou hvězdou.

Aldebaran je hvězda třídy K5 III, což znamená, že je oranžový, velký a již se dostal mimo hlavní posloupnost, protože vyčerpal všechno své vodíkové palivo. Má malého průvodce, trpaslíka třídy M2, který obíhá ve vzdálenosti několika stovek AU. Nyní Aldebaran spaluje hlavně hélium a jeho průměr se zvětšil na zhruba 5,3×107 km. Satelit Hipparcos změřil jeho vzdálenost od Země na 65,1 světelných let a svítivost na 150násobek svítivosti Slunce. Díky relativní blízkosti a jasnosti je Aldebaran 14. nejjasnější hvězdou, se zdánlivou hvězdnou velikostí 0,87. Je lehce proměnný, nepravidelně mění svou jasnost o 0,2 magnitudy.

Roku 1997 byl oznámen pravděpodobný objev velké planety (nebo malého hnědého trpaslíka), která má obíhat okolo ve vzdálenosti 1,35 AU a mít hmotnost nejméně 11 hmotností Jupiteru.

Aldebaran je jedna z nejsnadněji nalezitelných hvězd na noční obloze. Částečně proto, že je tak jasný, a částečně díky jeho zvláštnímu vztahu k jednomu z nejpozoruhodnějších útvarů na obloze. Jestliže pozorovatel protáhne čáru, kterou tvoří tři hvězdy Orionova pásu směrem doprava (na severní polokouli), první jasná hvězda, kterou zhruba na této čáře nalezne, je Aldebaran (na opačné straně je Sirius).

Sonda Pioneer 10 dnes letí přibližně směrem k Aldebaranu. Pokud nikde neztroskotá, bude jej míjet přibližně za 2 miliony let.

Reference

Externí odkazy 
 

Hvězdy s planetami
Oranžoví obři
Hvězdy v souhvězdí Býka
Objekty v Bayerově katalogu
Objekty ve Flamsteedově katalogu
Dvojhvězdy
Červení trpaslíci
Objekty v katalogu Henryho Drapera
Objekty v katalogu Hipparcos
HR objekty
Karelská šíje

Karelská šíje (, ) je pruh země rozkládající se mezi Ladožským jezerem a Finským zálivem. Jde o jednu z nejvýznamnějších částí tzv. Karélie. Nejdůležitějším městem tohoto území je přístav Vyborg (finský ekvivalent je Viipuri) ležící u západních hranic oblasti. V historii byla K. šíje nárazníkovým pásmem mezi Švédskem a Ruskem, posléze se stala nedílnou součástí autonomního Finského velkovévodství začleněného do Impéria ruských carů a po jeho osamostatnění v roce 1917 byla součástí Finska.

Karelská šíje vždy představovala hlavní přístupovou cestu do nitra Finska (zejména pak tzv. Viipurská brána) a proto byla hlavním bojištěm během rusko-švédských válek, kdy ještě Finsko náleželo ke Švédsku. Ve 20. století se pak stala bojištěm v rusko-finských válkách. V letech 1918–1920 se zde střetávaly síly bílých Finů s intervenčními silami ruských bolševiků, které nejprve hodlaly podpořit své soudruhy v celém Finsku a po krachu této ideje se alespoň pokoušely (neúspěšně) ovládnout Viipuri a odtrhnout je od Finska. Karelská šíje zůstala Finsku a to na ní ve dvacátých a třicátých letech vybudovalo systém opevnění známý jako Mannerheimova linie.

Na Karelské šíji se odehrály nejtěžší a nejzuřivější boje Zimní války v letech 1939–1940, po které SSSR Karelskou šíji zabral jako válečnou kořist, i Pokračovací války v letech 1941–1944, kdy byla nejprve osvobozena Finy, aby Sovětský svaz o tři roky později během letní ofenzívy dobyl její střední a východní část a posléze ji na základě podmínek příměří zabral celou. Od roku 1944 je Karelská šíje součástí Ruska, přesněji Leningradské oblasti. Většina finských jmen měst a vesnic byla nahrazena ruskými. Současné obyvatelstvo se skládá z přistěhovalců či jejich potomků (především ruské národnosti), neboť v letech 1939 a 1944 prakticky veškeré finské obyvatelstvo Karelskou šíji opustilo a přestěhovalo se do Finska.

Externí odkazy 
 

Dějiny Finska
Dějiny Švédska
Dějiny Sovětského svazu
Karélie
Geografie Leningradské oblasti
Zimní válka
Pevninské šíje
EEA

Zkratka EEA má více významů:

 Evropská agentura pro životní prostředí – anglického European Environment Agency 
 Evropská evangelikální aliance (European Evangelical Alliance)
 Evropský hospodářský prostor – anglického European Economic Area

Externí odkazy
Sériové zapojení

Sériové zapojení je zapojení elektrotechnických součástek v elektrickém obvodu za sebou, tzn. od jedné součástky ke druhé vede jediný vodič. Elektrický proud je ve všech místech sériového obvodu stejný, protože v sériovém obvodu nejsou uzly a větve jako v paralelním obvodu, elektrický proud se nerozděluje. Elektrické napětí mezi svorkami jednotlivých součástek je různé a závisí na odporu každé ze součástek.

Sériové zapojení spotřebičů 

Jak vyplývá z Kirchhoffových zákonů, při sériovém řazení protéká všemi prvky stejný proud (1. Kirchhoffův zákon) a součet napětí na jednotlivých prvcích je roven celkovému napětí (2. Kirchhoffův zákon). Přerušením obvodu v některém spotřebiči (porucha, např. prasklá žárovka) se přeruší celý obvod. Typickým použitím sériového obvodu jsou některé světelné ozdoby (např. 7 žárovek určených na napětí 34V, které jsou zapojeny do série a připojeny na napájení 230V).
 Podle 1. Kirchhoffova zákona pak platí:  (není žádný uzel, proud se nedělí)
 Podle 2. Kirchhoffova zákona platí:  (napětí zdroje se dělí na spotřebiče)
  (výkon zdroje se dělí do spotřebičů)

Sériové zapojení zdrojů 

Zdroje se spojují do série pokud je nutné získat vyšší napětí. U stejnosměrných zdrojů se spojuje vždy kladný pól jednoho zdroje se záporným pólem zdroje následujícího. Obecně se sériové spojení několika článků nazývá elektrická baterie. Obecně je doporučeno spojovat zdroje o stejném napětí a vnitřním odporu, v opačné případě dojde k nerovnoměrnému rozložení napětí a nesymetrickému zatěžování. V malé elektronice je běžné použití několika tužkových monočlánků, případně baterie např. 4,5V (3x1,5V) nebo 9V (6x1,5V), dále se používá například spojení dvou šestičlánkových olověných akumulátorů pro dosažení napětí 24V v některých dopravních prostředcích. U akumulátorů je výsledná kapacita rovna té nejmenší, vybitím nejslabšího článku dojde k přerušení obvodu. 

Podle 1. Kirchhoffova zákona:  (není žádný uzel, proud se nedělí)
 Podle 2. Kirchhoffova zákona: (napětí zdrojů se sčítá na spotřebiči)
  (výkon zdrojů se sčítá do spotřebiče)

Sériové zapojení spínačů 
Sériové zapojení spínačů vytváří tzv. logickou funkci AND nebo též logický součin. Ke uzavření obvodu je nutné sepnutí všech spínačů. Typickým příkladem použití jsou bezpečnostní systémy, kde musí být splněno několik podmínek, aby stroj mohl být spuštěn. 

 Logická funkce: 
 Pravdivostní tabulka pro 2 vstupy (2 spínače):

 Pravdivostní tabulka pro 3 vstupy (3 spínače):

Odkazy

Reference

Související články 
 Antiparalelní zapojení
 Antisériové zapojení
 Elektřina
 Kirchhoffovy zákony
 Paralelní zapojení

Externí odkazy 
 

Elektromagnetismus
Teorie obvodů
Paralelní zapojení

Paralelní zapojení  je zapojení elektrotechnických součástek v elektrickém obvodu vedle sebe, tzn. paralelní obvod obsahuje uzly, ve kterých se vodiče větví, a součástky mohou být umístěny v různých větvích. Elektrické napětí mezi dvěma uzly je stejné pro všechny větve. Elektrický proud procházející jednotlivými větvemi může být různý a závisí na odporu součástek ve větvích.

Paralelní zapojení spotřebičů 

Jak vyplývá z Kirchhoffových zákonů, při paralelním řazení je součet proudů všemi větvemi roven celkovému proudu (1. Kirchhoffův zákon) a napětí na jednotlivých větvích je stejné (2. Kirchhoffův zákon). Typickým použitím paralelního obvodu je současné zapojení více spotřebičů v domácnosti (nebo obecně v jakékoliv elektrické síti), protože všechny spotřebiče vyžadují stejné napájecí napětí (např. 230 V). Přerušením obvodu v některé větvi (vypnutí spotřebiče) se nepřeruší obvod v jiné větvi (jiný spotřebič běží dál). Proudy odebírané jednotlivými větvemi se v uzlu sčítají, čímž je dán celkový odběr.

 Podle 1. Kirchhoffova zákona:  (proud ze zdroje se dělí do spotřebičů)
 Podle 2. Kirchhoffova zákona:  (napětí se nedělí)
  (výkon se dělí do spotřebičů)

Paralelní zapojení zdrojů 

Paralelně spojit více zdrojů napětí je možné pouze pokud mají všechny stejné napětí, v opačném případě mezi nimi potečou vyrovnávací proudy. Z takovéhoto zdroje můžeme odebírat proud, který se rovná součtu proudů které bychom mohli odebírat z jednotlivých zdrojů, v případě akumulátorů se tak sčítá jejích kapacita. Typickým použitím jsou trakční baterie pro napájení pohonu elektromobilů.

 Podle 1. Kirchhoffova zákona:  (proudy ze zdrojů se sčítají do spotřebiče)
 Podle 2. Kirchhoffova zákona:  (napětí se nedělí)
  (výkon se sčítá do spotřebiče)

Paralelní zapojení spínačů 
Paralelní zapojení spínačů vytváří tzv. logickou funkci OR nebo též logický součet. K uzavření obvodu postačuje sepnutí libovolného ze spínačů. Typickým příkladem použití tohoto zapojení je případ ovládání jednoho spotřebiče z více míst.

 Logická funkce: 
 Pravdivostní tabulka pro 2 vstupy (2 spínače):

 Pravdivostní tabulka pro 3 vstupy (3 spínače):

Odkazy

Reference

Související články 
 Antiparalelní zapojení
 Sériové zapojení
 Antisériové zapojení
 Elektřina
 Kirchhoffovy zákony

Externí odkazy 
 

Elektromagnetismus
Teorie obvodů
Evropský hospodářský prostor

Evropský hospodářský prostor (EHP), (anglicky European Economic Area - EEA), je prostor, ve kterém je zaručena svoboda pohybu zboží, osob, služeb a kapitálu uvnitř Evropského jednotného trhu. Vznikl 1. ledna 1994 na základě dohody uzavřené mezi členskými státy Evropského sdružení volného obchodu (ESVO/EFTA) a Evropským společenstvím (dnešní Evropská unie) a jeho členskými státy v Portu v roce 1992. Dohoda o EHP specifikuje, že členství v Evropském vnitřním trhu je otevřeno pro členy EU a mimounijní členy ESVO.

Smlouva rozšířila na celé území EHP platnost čtyř základních svobod (volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu), jaké platí na území EU a tím pádem umožnila zejména volný obchod mezi všemi zeměmi EU a třemi zeměmi ESVO. Podmínkou k rozšíření těchto svobod pro občany a území Islandu, Norska a Lichtenštejnska je zejména zavádění vymezených částí legislativy Evropské unie do právních řádů těchto států. Účast Švýcarska odmítli v roce 1992 jeho občané v povinném referendu, Švýcarsko si však zajišťuje podobně jako země EHP svou účast na Evropském jednotném trhu a tím i svobodu pohybu zboží, osob, služeb a kapitálu svými bilaterálními dohodami s EU.

Zásadní nevýhodou celé dohody pro tři zmiňované země, které nejsou členy EU, ale jsou členy EHS, je právě nečlenství v EU a s tím související minimální vliv na normy vytvářené Unií.

Většina Evropského hospodářského prostoru je součástí Schengenského prostoru, oblasti, kde mohou osoby překračovat hranice bez hraniční kontroly. Součástí Schengenu však je jen 23 států EU, u ostatních států Unie jsou hraniční kontroly zachovány, naopak všechny 4 státy ESVO, tedy i Švýcarsko, součástí Schengenského prostoru jsou.

Reference

Související články 
 Systém pro výměnu informací o vnitřním trhu

Externí odkazy 
 
 EHP na stránkách ESVO (anglicky)

Ekonomika Evropské unie
Vzniklo 1994
Slovinská hymna

Píseň Zdravljica ( Přípitek) je slovinská hymna. Její hudbu složil Stanko Preml (1880–1965) na úryvek z básně France Prešerena (1800–1849).

Historie hymny 
Báseň Přípitek napsal France Prešeren, který je považován za největšího národního básníka a autora myšlenky nezávislého Slovinska. Báseň vznikla v roce 1844, ale kvůli cenzuře se neobjevila ve svazku Prešerenovy poezie vydaném v roce 1847, ale teprve o rok později. Dílo je inspirováno hesly francouzské revoluce, celá báseň je stylizovaná jako jakýsi přípitek ke svobodě vlasti. Formálně jde o tzv. carminu figuratu: každá z celkem osmi slok básně je psaná tak, aby délky jednotlivých veršů evokovaly tvar poháru.

Zvláštního významu nabyla píseň během okupace a národně-osvobozeneckého boje (1941–1945) a v 80. letech 20. století, kdy se zpívala při národních svátcích a významnějších veřejných událostech.

Slovinské Národní shromáždění přijalo píseň Zdravljica jako národní hymnu dvanáctým ústavním dodatkem 27. září 1989. Dne 20. října 1994 byl přijat zákon, který za hymnu oficiálně stanovil sedmou sloku písně Zdravljica na hudbu Stanka Premrla.

Text hymny a český překlad

Odkazy

Reference

Související články 
 Slovinsko
 Slovinská vlajka
 Státní znak Slovinska

Externí odkazy 
 
 Himna Slovenije je "Zdravljica"

Hymna
Slovinsko
Hymna
Evropské dědictví
Plebiscit

Plebiscit je v češtině používán v různých významech, terminologie není ustálená. Tento termín pochází z antického Říma, kde se tak označovala rozhodnutí plebejských sněmů. Slovo pochází ze spojení plebei scitum („lidu se uzdálo“).

Obecně jde o synonymum pro referendum, které se může konat o zásadních otázkách, jako je určení hranic, osamostatnění se od daného státu nebo o připojení k jinému státu, schválení ústavy apod. Nebo může jít o méně závaznou formu veřejného souhlasu či zamítnutí v politických záležitostech, vyhlašován je pak ad hoc.

Český právní řád termín plebiscit nezná, používá se pouze referendum.

Externí odkazy 
 
 

Hlasování
Bilaterální dohoda

Bilaterální dohoda (z latinského bi- = dva, latus = strana) je dohoda, nejčastěji mezinárodní smlouva, která řeší obchodní, politické či jiné vztahy mezi dvěma stranami. Je-li účastníky dohody více stran, jde o dohodu mnohostrannou čili multilaterální.

Většina mezinárodní diplomacie dnes probíhá na bilaterální úrovni. Příkladem může být smlouva mezi dvěma zeměmi, výměna velvyslanců, státní návštěva a další.

Systém bilaterálních dohod začal nedostačovat po první světové válce, kdy vznikaly mnohostranné dohody v rámci Společnosti národů, po druhé světové válce pak vznikl celý mnohostranný systém dohod, který zahrnuje např. GATT a OSN.

Bilaterální dohody Švýcarské konfederace a Evropské unie 
Příkladem bilaterálních dohod může být např. vztah mezi Švýcarskem a Evropskou unií, a sice pouze v těch oblastech, v kterých spolupráci smluvně upravují.

Švýcaři v dosud proběhlých referendech odmítli:
přístup k Evropskému hospodářskému prostoru v povinném referendu (1992, zamítnutí spolkovou vládou podepsané smlouvy vedlo i k dobrovolnému pozastavení žádosti vlády o začátek jednání o podmínkách přístupu k EU, tehdy jí podané v Bruselu)
v referendu fakultativním (2001, vyvolaným lidovou iniciativou „Ano k Evropě!“) i jen začátek jednání o přístupu k EU.
Cesta bilaterálních dohod, také podléhajícím referendům, je v současné době většinou švýcarské společnosti považována za jedinou možnou a odpovídající švýcarským zájmům. Místo paušálního převzetí směrnic a pravidel EU je tak možné upravit vztahy tak, jak je s EU upravuje většina zemí světa.

Externí odkazy 
Bilaterální dohody, části I a II, mezi Švýcarskou konfederací a Evropskou unií (texty, vysvětlení, lidové hlasování a ratifikace, uvedení do praxe, budoucí změny):
anglicky: Bilateral Agreements I, Bilateral Agreements II
francouzsky: Accords bilatéraux I, Accords bilatéraux II
italsky: Accordi bilaterali I, Accordi bilaterali II
německy: Bilaterale Abkommen I, Bilaterale Abkommen II

Mezinárodní smlouvy
Paradox

Paradox (z řeckého paradoxos – nepodobný, náhlý, neočekávaný) je tvrzení, které spojuje pojmy nebo výroky v běžném slova smyslu si odporující v neočekávaný, překvapivý, ale smysluplný celek. Nesmyslnost paradoxu je pouze zdánlivá.

Podobný paradoxu je oxymoron, v němž však nejde o ucelenou myšlenku, ale jen o slovní spojení nebo slova, která se navzájem významově popírají.

Paradoxy ve filozofii 
V dějinách filozofie hrála už od starověku významnou roli celá řada paradoxů různé povahy:
 Zenónovy paradoxy, připisované Zénónovi z Eleje, zejména "Achillés a želva" a "Letící šíp", které zpochybňují možnost pohybu.
 Paradox hromady: tisíc kamenů tvoří hromadu; když odeberu jeden, je to ještě hromada? A další? ... 
 Paradox lháře: člověk, který o sobě říká, že lže, buď lže a tedy nelhal, anebo skutečně lhal, a pak mluví pravdu. 

V moderní době pracoval s paradoxy například britský matematik a filozof Bertrand Russell (viz Russellův paradox, Paradox sta slov), americký logik Willard Van Orman Quine, francouzský biolog a filozof Raymond Ruyer a další.

Příklady paradoxů 
 Může Všemohoucí (Bůh) stvořit kámen tak těžký, že jej nebude moci uzvednout?
 Braessův paradox: zvýšení kapacity sítě může někdy způsobit pokles její celkové průchodnosti (přidání dodatečného rozkladu zátěže na půl cesty mezi konci sítě způsobí, že se začnou ucpávat všechny cesty mezi konci sítě).
 Proč je sůl levnější než zlato, když lidé potřebují sůl k přežití, zatímco zlato nikoliv? (paradox hodnoty)
 Nevlezu do vody, dokud se nenaučím plavat.
 Na ty lyže se nepostavíš, dokud se nenaučíš lyžovat.
 Nikdo tam nechodí, protože je tam vždycky narváno.
 Tento výrok je nepravdivý.
 Kréťan Epimenidés: Vše, co tvrdí Kréťané, je nepravdivé.
 Co bylo dřív: Slepice nebo vejce?
 Pinocchio: Teď mi vyroste nos.

Odkazy

Reference

Literatura 
 R. Ruyer, Paradoxy vědomí a meze kybernetiky. Praha 1994

Související články 
 Paradoxy naivní teorie množin
 Paradox dvojčat
 Logické paradoxy
 Časový paradox
 Hydrostatický paradox
 Hydrodynamický paradox
 Důkaz sporem
 Ironie
 Sylogismus
 Argumentační klam

Externí odkazy 
 
 
 
  Výběr paradoxů
 Ve Stanford Encyclopedia of Philosophy, :
 "Paradoxes and Contemporary Logic" -- by Andrea Cantini.
 "Insolubles" -- by Paul Vincent Spade.
 Paradoxy na Open directory project
 "MathPages - Zeno and the Paradox of Motion"

Logika
Filozofické pojmy
Perihélium

Perihélium (též přísluní či perihel) je nejbližší místo (perifokus) ke Slunci, jímž prochází těleso, které se kolem Slunce pohybuje po kuželosečce.

Pokud těleso kolem Slunce opisuje uzavřenou křivku (zpravidla elipsu), existuje na jeho dráze ještě opačný bod zvaný afélium, ve kterém je od něj nejvíce vzdáleno. Perihélium a afélium tvoří apsidy dráhy. Vzdálenost tělesa od Slunce v perihéliu lze stanovit podle výrazu:

,

kde a je velká poloosa a e je excentricita dráhy. Vzdálenost tělesa od Slunce v aféliu je:

. 

Vzdálenost Země od Slunce v perihéliu je zhruba 147×106 km, v aféliu 152×106 km. Mnohem větší excentricitu dráhy mají například komety.

Časový okamžik, kdy těleso prochází na své dráze perihéliem, se nazývá čas přechodu perihéliem. Je jedním z elementů dráhy. Země přechází perihéliem začátkem ledna, v současné době okolo 4. ledna, dva týdny po zimním slunovratu. Přestože je tedy Země nejblíže Slunci v období zimy na severní polokouli, nemá tento faktor na chod ročních období zásadní vliv, rozhodující je sklon zemské osy. Zimy jsou nicméně díky tomu na severu o něco mírnější než na polokouli jižní, kde během nich nastává afélium. Navíc se perihéliem Země pohybuje na své oběžné dráze nejrychleji (jde o fyzikální zákonitost), čímž je zimní období na severní polokouli oproti letnímu zkráceno.

Vlivem poruch (gravitačních vlivů) vyvolaných ostatními planetami nastává stočení perihélia planet.

Odkazy 


Reference

Související články 

 Afélium
 Apsida (astronomie)
 Mechanika
 Gravitace
 Pohyb tělesa kolem Slunce

Externí odkazy 
 

Sluneční soustava
Nebeská mechanika
Kronika

Kronika (řecky chronos – čas, chronika – dějepisné knihy) je literární žánr vzniklý ve středověku, jedná se přitom o jeden z nejdůležitějších narativních historiografických pramenů. Oproti letopisům je kronika ve své formě složitější, často bývá označována za „košatější letopis“. Úlohou kroniky je chronologicky, tedy podle pořadí, v jakém se děj v časové ose odehrál, popsat jednotlivé historické události. Nejedná se však o systematickou vědeckou práci, tak, jak ji chápeme v moderní historiografii.

Popis těchto událostí je sice méně stručný než u letopisů, přesto bývá obvykle více strohý, především v porovnání s prameny hagiografickými. Široce se popisují příčiny a souvislosti, hodnotí se události a jejich aktéři. Jako historiografický pramen zprostředkovává poučení o historické paměti.

Podle obsahu a formy se rozlišují:
 světové kroniky: popisující příběh od stvoření světa po současnost
 říšské kroniky: plynulý přechod ze světové kroniky
 národní kroniky: o počátcích národů
 biskupské, klášterní, řádové kroniky: o založení a dějinách biskupství, kláštera, řádu
 gesta (též činy): kroniky království, dějiny činů jejich představitelů
 dynastické, zemské kroniky, genealogie
 městské kroniky: zvláště u italských středověkých měst
 kroniky válečné a křížových výprav
 biografie a autobiografie
 cestovní zprávy
 sbírky exemper a knížecí zrcadla: poučení o dobré správě pro následovníky aristokrata

Kroniky patří mezi první díla české literatury.

Mezi významné kroniky (popř. letopisy) českého středověku patří:
 Kosmova kronika
 Kanovník vyšehradský
 Mnich sázavský
 Vincenciův letopis
 Jarlochův letopis
 Zbraslavská kronika
 Dalimilova kronika
 Kronika Františka Pražského
 Kronika kostela pražského
 Kronika Jana Marignoly
 Kronika Vavřince z Březové
 Cronica domus Sarensis (Kronika žďárského kláštera)

Literatura 
 NECHUTOVÁ, Jana: Latinská literatura českého středověku do roku 1400. Praha 2000.
 DUNPHY, Graeme: Encyclopedia of the Medieval Chronicle. Leiden 2010.

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Dalimilova kronika
 Cronica domus Sarensis (latinsky)
 Kanovník vyšehradský (latinsky)
 Mnich sázavský (latinsky)
 Vincenciův letopis (latinsky)
 Jarlochův letopis (latinsky)
 Zbraslavská kronika (latinsky)
 Kronika Františka Pražského (latinsky)
 Kronika Jana Marignoly (latinsky)
 Kroniky Vavřince z Březové (latinsky)

 
Literární pojmy
Literární žánry
La Niña

La Niña je oceánský a atmosférický jev, který je chladnějším protějškem jevu El Niño, jako součást širšího klimatického modelu El Niño – Jižní oscilace (ENSO). Název La Niña pochází ze španělštiny a znamená „holčička“, analogicky k názvu El Niño, který znamená „chlapeček“. V minulosti se jevu také říkalo anti-El Niño nebo El Viejo – „stařec“.

Během období La Niña bývá povrchová teplota moře ve východní rovníkové části středního Tichého oceánu nižší než obvykle o 3 až 5 °C. Výskyt jevu La Niña přetrvává nejméně pět měsíců. Má rozsáhlý vliv na počasí na celém světě, zejména v Severní Americe, a dokonce ovlivňuje období hurikánů v Atlantiku a Tichém oceánu, kdy se v důsledku nízkého střihu větru a vyšším teplotám povrchu moře vyskytuje více tropických cyklón v Atlantické pánvi, zatímco v Tichém oceánu se tropická cyklogeneze snižuje.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Oceánografie
Meteorologické jevy
Republikanismus

Republikanismus je politická ideologie zaměřená na občanství ve státě organizovaném jako republika. Historicky klade důraz na myšlenku samosprávy a sahá od vlády reprezentativní menšiny nebo oligarchie až po lidovou suverenitu. Má různé definice a výklady, které se výrazně liší na základě historického kontextu a metodologického přístupu.

Reference

Externí odkazy 
 

 
Politické ideologie
Vědecký zákon

Vědecký zákon je tvrzení založené na opakovaných experimentálních pozorování v podobě zákona, které zobecňuje chování nějakého systému za daných podmínek. Aby bylo tvrzení pokládáno za zákon, musí být široká paleta těchto podmínek známá. Takový zákon musí mít dobře zdokumentovaná úspěšná použití a rozšíření na další podmínky. Podobně by měly být známy okrajové podmínky platnosti zákona. Vědecký zákon je tedy vědecké zobecnění přírodních dějů v přírodě založené na empirickém pozorování. Empirické zákony jsou závěry založené na pokusech opakovaných po mnoho let a obecně přijímané vědci. Sestavení popisů dějů v přírodě pomocí vědeckých zákonů je cílem vědy.

Vědecký zákon se týká skutečného světa. Proto musí být založen na experimentu a pozorování a musí být možno jej testovat a případně dokázat jeho neplatnost (falzifikovatelnost). Analytická tvrzení, která jsou pravdivá nebo nepravdivá sama o sobě, nejsou vědeckými zákony, i když mohou být součástí vědeckých teorií.

Ačkoli pojem „vědecký zákon“ je úzce spjat s pojmem „vědecká teorie“, vědecký zákon nenahrazuje vědeckou teorii, se kterou je spjat. Vědecký zákon popisuje pozorování v přírodě, zatímco vědecká teorie se jej snaží vysvětlit.

Termín „vědecký zákon“ je tradičně spojen s přírodními vědami, takže bývá někdy používán jako synonymní s pojmem „přírodní zákon“. Své zákony má také fyzika, takže se můžeme setkat i se ztotožněním s pojmem „fyzikální zákon“. Někdy se tím myslí výhradně fundamentální fyzikální zákony. Své vědecké zákony má i třeba biologie, například Mendelovy zákony dědičnosti. Humanitní a společenské vědy mají také své zákony.

Někteří filozofové, jako například Descartes, striktně rozlišují mezi vědeckým přírodním zákonem jako něčím, co je vlastní přírodě, a poznáním tohoto přírodního zákona, které označují jako vědecký zákon.

Zejména fundamentální fyzikální zákony jsou často považovány za krásné a krása se u nich předpokládá. Tato krása pramení zřejmě z toho, že obvykle popisují nějakou symetrii. V jiných případech nebo oborech se elegance a priori nepožaduje. Například Newton vysvětloval svou víru v asymetrii vesmíru právě svým přesvědčením, že jeho zákony ji vyjadřují.

Související články 
 Filosofie vědy
 Vědecká metoda
 Logická indukce

Externí odkazy

Reference 

Vědecká metoda
Wikizprávy

Wikizprávy (anglicky ) jsou projektem otevřeného zpravodajského serveru na bázi wiki, který provozuje nadace Wikimedia. Wikizprávy umožňují komukoli přispívat zprávami z různých oblastí a jejich cílem, uvedeným na hlavní straně, je „vytvořit různorodé prostředí, kde místní novináři mohou nezávisle referovat o rozmanitých aktualitách“.

Historie 
Myšlenka číst a psát online zprávy (kolaborativní zpravodajství) na wiki vznikla v listopadu 2004. V prosinci tento projekt přešel z předváděcí fáze do beta verze. Současně s původní anglickou verzí byla spuštěna i německá. Později postupně vznikaly verze v dalších jazycích, na začátku listopadu 2005 jich existovalo patnáct.

Prvního tisíce článků dosáhly Wikizprávy 13. března 2005.

Česká jazyková mutace byla připravována od prosince 2007 na Inkubátoru a od 26. května 2008 běží na vlastní doméně.

Rozsah projektu 

V lednu 2023 projekt existoval ve 29 jazycích. Obsahoval přes 1 739 000 článků a pracovalo v něm 121 správců. Zaregistrováno bylo přes 3 278 000 uživatelů, z nichž bylo asi 640 aktivních (přispívajících v posledních 30 dnech). Podle počtu článků byla největší ruská jazyková verze, která obsahovala přes 1 494 000 článků (85,9 % z celkového rozsahu projektu). Další rozsáhlé verze byly srbská (3 %), portugalská (1,6 %), francouzská (1,3 %), anglická (1,3 %) nebo polská (1 %). 97,2 % všech článků bylo napsáno v deseti největších verzích.

Česká verze byla 12. v pořadí a obsahovala přes 7 900 článků, tedy 0,5 % z celkového množství. Registrováno v ní bylo přes 6 300 uživatelů, z nichž 12 bylo aktivních. Pracovali zde 2 správci. V roce 2019 bylo zobrazeno přes 410 000 dotazů. Denní průměr byl 1 126 a měsíční 34 242 dotazů. Nejvíce dotazů bylo zobrazeno v srpnu (58 291), nejméně v prosinci (15 571). Nejvíce dotazů za den přišlo v úterý 1. ledna (9 493), nejméně v sobotu 9. listopadu (304).

Externí odkazy 
 
 
 
 www.wikinews.org – hlavní mnohojazyčný portál Wikinews
 cs.wikinews.org – česká verze
 RSS kanál pro nejnovější zprávy Wikinews
 Wikizprávy na Meta-Wiki

Díla pod licencí Creative Commons
Projekty nadace Wikimedia
EV

Spojení písmen E a V může mít různé významy:

eV 
 elektronvolt – jednotka energie

EV 
 exposure value – expoziční hodnota
 Elektromobil

Ev. 
 evangelický

Zkratky
Speed metal

Speed metal je volně definovaný podžánr heavy metalu, který se postupně objevil v polovině 80. let 20. století. Jde o přímého předchůdce thrash metalu. Struktura skladeb je podobná jako u tradičního heavy metalu, obsahuje však rychlejší tempa a rytmus – odtud název speed metal.

Mnoho speedmetalových skupin může zdánlivě spadat do stejné kategorie s thrashmetalovými a powermetalovými skupinami. Je to hlavně díky vlivu speed metalu na vývoj těchto žánrů. Také mnoho japonských skupin z 80. let může být popisováno jako speedmetalové, hlavně díky úspěchu skupiny X Japan.

Přesný původ speedmetalu je těžké určit, hlavně proto, že až do 80. let nebyl uznán jako samostatný podžánr heavy metalu. Nicméně jako první ranou skladbu se speed metalovými znaky lze považovat Stone Cold Crazy od Queen z roku 1972, která bylo ovšem vydaná až se třetím albem Sheer Heart Attack (1974) nebo Highway Star z alba Machine Head od Deep Purple z roku 1972. Bylo tu sice více náznaků s podobnými rysy, včetně skladby Paranoid ze stejnojmenného alba od Black Sabbath z roku 1970, a také další skladby od Deep Purple, jako např. Speed King z alba In Rock z roku 1970 a Fireball z eponymního alba z roku 1971, nicméně to byla skladba Highway Star, která do heavy metalu uvedla na tu dobu extrémně rychlé riffy a složená kytarová a klávesová sóla vypůjčená z progresivního rocku 70. let, ale silně ovlivněna klasickou hudbou.

Skupina Judas Priest sice až do roku 1990 (Painkiller) nevydala žádné plně speedmetalové album , ale množství skladeb z jejich dřívějších alb obsahuje prvky speed metalu, např. Exciter z alba Stained Class z roku 1978.

Také skupina Motörhead do svého stylu dodala „primitivní“ speedmetalové elementy, zatímco se novější kapely začaly objevovat na scéně. I typicky NWOBHM skupina Iron Maiden vytvořila několik speedmetalových skladeb jako Aces High a Invaders.

Některé skupiny, které se později vynořily jako thrashmetalové, mají hluboké kořeny ve speed metalu. Debutové album Show No Mercy od Slayer, debut Kill 'Em All od Metallicy a také několik skladeb z jejich dalších alb, jako třeba Battery z legendárního alba Master of Puppets také první album Anthraxu Fistful of Metal, debut Megadeth Killing Is My Business… and Business Is Good! a mnoho dalších obsahuje prvky speed metalu (inspirované ve NWOBHM) kombinované s thrashmetalovými riffy.

Německá heavymetalová skupina Accept do svého „zvuku“ také dodala několik speedmetalových znaků, jako ve skladbě Fast As A Shark z alba Restless and Wild z roku 1982. Accept vůbec ovlivnili mnoho německých heavymetalových skupin, např. Helloween, Running Wild, Grave Digger, Rage apod. Album Walls of Jericho od Helloween je jedním z přelomových ve speed metalu.

Samostatnou kapitolou je kapela Blind Guardian, jejíž první album vyšlo v roce 1988. Zpočátku totiž hrála speed metal ne nepodobný stylu Helloween, ale postupně si vytvářela svůj vlastní styl, pro který je škatulka speed/power metal příliš těsná.

Reference

Externí odkazy 
 
 Stránky o speed/power metalu
 Heavy metal encyclopedia

 
Podžánry heavy metalu
Ilja Grigorjevič Erenburg

Ilja Grigorjevič Erenburg (; 26. ledna 1891, Kyjev – 31. srpna 1967, Moskva) byl sovětský spisovatel, básník a publicista židovského původu. Překládal také francouzskou a španělskou literaturu.

V roce 1908 byl z politických důvodů uvězněn, poté uprchl a v letech 1908–1917 žil v Paříži, kde se seznámil s V. I. Leninem. Během občanské války ve Španělsku působil jako dopisovatel sovětského tisku.

Dílo 

Počátky jeho tvorby byly ovlivněny expresionismem. Pozdější tvorbu ovlivnil symbolismus.

Znal i západní, především francouzské literární prostředí. V jeho díle je patrný odpor k buržoazii, ale do socialistické tvorby se také zrovna nehrnul. Ve svých knihách líčí většinou konflikty lidského soukromí s revolucí.

Je znám také díky svým aktivitám za druhé světové války. Na východní frontě působil jako novinář píšící články, jež podněcovaly nenávist ke všem Němcům bez rozdílu. Jeho textům v novinách Pravda nebo Krasnaja zvezda se říkalo „kaťuše“, což byl známý sovětský ničivý raketomet. Mnoho historiků se domnívá, že krutosti, jichž se dopouštěla Rudá armáda při dobývání Německa, byly inspirovány právě těmito texty.

Ukázky textů 

Meziválečnou ČSR popsal roku 1931 jako zemi, kde „milují amerikanismus a knedlíky se zelím a vyvážejí do světa Čapkovy spisy a Baťovy výrobky. To druhé svět potřebuje, to první si mohou nechat, vždyť každá země má Čapků dost.“ (O. Rádl, I. Erenburg o vlasti vojáka Švejka, Rozpravy Aventina, 1931, str. 337.)

Dílo 

 Neobyčejná dobrodružství Julia Jurenita – ukazuje absurditu 1. světové války
 Bouřlivý život Lazika Rojtšvance
 Trust D. E. neboli historie zániku Evropy
 Třináct dýmek
 Den druhý
 Jedním dechem – zabývá se industrializací SSSR
 Pád Paříže (1942) – o 2. světové válce
 Mimo příměří (1945)
 Bouře (1947) – o 2. světové válce
 Devátá vlna
 Tání (1954) – popis roku 1953, smrt Stalina a nástup jakéhosi uvolnění
 Lidé, roky, život'' (1960–1965) – paměti (6 dílů)

Odkazy

Literatura

Související články 
 Ruská literatura
 Expresionismus
 Symbolismus

Externí odkazy 
 
 
 
 

Narození 26. ledna
Narození v roce 1891
Narození v Kyjevě
Úmrtí 31. srpna
Úmrtí v roce 1967
Úmrtí v Moskvě
Muži
Expresionističtí spisovatelé
Nositelé Řádu rudé hvězdy (SSSR)
Pohřbení na Novoděvičím hřbitově
Ruští básníci
Ruští romanopisci
Sovětští básníci
Sovětští novináři
Sovětští publicisté
Sovětští romanopisci
Sovětští Židé
Staří bolševici
Symbolističtí spisovatelé
Ukrajinští Židé
Zemřelí na karcinom prostaty
Židovští spisovatelé