alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
402 aC

El 402 aC fou un any comú denominat així des de l'adopció del calendari gregorià, ja que a l'època se'l coneixia amb altres denominacions segons el calendari emprat.

Esdeveniments 
 Reelecció de Marc Furi Camil i de Gai Servili Estructe Ahala (tribú) com a magistrats romans.
 El rei Agis envaeix l'Èlide perquè aquesta no havia pagat els tributs acordats a Esparta.
 La ciutat de Milet passa a domini persa.
 Els volscs recuperen la ciutat de Terracina després d'anys de dominació romana.
 Eucleides és escollit arcont epònim d'Atenes.

Naixements 
 Foció, conseller d'Alexandre el Gran

Necrològiques 
 Wei Lie Wang, rei de la Dinastia Zhou
 Zisi, filòsof xinès mestre de Menci

Referències 

Segle V aC
401 aC

El 401 aC fou un any del calendari romà prejulià.

Esdeveniments 
 Marc Acuci és elegit tribú del poble per cooptació en violació de la llei Trebonia de tribunis.
 Batalla de Cunaxa

Referències 

Segle V aC
Antoni Torró i Sansalvador

Pare Antoni Torró Sansalvador O.F.M. (Cocentaina 1887 - Alcoi 1937) va ser un teòleg franciscà, doctor en filosofia.

Professà en l'orde franciscà en 1905. En 1913 va ser ordenat presbíter i va ser enviat a Roma durant dos anys per perfeccionar els seus estudis en filosofia. Més endavant va ser professor i director del col·legi la Concepció d'Ontinyent. En 1929 va obtenir el títol de doctor en Filosofia i Lletres, per la Universitat Central, Madrid.

La seua tesi doctoral estava centrada en el filòsof valencià Joan Lluís Vives. Enfront de l'europeisme que altres estudiosos trobaven en Vives, el pare Torró defensà el caràcter nacional espanyol de la seua obra.

El pare Torró va ser autor de nombroses conferències, ponències i cursets. Entre la seua obra cal destacar:

 Progreso armónico (estudi social).
 Teoría del Arte.
 Estudios sobre los místicos españoles.
 La mística franciscana (conferència).
 San Francisco de Asís.Il·lustrat per Benlliure
 Los caminos del amor en las almas.
 Luis Vives, pedagogo (conferència).
 La pedagogía científica según Luis Vives (tesi doctoral).
 El progreso material y la felicidad del hombre.
 Filosofía del espíritu franciscano.
 Filosofía de la Hispanidad.

L'obra més important del pare Torró, Filosofía de la Hispanidad, és definida per Ramiro de Maeztu com que aporta tres contribucions valuoses: la del seu catolicisme, el seu valencianisme i el seu franciscanisme. Així mateix també indica que mentre que altres països sempre han subratllat els elements òntics: França, la terra; Anglaterra i Alemanya, la raça. Espanya, per contra, ha emfatitzat sempre els valors de l'esperit.

Morí assassinat a mans dels republicans en Alcoi, després d'haver ser descobert ocult a casa d'uns familiars. Malgrat que es varen fer diverses investigacions sobre la seua desaparició, actualment no es coneix cap detall, llevat dels testimonis del seu martiri. L'1 de novembre de 2006 la Congregació per a les Causes dels Sants aprova la fase diocesana realitzada en València del procés de canonització de 36 religiosos franciscans, màrtirs de la persecució religiosa de 1936 entre els quals es troba inclòs, i per tant ha estat considerat oficialment Sant de l'Església.

Filòsofs valencians en castellà
Filòsofs valencians contemporanis
Contestans
Teòlegs franciscans
Franciscans valencians contemporanis
Filòsofs catòlics
Teòlegs catòlics valencians
Teòlegs valencians contemporanis
Tabarca

Nova Tabarca, illot valencià situat al terme municipal d'Alacant
 Tabarka, illot, ciutat i delegació de Tunísia
 Tabarca Llibres, editorial valenciana
Nicolau Borràs Falcó

Nicolau Borràs Falcó (Cocentaina, 1530-1610) fou un pintor renaixentista valencià seguidor i continuador de l'estil de Joan de Joanes.

Nicolau Borràs era fill de Jeroni Borràs, sastre de professió, i d'Úrsula Falcó; va nàixer l'any 1530 a Cocentaina (el Comtat), on va ser batejat a l'església de Santa Maria. Segurament es va formar a València al taller de Joan de Joanes amb el fill d'aquest, Vicent Joanes.

L'any 1558, Borràs apareix en la documentació per la conclusió del retaule major de l'església del Salvador de Cocentaina; el 1569, li és concedida la llicència de confessor de clergues i seglars, el mateix any que el patriarca Ribera arriba a València.

Borràs prolongarà l'estil de Joanes fins ben entrat el , restant al marge dels nous corrents naturalistes de Ribalta i Sarinyena. Sempre mantindria forts llaços amb els Macip; el 1581, es referia a Joanes com el meu preceptor i estimadíssim mestre. Açò es reflecteix en obres com el retaule dels Misteris del Rosari al convent de Sant Doménec d'Oriola o al retaule de les Ànimes de la cocatedral de Sant Nicolau de Bari d'Alacant, del 1574.

Amb 45 anys, va prendre l'hàbit de monjo al monestir de Sant Jeroni de Cotalba; un any després, va atorgar testament davant del notari Alfons Salelles. A Cotalba, començà el projecte de pintar el gran retaule major, i l'acabà el 1579. Aleshores, va voler passar als descalços de Sant Francesc, però, com que no trobà la tranquil·litat buscada, tornà a Sant Jeroni, on va seguir decorant el cenobi amb les seues pintures. Nicolau Borràs eixia puntualment del monestir a causa d'assumptes relacionats amb el seu vessant artístic, n'és un exemple quan es troba a Bocairent amb Miquel Joan Porta per a la taxació del retaule que havia deixat inacabat Joan de Joanes i que havia acabat el seu fill.

El 1588, estava treballant per a Sant Miquel dels Reis, per al qual va pintar, entre s'altres, un Crist nugat a la columna, tema aquest que va repetir altres vegades, per a l'església de Sant Nicolau i per al convent de Mínims de Sant Sebastià. Torna a estar a València el 1591 en la consulta que va fer la Generalitat als millors pintors de la ciutat i del regne per a la realització de la decoració de la sala Nova.

Per les nombroses concessions al convent, el 1601 la comunitat acordà celebrar cinquanta misses cada any per l'ànima de Borràs i incloure'l a la llista de benefactors del monestir. Els seus últims treballs, els va fer el 1602 per al convent de franciscans recol·lectes de Sant Sebastià de la seua vila natal. Nicolau Borràs va morir el 5 de setembre del 1610.

Bibliografia 
 Catàleg de l'exposició, Cinc segles de pintura valenciana .

Contestans
Jerònims de l'àmbit catalanoparlant
Pintors valencians del Renaixement
Morts a la Safor
Religiosos valencians històrics
Minamata

Minamata (水俣市 -shi) és una ciutat que es troba a la Kumamoto (Japó), fundada l'1 d'abril de 1949. La superfície total és de 162,87 km². És coneguda pels casos d'enverinament d'una fàbrica en tota una població de milers d'habitants durant dècades que, inicialment d'origen desconegut, van rebre el nom de «malaltia de Minamata». El 2020 tenia 23.557 habitants, per una densitat de població d'uns 144 hab./km.

Referències

Enllaços externs 

 

Ciutats de la prefectura de Kumamoto
Escut de Freginals

L'escut oficial de Freginals té el següent blasonament aprovat pel Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya:

Tot i això, la versió utilitzada de facto per l'Ajuntament i la Generalitat de Catalunya no té els tres trèvols en disposició mal ordenada. A més, el blasonament del DOGC es contradiu amb la descripció oficial de la bandera de Freginals, que diu que els trèvols s'han de disposar dos i un «tal com apareixen a l'escut».

Història 
Va ser aprovat el 22 de setembre del 1989.

Els tres trèvols són un senyal parlant que fa referència a l'etimologia del poble: es diu que el nom de Freginals ve del llatí vulgar farraginales, és a dir, 'camps de farratge', i per això l'escut presenta els trèvols, una mena molt comuna de farratge.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències 

Freginals
Freginals
Bandera de Freginals

La bandera oficial de Freginals té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color blanc, amb tres trèvols verds, disposats dos i un, tal com apareixen a l'escut.

Història 
Fou aprovada el 13 de juny del 1990 i publicada al DOGC núm. 1312, del 2 de juliol del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià
 Escut de Freginals

Referències 

Freginals
Freginals
Escut de la Galera

L'escut oficial de la Galera (Montsià) té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una galera contornada de 4 cavalls amb el conductor al pescant d'argent, acompanyada en cap d'una torre d'or oberta. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 18 d'octubre de 1983.

La galera és un element parlant relatiu al nom de la població. La torre del damunt recorda que la vila va pertànyer al municipi de Tortosa, ja que la torre d'argent sobre camper de gules són les armes parlants de la capital del Baix Ebre.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències 

Galera
La Galera
Bandera de la Galera

La bandera oficial de la Galera té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida hosritzontalment en tres faixes, la superior de doble amplada que cada una de les altres, blanca, vermella i groga.

Història 
Fou aprovada el 15 de març del 1995 i publicada al DOGC núm. 2033, del 3 d'abril del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià
 Escut de la Galera

Referències 

Galera
La Galera
Escut de Godall

L'escut oficial de Godall té el següent blasonament:

Escut caironat truncat i semipartit: 1r de sinople, un món d'argent cintrat d'atzur i somat d'una creu grega patent d'argent; 2n losanjat d'or i de gules; 3r d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983 i publicat en el DOGC el 25 de maig del mateix any.

El món de la primera partició és l'atribut del Crist Salvador, patró del poble. La segona partició presenta el losanjat dels Centelles, senyors de la localitat, i la tercera partició té els quatre pals de Catalunya, en record de la jurisdicció dels comtes reis (Godall fou concedit pel comte Ramon Berenguer IV a Guillem de Copons, batlle de Tortosa, el 1153, i fou governat pels Centelles, que el 1238 van donar la carta de població a la localitat).
A més, és l'escut més antic de la comarca, ja que és el primer que es va aprovar i, publicar posteriorment.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències 

Godall
Godall
Bandera de Godall

La bandera oficial de Godall té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb un món blanc cintrat de blau, el conjunt d'altura de 7/9 parts de l'alt del drap i situat al centre.

Història 
Fou aprovada el 15 de març del 1995 i publicada al DOGC núm. 2033, del 3 d'abril del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià
 Escut de Godall

Referències 

Godall
Godall
Escut de Mas de Barberans

L'escut oficial de Mas de Barberans té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un mas d'argent tancat de sable sobremuntat d'una flor de lis d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de gener de 1994 i publicat en el DOGC el 24 del mateix mes.

El mas és el senyal parlant tradicional referent al nom del poble. La flor de lis és l'atribut de la verge Maria, i recorda el nom anterior de la localitat, el Vilar de Santa Maria. Els esmalts, gules i argent, són els de Tortosa, ja que Mas de Barberans va pertànyer des del  als bisbes d'aquesta ciutat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències 

Mas de Barberans
Mas de Barberans
España

Toponímia:
 España  o Espanya , país al sud-oest d'Europa
 Parque España, àrea verda entre la Colonia Roma i la Colonia Condesa de la Ciutat de Mèxic (Mèxic)
 Platja España, sorral al litoral de Villaviciosa (Astúries, Espanya)
 Obres:
 España (Chabrier), obra del compositor francès Emmanuel Chabrier composta el 1883 
 España (diari), diari publicat a Tànger entre 1938 i 1967
 España (revista), revista publicada a Madrid entre 1915 i 1924
 España, la primera globalización, documental històric espanyol, dirigit per José Luis López-Linares i estrenat en 2021
 La Revista de España (1868-1895), revista de pensament polític i intel·lectual fundada en Madrid per José Luis Albareda y Sezde
 Organitzacions:
 Caja España, caixa d'estalvis castellanolleonesa
 Caja España-Duero, caixa d'estalvis resultant de la fusió entre les caixes España i Duero
 Radio España, emissora de ràdio espanyola, que va emetre a la ciutat de Madrid per ona mitjana entre 1924 i 2001 
 Real Club España, club de futbol mexicà de la ciutat de Mèxic, fundat el 1912
 Real Club Deportivo España, club hondureny de futbol de la ciutat de San Pedro Sula, fundat el 1929
 Unión Deportiva España o España de Tánger, antic club de futbol espanyol de la ciutat de Tànger al Marroc, quan aquesta ciutat formava part del  protectorat espanyol del Marroc
 Biografies:
 Arcadi España García (Carcaixent, Ribera Alta, 1974), economista valencià, conseller d'Hisenda i Model Econòmic de la Generalitat
 Bernardo España Edo (Russafa, Ciutat de València, 1938 - 2020), utiller del València
 Carolina España Reina (Màlaga, 1969), política espanyola, diputada pel Partit Popular al Congrés 
 Jesús España Cobo (Valdemoro, 1978), atleta madrileny especialitzat en els 3000 i 5000 metres llisos
 José María España (La Guaira, Vargas, Veneçuela, 1761 - Caracas, 1799), militar veneçolà d'origen català
 Josep Maties de España Muntadas (l'Hospitalet de Llobregat, 1929 - 2005), polític, enginyer industrial i empresari català
 Julio de España Moya (Alacant, 1947), metge i polític valencià
 María España Almendro (Mallorca, 1992), jugadora de bàsquet mallorquina
 María Inmaculada de España Moya (Alacant, 1962), advocada i política valenciana, senadora per Alacant 
 Miguel España (1964), futbolista mexicà
 Miguel Ángel España Rosado (Madrid, 1973), futbolista i entrenador madrileny
 Ramón de España Renedo (Barcelona, 1956), guionista, teòric, escriptor, periodista, traductor i cineasta català
 Miscel·lània:
 España (automòbil), marca catalana d'automòbils, fabricats a Barcelona entre 1917 i 1927
 Marca España, política pública espanyola, projectada a llarg termini, de promoció de la imatge exterior d'Espanya en els àmbits econòmic, cultural, social, científic i tecnològic
 Ricart-España, marca catalana d'automòbils, fabricats per l'empresa Industrial Nacional Metalúrgica a Barcelona entre 1928 i 1930
Carles III

Orde de Carles III
 Creu de Carles III
 Biografies:
 Carles III d'Aragó
 Carles III d'Espanya (1716 - 1788)
 Carles III d'Hongria o Carles VI del Sacre Imperi Romanogermànic
 Carles III el Gras, emperador d'Occident i rei de França Occidental i Oriental
 Carles III d'Anglaterra i Escòcia (1720-1788), pretendent a la corona d'estos països
 Carles III del Regne Unit (1948-), actual rei del Regne Unit i cap de la Commonwealth
 Carles III de França (879-929), rei de França del 893 al 923
 Carles III de Nàpols
 Carles III de Navarra
 Carles III de Mònaco
 Carles III de Borbó, conestable de França
 Carles III de Lorena
 Carles III de Parma
 Carles III d'Alençon
 Carles III de Savoia
 Carles III del Palatinat
 Carles III de Provença (1436 - Marsella, 1481), comte de Guisa, Maine i Mortain (1472-1481) i duc d'Anjou i comte de Provença (1480-1481) 
 Carles Joan III de Noruega o Carles XIV Joan de Suècia
Bandera de Mas de Barberans

La bandera oficial de Mas de Barberans té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb tres faixes d'amplada d'1/9 de l'alt del drap i situades a una distància d'1/3 de la part inferior i de color blanc, negre i blanc. Al cantó del pal un lis blanc separat per 1/9 i d'alt de 4/9.

Història 
Fou aprovada el 23 d'agost del 1995 i publicada al DOGC núm. 2098, del 6 de setembre del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià
 Escut de Mas de Barberans

Referències 

Mas de Barberans
Mas de Barberans
Escut de Masdenverge

L'escut oficial de Masdenverge té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un mas d'argent acompanyat de 2 rams d'olivera d'or fruitats de sable, un a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 27 de febrer del 2003 i publicat al DOGC el 14 de març del mateix any amb el número 3843. El mas és un element cantant tradicional, referent al nom del poble. Les branques d'olivera fan al·lusió al cultiu principal del municipi.

Bandera 

La bandera oficial de Masdenverge (Montsià) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color verd fosc amb el mas blanc de l'escut d'alçària 9/20 de la del drap i amplària 8/15 de la llargària del mateix drap, al centre, i amb els dos rams d'olivera grocs fruitats de negre de l'escut, d'alçària 4/5 i amplària 1/6, posats a cada costat del mas, centrats i a 1/15 de les vores de l'asta i del vol.

Va ser aprovada el 5 de febrer del 2004 i publicada en el DOGC l'1 de març del mateix any amb el número 4081. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències 

Masdenverge
Masdenverge
Escut de Sant Jaume d'Enveja

L'escut oficial de Sant Jaume d'Enveja té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una faixa ondada d'argent acompanyada al cap d'una espiga d'arròs d'argent i a la punta d'una torre també d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 27 de juliol de 1985 i publicat en el DOGC el 9 d'octubre del mateix any.

Sant Jaume d'Enveja és situat a la part sud del delta de l'Ebre, i l'arròs n'és la principal riquesa. L'escut, doncs, presenta una espiga d'arròs i una cinta ondada que simbolitza el riu Ebre, mentre que la torre d'argent (les armes de Tortosa) recorda que el poble va pertànyer a aquest darrer municipi fins al 1978.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències 

Sant Jaume d'Enveja
Sant Jaume d'Enveja
Bandera de Sant Jaume d'Enveja

La bandera oficial de Sant Jaume d'Enveja té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, amb tres faixes ondades blanques, situades al terç central del drap. La del mig, que representa el riu Ebre, més ampla que les altres dues, que representen l'espiga d'arròs i la torre de les armes del municipi.

Història 
Fou aprovada el 29 de gener del 1990 i publicada al DOGC núm. 1255, del 14 de febrer del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià
 Escut de Sant Jaume d'Enveja

Referències 

Sant Jaume d'Enveja
Sant Jaume d'Enveja
Bandera de Santa Bàrbara

La bandera oficial de Santa Bàrbara té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella amb un pal blanc de gruix 5/21 de la llargària del drap a la vora de l'asta, i la torre oberta blanca de l'escut, d'altura 2/7 de la del drap i amplada 2/21 de la llargària del mateix drap, situada a 1/7 de la vora superior i a 2/21 del pal.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 30 de març de 2000 i publicada en el DOGC número 3182 el 13 de juliol de 2000. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià
 Escut de Santa Bàrbara

Referències 

Santa Barbara
Santa Bàrbara
Escut de Santa Bàrbara

L'escut oficial de Santa Bàrbara té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una torre d'argent oberta sobremuntada d'un copó d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 31 de març de 1994 i publicat en el DOGC el 20 d'abril del mateix any.

La torre i el calze són els atributs de santa Bàrbara, la patrona de la vila. La torre també recorda que la localitat va pertànyer al municipi de Tortosa fins al  (les armes de Tortosa són una torre d'argent sobre camper de gules).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències 

Santa Barbara
Santa Bàrbara
Escut de la Sénia

L'escut oficial de la Sénia té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una sénia d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 26 d'octubre de 1987 i modificat el 24 de desembre del 2003.

La sénia és l'element tradicional de l'escut de la vila, i és un senyal parlant relatiu al nom de la localitat.

El primer cop que es va aprovar l'escut de la vila, es va blasonar amb el camper d'atzur, quan el que li corresponia era el tradicional de sinople, tal com es va corregir anys més tard.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències 

Senia
La Sénia
Escut d'Ulldecona

L'escut d'Ulldecona és l'escut de la vila i municipi d'Ulldecona, a la comarca del Montsià.

Escut oficial actual 
L'escut oficial d'Ulldecona té actualment el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un castell d'argent obert sobremuntat d'una creu de Malta a la torre central i d'un ull d'argent amb l'iris de sable a cadascuna de les laterals. Per timbre, una corona mural de vila.

Aquest escut va ser aprovat el 2 d'abril de 1990.

Història 

Els elements de l'escut actual ja eren presents en els escuts tradicionals anteriors; els esmalts, però, no estaven fixats i el castell es representava en colors més fosques (ocre o terrissa) sobre un fons clar o d'argent. La creu es representava de color roig o blau cel. Els ulls molt sovint duien celles, que ara s'han eliminat.

L'escut presenta tradicionalment dos ulls (un senyal parlant relatiu al començament del nom de la vila), el castell local i una creu de Malta.

El castell d'Ulldecona, originalment musulmà, fou conquerit el 1148 per Ramon Berenguer IV, comte de Barcelona, i concedit més endavant (1173) a l'orde de Sant Joan de Jerusalem, que en va fer el centre de la comanda d'Ulldecona el 1227.

Curiositats 
L'escut actual dels cotxes de la policia municipal d'Ulldecona no té els ulls, essent un dels pocs escuts d'Ulldecona sense ulls.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències

Enllaços externs 
 Escuts d'Ulldecona

Ulldecona
Ulldecona
Bandera d'Ulldecona

La bandera oficial d'Ulldecona (Montsià) té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor horitzontal vermella i blanca. La meitat superior carregada al centre, d'un castell blanc obert sobremuntat d'una creu de Malta a la torre central i d'un ull de sable a cadascuna de les laterals; tot el conjunt d'una altura de 7/18 parts de la del drap.

La forma del castell és la tradicional que ha vingut usant el municipi des d'antuvi, diferent de la normal en els escuts catalans.

Es va publicar al DOGC el 13 de desembre de 1993 amb el número 1831.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià
 Escut d'Ulldecona

Referències 

Ulldecona
Ulldecona
Síndria

La síndria és un fruita comestible que prové de la sindriera. És una baia amb escorça dura i sense divisions internes, i es diu botànicament pepo. La carn dolça i sucosa sol ser de color vermell intens, amb moltes llavors negres, tot i que existeixen varietats sense llavors. La fruita es pot menjar crua o en escabetx, i la pela és comestible després de la cocció. També es pot consumir com a suc o com a ingredient en begudes combinades. La millora vegetal ha desenvolupat varietats resistents a les malalties i molts cultius produeixen fruits madurs abans de 100 dies de la plantació. El 2017, la Xina va produir aproximadament dos terços del total mundial de síndries.

Descripció 
El fruit gran és una mena de baia modificada anomenada pepo amb escorça gruixuda (exocarpi) i centre carnós (mesocarpi i endocarpi). Les plantes silvestres tenen fruits de fins a 20 cm de diàmetre, mentre que les varietats cultivades poden superar els 60 cm. La pell de la fruita és de color verd fosc i sol ser homogènia o ratllada, i la carn, que conté nombroses llavors repartides per l'interior, pot ser de color vermell (més freqüentment), taronja, groc, verd o blanc. La síndria amarga C. amarus s'ha naturalitzat en regions semiàrides de diversos continents i es designa com una plaga en parts d'Austràlia Occidental on s'anomenen "meló de porc".

Alimentació 
La síndria és una fruita dolça que es consumeix habitualment a l'estiu, generalment amb rodanxes fresques, tallades a daus en amanides de fruites mixtes o com a suc. Habitualment es pren per postres. El suc de síndria es pot barrejar amb altres sucs de fruita, per fer-ne sopa juntament amb tomàquets i pebrots. Barrejat amb altres sucs també es pot convertir en vi.

Les llavors tenen un sabor a fruits secs i es poden assecar i torrar, o moldre-les en farina. A la Xina, les llavors es mengen a les celebracions de l'Any Nou xinès.  A la cultura vietnamita, les llavors de síndria es consumeixen durant les vacances d’any nou vietnamita, Tết, com a berenar. Les llavors de síndria són un aliment popular a Israel. Les síndries es conreen localment i les llavors es torren i se solen salar.

Es poden menjar escorces de síndria, però el seu sabor poc atractiu es pot superar mitjançant l'escabetx, vegades menjat com a verdura, sofregit o guisat.

Nutrients 
La fruita de la síndria té un 91% d'aigua, conté un 6% de sucres i és baixa en greixos.

100 grams de fruita de síndria subministren 125 kcal d’energia alimentària i una quantitat baixa de nutrients essencials. Només la vitamina C és present en un contingut apreciable al 10% de la quantitat d'ingestió diària recomanada. La polpa de síndria conté carotenoides, inclòs el licopè.

L'aminoàcid citrul·lina es produeix a la pell de la síndria.

Referències 

Fruits
Arxiduc Carles

Carles II d'Àustria Interior (Viena, 1540 -Graz, 1590), arxiduc d'Àustria, duc de l'Àustria Interior
 Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic (Gant, 1500 - Càceres, 1558), arxiduc d'Àustria (1519-1522)
 Carles VI del Sacre Imperi Romanogermànic (Viena, 1685 - 1740), emperador romanogermànic i pretendent austriacista durant la guerra de successió espanyola 
 Carles Ferran d'Àustria (Viena, 1818 - Groß-Seelowitz, 1874), Arxiduc d'Àustria i príncep d'Hongria i de Bohèmia de la branca ducal dels Teschen 
 Carles Lluís d'Àustria (duc de Teschen) (Florència 1771 - Viena 1847) 
 Carles Lluís Josep Maria d'Àustria (Schönbrunn 1833 - Viena 1896)
Tisza

El riu Tisza (en hongarès: Tisza; en romanès, serbi i eslovac: Tisa, en ucraïnès: Тиса, que es transcriu del ciríl·lic com a Tyssa; en alemany: Theiß o Theiss) és el principal afluent esquerre del Danubi a més a més d'un dels principals d'Europa. Neix a Ucraïna, a la confluència o aiguabarreig dels rius Tyssa Negre i Tyssa Blanc, als Carpats prop de Ràkhiv o Rakhovo, a l'óblast de Transcarpàcia, i passa pels estats d'Ucraïna, Romania (a la frontera), Hongria, Eslovàquia (a la frontera), Hongria de nou, i Sèrbia, que és on desemboca al Danubi. Forma part de la frontera entre Ucraïna i Romania, entre Ucraïna i Hongria i entre Eslovàquia i Hongria. Té un recorregut de 1419 km de llarg, principalment per l'Alföld o Gran Plana Hongaresa, la qual cosa afavoreix la poca velocitat de les seves aigües i la formació de llacs i d'un traçat sinuós.

El 15 de febrer de 2000 un abocament de cianur, mercuri i altres metalls pesants va matar més del 80 per cent de la vida del riu Tisza. L'abocament es va originar a Romania, prop de la ciutat fronterera d'Oradea (o Nagyvárad en hongarès), quan una represa de la mina d'or de Baia Marese es va desbordar, abocant el cianur als corrents fluvials propers.

Vegeu també 
 Llista de rius d'Ucraïna
 Rius més llargs d'Ucraïna

Referències 

Rius romanesos de la conca del Danubi
Rius hongaresos de la conca del Danubi
Rius eslovacs de la conca del Danubi
Rius ucraïnesos de la conca del Danubi
Rius de la conca del Tisza
Relacions entre Hongria i Ucraïna
Frontera entre Hongria i Eslovàquia
Llengües escandinaves

Les llengües escandinaves o germàniques septentrionals són el danès, el feroès, l'islandès, el noruec (bokmål i nynorsk), el suec i l'extint norn. Totes elles provenen de l'antic nòrdic, i són membres de la branca germànica de la família indoeuropea.

L'islandès (i gairebé en igual mesura, el feroès) és la més conservadora d'entre elles, cosa que el fa més complex i molt proper al nòrdic original. Així, per exemple, manté les declinacions. Ultra algunes particularitats en el nynorsk, la resta només conserva el genitiu amb -s.

Existeix un alt grau d'intel·ligibilitat entre els parlants de les llengües escandinaves del continent. Així, és possible considerar el danès com a semi-oficial a Suècia, no pas en el sentit que hi sigui reconegut per llei, sinó que els seus parlants poden continuar fent-hi vida normal en danès: comprar, entendre's amb els veïns, però també coses més burocratitzades com ara fer exàmens a la universitat. El mateix pot ser dit a la inversa, i amb el noruec i Noruega.

Com les altres llengües germàniques, els substantius podien tenir originàriament 3 gèneres (masculí, femení i neutre), si bé aquests s'han vist simplificat a dos (comú i neutre) en el cas del danès, el suec i alguns dialectes del noruec.

L'article definit enclític n'és una característica distintiva. Així, per exemple l'indeterminat et hus ('una casa', en danès, noruec i suec), esdevé huset ('la casa'). La següent taula en mostra un exemple amb les diferents paraules per dir "noi":

Classificació 
Totes les llengües escandinaves provenen de l'antic nòrdic i, en conjunt, representen una mena de continu dialectal que a vegades resulta difícil de dividir, especialment en el cas de les del noruec (amb les seves dues versions escrites oficials). Tot i això hom les separa en dues branques, una d'occidental (o insular), generalment més conservadora, i una d'oriental (o continental), molt més simplificadora gramaticalment i molt més influïda per l'alemany, el baix-alemany i el neerlandès.

 Escandinau Occidental (Insular)
 Feroès
 Islandès
 Noruec nynorsk
 Norn (extint)
 Escandinau Oriental (Continental)
 Danès
 Noruec bokmål
 Suec
Edison

Toponímia:
 Edison (Geòrgia)
 Edison (Nebraska)
 Edison (Ohio)
 Edison (Washington)
 Biografies:
 Thomas Alva Edison (1847 – 1931), inventor i un home de negocis estatunidenc
 Edison Arantes do Nascimento (Três Corações, Brasil, 1940), futbolista brasiler, més conegut per Pelé
 Iedisson Deníssov (Tomsk, Sibèria, 1929 – París, 1996), compositor rus 
 Edison Suárez (Montevideo, 1966) futbolista uruguaià que ocupava la posició de migcampista
 Cinema

 Edison, the Man, pel·lícula britànica dirigida per Clarence Brown i estrenada l'any 1940 
 Edison: Ciutat sense llei, pel·lícula de suspens de 2005 dirigida per David J. Burke
 Miscel·lània:
 Rosca Edison, sistema de connexió elèctrica de bombetes desenvolupat per Thomas Edison el 1909 sota la marca Mazda 
 Edison Music Awards, premi musical neerlandès de gran prestigi creat el 1960
 Efecte Edison, augment del flux d'electrons que surten d'un metall o d'un òxid metàl·lic, degut a les vibracions dels àtoms motivada per l'augment de la temperatura
Freud (desambiguació)

Sigmund Freud (Freiberg, 1856 - Londres, 1939), neuròleg i psicoanalista austríac 
 Lucian Freud (Berlín, 1922 - Londres, 2011), pintor i gravador britànic.
 Anna Freud (Viena, 1895 – 1982), psicoanalista

També és el títol de la pel·lícula de 1963 dirigida per John Huston
 Freud
Bandera de Reus



Blasonament 
Actualment Reus no disposa d'una bandera oficial segons la llei de regulació de símbols de Catalunya.

Història 
L'antiga bandera de Reus, utilitzada després del 1774 era vermella, un vermell més aviat fosc, amb l'escut de la ciutat al mig. L'escut era molt més complex que els utilitzats després de la guerra civil, i no es coneix quants models d'escut es van emprar sobre la bandera, ja que encara que l'escut anava variant lleugerament al llarg dels anys no es varen confeccionar moltes banderes. Sembla que només una es conserva al Museu de Reus.

Cap al 1941 es va aprovar un nou escut dissenyat un any abans per Salvador Vilaseca i cap al 1943 la bandera va ser canviada, potser perquè el vermell podia associar-se amb els derrotats a la guerra, i el fons va esdevenir blanc amb la rosa tal com va quedar al nou escut, bastant semblant a la rosa emprada de 1899 a 1941 als escuts. Després d'aquestes dates les banderes es van fabricar abundosament, fins i tot amb formats no habituals. Sembla que ja el 1941 va fabricar-se una gran bandera de gala o domàs, amb l'escut complet dissenyat el 1940 i serrell que voleiava en vertical, i que no va desaparèixer fins a finals de segle. Una altra variant eren les banderes de cornetí que es penjaven verticalment als fanals de la "Plaza d'Espanya" (avui la Plaça del Mercadal) i que tenien la rosa al mig. El model normal era rectangular (la proporció no era sempre ben bé 2:3) amb la rosa i encara que havia de ser horitzontal, es penjava verticalment. La rosa a la bandera (i abans l'escut, encara que menys) va anar evolucionant al llarg dels anys, des del primer model de 1943, passant al model heràldic més modern que devia començar amb els primers ajuntaments democràtics, fins al que s'utilitza actualment, redissenyat per l'estudi de grafisme ICON i apareix al Manual de Normes i Identitat Corporativa de l'Ajuntament de Reus. L'última actualització dels usos de l'escut és la del programa d'identitat visual de l'Ajuntament de Reus de l'any 2003 (actualitzat 
el 2006), reproducció de la rosa de l'escut dissenyada per Armand de Fluvià, no oficial però que l'Ajuntament fa servir a tots els actes.

Referències 

Cultura de Reus
Reus
Radi

Radi (geometria), segment que s'estén des del centre del cercle o esfera fins al seu límit
 Radi (os), os de les extremitats anteriors dels vertebrats
 Astronomia:
 Radi de Schwarzschild, radi en què hauria d'estar comprimida una massa per tal que l'objecte en qüestió esdevingués un forat negre
 Radi solar, unitat de longitud emprada en astronomia i astrofísica per a mesurar el radi d'estrelles i objectes astronòmics de grans dimensions
 Biografies: Ar-Radi (910-941), califa abbàssida de Bagdad (934-980) 
 Química:
 Radi (element), element químic de símbol Ra
 Radi atòmic, distància des del centre del nucli atòmic a l'orbital electrònic més extern d'un àtom que estiga en equilibri 
 Radi covalent, meitat de la distància entre dos àtoms que formen un enllaç covalent
 Radi de Bohr, mínima distància entre el nucli i l'òrbita possible més petita, de l'electró de menor energia
 Radi de van der Waals, radi d'una esfera sòlida imaginària emprada per a modelitzar l'àtom
Sant Joan (Reus)

El Barri de Sant Joan de Reus, va sorgir de la iniciativa del senyor Pàmies (d'on que també s'anomenés Parcel·les Pàmies) cap a finals de la dècada de 1960, amb l'urbanisme incontrolat de l'època, quan era necessari buscar lloc per l'onada d'emigració espanyola. Es varen crear petites parcel·les de 200 metres quadrats cadascuna on es varen edificar edificis modestos, de vegades només barraques, en els terrenys del que havia estat el mas del Santjoan, d'aquí el nom actual de la urbanització. Està situada arran del Camí Vell de la Selva i de la via del tren de Lleida, a la partida dels Estellers.

El seu problema principal va ser el quedar separat de la ciutat per la via del tren. Un pas a nivell (amb barrera) separava als vianants i vehicles d'un ràpid accés o sortida de la urbanització. En el boom dels xalets unifamiliars de la dècada de 1980 les barraques varen reformar-se per a convertir-se en xalets i les edificacions de més volada també es van reformar i millorar, amb un considerable increment dels preus. Cap a l'any 2000, es va obrir un itinerari alternatiu que portava a la zona nord de creixement de Reus, on s'han construït habitatges, hotels i centres comercials, i es va tancar el pas a nivell que donava a l'Avinguda de l'11 de Setembre, millorant sensiblement el barri i contribuint en part a la revalorització de la zona.

El barri té una associació de veïns, bastant activa. Disposa d'un local social. Cada any el 24 de juny, la nit de Sant Joan, s'organitza la revetlla amb l'actuació d'una orquestra que es perllonga fins a la matinada. El barri no té comerços ni d'altres serveis, però sí que disposa dels serveis municipals i públics habituals.
Actualment (2004) té 244 habitants.

Referències 

Barris de Reus
El Pinar (Reus)

El Pinar és una urbanització de Reus i Castellvell del Camp, al Baix Camp. Està formada per uns 240 xalets unifamiliars aïllats i amb jardí, normalment d'uns 800 metres quadrats cadascun. S'hi accedeix amb vehicle per la carretera de Reus a Castellvell. Hi ha un altre accés que porta a la urbanització Sant Joan.

Història 
No se sap que hi hagués hagut mai cap pinar, i sembla que el nom hagi estat inventat pels promotors de la parcel·lació, els senyors Vilalta i Constantí. Es va iniciar cap als anys 1965-1970 com a zona residencial d'un cert luxe. Ocupa les terres que eren del mas de Cabalet i el mas de Colom, a la partida de les Tries, entre la carretera de Castellvell, el començament del barranc dels Cinc Ponts i la riera del Roquís o de Castellvell. El travessa l'antic camí de Reus a Castellvell, que al passar per la urbanització es converteix en carrer.

Referències 

Barris de Reus
Urbanitzacions de Catalunya
Entitats de població del Baix Camp
Marianne Faithfull

Marianne Evelyn Gabriel Faithfull (Barri de Hampstead, Londres, 29 de desembre de 1946) és una cantant britànica. Va començar la seva carrera el 1964 interpretant As Tears Go By, una cançó escrita pel Mick Jagger i el Keith Richards. De seguida va començar a sortir amb el Jagger i va gravar una sèrie de singles que van tenir cert èxit, com This Little Bird, Summer Night i Sister Morphine.

Quan va trencar la relació amb el Jagger, Faithfull va deixar de gravar i va caure en la drogoadicció. Va tornar al món de la música el 1979 amb Broken English, un gran èxit de crítica, però no tant de vendes. Després d'una llarga etapa de rehabilitació es va reinventar amb Strange Weather, com a cantant d'estàndards, blues i cabaret, de la mà del productor Hall Willner. Altres treballs rellevants van ser A Secret Life, amb Angelo Badalamenti, i els discos Kissin' Time i Before The Poison, als que apareix envoltada per Beck, Blur, Pulp, PJ Harvey o Nick Cave. La seva relació amb el pop es va estretir amb Easy Come, Easy Go, àlbum de versions on col·laboren Rufus Wainwright i Antony Hegarty.

Va ser la primera persona a fer servir la paraula fuck a una pel·lícula (I'll Never Forget What's 'is Name). Ha actuat en diverses pel·lícules, com Hamlet, Paris, je t'aime i Maria Antonieta.

Discografia

Referències

Enllaços externs 
  
 mariannefaithfull.fm 

Cantants londinencs
Persones de Hampstead
Worldwatch Institute

L'Institut d'Observació del Món, en anglès Worldwatch Institute, s'etiquetava a si mateix "una organització de recerca independent que treballa per una societat sostenible ambientalment i socialment justa en la qual les necessitats de tothom es satisfan sense amenaçar la salut del medi natural o el benestar de les generacions futures." Cada any publicava el llibre L'Estat del món. Es fundà l'any 1974 i el seu líder és Lester Brown. Va acabar la seva activitat el 2017.

L'Estat del món és un llibre que es publica anualment pel Worldwatch Institute. La col·lecció intenta identificar els desafiaments ambientals més importants del planeta. A Catalunya, la publicació és editada pel Centre UNESCO de Catalunya. En el seu controvertit llibre The Skeptical Environmentalist ("L'ambientalista escèptic") publicat el 2001, el politòleg danès Bjørn Lomborg parlava del llibre com «una de les publicacions sobre estratègia ambiental més ambiciosa i més treballada». No obstant això, també la critica per indicar que les tendències a curt termini esdevindran desastres, quan no s'accepta aquesta tendència s'observa que serà beneficiosa a llarg termini. Lamborg va posar com a exemple les prediccions de l'increment del preu del blat i la disminució del seu comerç mundial.

Vegeu també 
 Brian Halweil

Enllaços externs 

 Worldwatch Institute 

Organitzacions internacionals de sostenibilitat
Club de Roma

El Club de Roma és una associació internacional creada el 8 d'abril de 1968 amb base a Alemanya que tracta amb diferents qüestions de política internacional. Els fundadors van ser Alexander King i Aurelio Peccei.

Va atraure l'atenció del públic amb l'informe The Limits to Growth (Els límits del creixement), publicat el 1972 i conegut com l'informe Meadows, on predeia que el creixement econòmic no podia continuar indefinidament a causa de la disponibilitat limitada dels recursos naturals, concretament el petroli. La crisi del petroli de 1973 va accentuar la preocupació sobre el problema. Algunes de les prediccions més temudes fetes pel Club de Roma dels anys 70 sobre l'esgotament de recursos no s'han complert encara.

Segons la seva pàgina web, el formen «científics, economistes, empresaris, funcionaris d'alt nivell, caps d'estat i ex-caps d'estat dels cinc continents que estan convençuts que el futur de la humanitat no està decidit i que cada ésser humà pot contribuir a la millora de les nostres societats». El president del capítol espanyol del club és, des de 2001, Isidre Fainé.

Referències

Enllaços externs 
 

Organitzacions internacionals de sostenibilitat
Laboratoris d'idees
Telemàtica

La telemàtica és una disciplina científica i tecnològica que sorgeix de l'evolució de la telecomunicació i de la informàtica. La telemàtica doncs, permet des de fer una trucada de telèfon des del cim del Pedraforca a un abonat que viu a la selva amazònica, enviar un vídeo en 3D per Internet i fins i tot, rebre imatges d'una sonda que orbita al voltant d'un planeta distant.

Origen del terme 
El terme Telemàtica va aparèixer a França (télématique) el 1976, arran d'un informe encarregat pel president francès i elaborat per Simon Nora i Alain Minc (conegut com a informe Nora-Minc i distribuït sota el títol: "Informatització de la Societat").

Definició 
Encara que usualment s'empra la concepció simplista de la Telemàtica com la mera aplicació de les telecomunicacions i de la informàtica sobre la transmissió d'informació a llarga distància, la Telemàtica inclou en realitat un camp més ampli i engloba l'estudi, disseny, gestió i aplicació de les xarxes i serveis de comunicacions, per al transport, emmagatzemament i processament de qualsevol tipus d'informació (dades, veu, vídeo, etc.), incloent així, els següents plans:

 El pla d'usuari, on es distribueix i processa la informació entre les aplicacions d'usuaris finals
 El pla de senyalització i control, on es distribueix i processa la informació de control del mateix sistema, i la seva interacció amb els usuaris.
 El pla de gestió, on es distribueix i processa la informació d'operació i gestió del sistema i els serveis.

Cadascun d'aquests plans s'estructura en subsistemes denominats entitats de protocol, que al seu torn s'ubiquen segons la seva funcionalitat en diversos nivells. Aquests nivells són agrupacions de funcionalitat, i segons el model d'Interconnexió de Sistemes Oberts (OSI) de l'Organització Internacional per a l'Estandardització (ISO) es componen de: nivell físic, nivell d'enllaç, nivell de xarxa, nivell de transport, nivell de sessió, nivell de presentació i nivell d'aplicació.

Enllaços externs 

 Departament d'Enginyeria Telemàtica de la UPC 
 Escola d'Enginyeria de Telecomunicació i Aeroespacial (EETAC) de la UPC, imparteix entre altres estudis el Grau en sistemes de Telecomunicació i el Grau en Telemàtica.
 Nicolas Blin, De l'informatisation de la société à la nouvelle économie 

Comunicació
Borbó

Casa de Borbó, conjunt de llinatges originats a partir del llinatge del ducat de Borbó
 Toponímia:
 Borbó (ciutat), municipi francès al departament de l'Alier
 Illa Borbó, antic nom de l'illa de la Reunió
 Feudalisme:
 Ducat de Borbó, jurisdicció feudal de França
 Senyoria de Borbó, jurisdicció feudal de França
Oix

Oix és un nucli de població del municipi garrotxí de Montagut i Oix situat al marge esquerre de la riera d'Oix, a 413 m d'altitud. Havia estat independent fins a l'any 1972, que va ser annexat al municipi de Montagut. L'any 2009 tenia 102 habitants, amb un alt percentatge de població disseminada. Els seus habitants s'anomenen oixencs i oixenques. Celebra la festa major el cap de setmana més proper al 10 d'agost, Sant Llorenç patró d'Oix. També es fa l'aplec a la ermita de Sant Miquel d'Hortmoier (15 d'agost), ermita de Sant Andreu de Bestracà (30 de novembre) i ermita de Santa Bàrbara de Pruneres (primer dissabte de desembre).

Alguns edificis d'interès del poble són l'església parroquial de Sant Llorenç, citada ja el 937 però molt modificada des d'aleshores; el castell d'Oix, construït el  per la família Barutell, senyors de la baronia de Bestracà; i, finalment, el pont romà.

L'antic municipi d'Oix, que s'estenia per les altes valls de la riera de Llierca comprenia els llocs i antigues parròquies de Sant Miquel de Pera, Sant Miquel d'Hortmoier, Mitjà, Monars (citat el 1064, el temple té un absis preromànic), Santa Bàrbara de Pruneres (amb un santuari ja esmentat el 1328), Talaixà (del 872, sufragània de la parròquia d'Oix el 1614), Riu, els santuaris de les Agulles i d'Escales i l'antic monestir de Sant Aniol d'Aguja.

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "page",
  "title": "Nucli Oix.map"
}

Referències

Enllaços externs 

 Descripció d'Oix
 Parròquia de Sant Llorenç 
 Castell d'Oix 
 Fotografies del 1918 del Fons Fotogràfic Salvany

Geografia de Montagut i Oix
Perseu

Mitologia grega: Perseu (heroi grec) fou un heroi mític grec, fill de Zeus i Dànae
 Astronomia: Perseu (constel·lació) és una constel·lació de l'hemisferi nord
 Història: 
Perseu de Macedònia rei de Macedònia
Perseu de Kètion filòsof grec
Perseu (pintor), pintor grec
Perseu (matemàtic), matemàtic grec del segle II aC
Albiol

L'Albiol, municipi de Catalunya.
 Biografies:
 Alfred Albiol i Paps (1945-), polític català
 Felip Albiol Ausach (1982-1889), pintor i il·lustrador valencià
 Francesc Albiol i Navarro (1957-), actor català
 José Luis Albiol Balaguer (1955-), futbolista valencià
 Marina Albiol Guzmán (1982-), política valenciana
 Miquel Albiol i Tortajada (1981-), futbolista valencià
 Raül Albiol i Tortajada (1985-), futbolista valencià
 Sergio Albiol (1987-), futbolista espanyol
 Xavier García Albiol (1967-), polític català.