alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Grândola, Vila Morena

Grândola, vila morena és una cançó en portuguès de Zeca Afonso, associada a la Revolució dels clavells, ja que, en ser emesa radiofònicament, el Movimento das Forças Armadas (MFA) la va utilitzar com a senyal per a començar el cop d'estat contra la dictadura el 25 d'abril de 1974.

Història 
Grândola, vila morena és la cinquena peça de l'àlbum Cantigas do maio, editat el desembre de 1971. Els arranjaments musicals d'aquest disc i la direcció són a càrrec de José Mário Branco i fou gravat a Herouville (França) entre l'11 d'octubre i el 4 de novembre de 1971.

José "Zeca" Afonso va compondre aquesta cançó com a homenatge a la "Societat Musical Fraternitat Operària Grandolense" de la vila portuguesa de Grândola. El 17 de maig de 1964 Zeca va actuar en aquesta ciutat. Aquesta actuació va ser important per a l'artista per diversos motius: hi va conèixer el guitarrista Carlos Paredes, que el va impressionar per la seva mestria amb la guitarra. També li van impressionar la consciència i maduresa polítiques dels membres de la Societat Musical i els seus escassos però ben aprofitats recursos, amb una biblioteca, segons paraules del mateix Afonso, "amb clars objectius revolucionaris".

A les 00:20 de la matinada del dia 25 d'abril de 1974, Grândola, vila morena sonà en el programa Limite de Rádio Renascença. Era el segon senyal que confirmava la bona marxa de l'operació i l'avanç de les forces organitzades pel MFA. El primer senyal, tocat una hora i mitja abans, a les 22:55 del dia 24 d'abril, fou la cançó E depois do adeus, cantada per Paulo Carvalho.

El 2012 i 2013 milers de portuguesos, descontents amb les mesures d'austeritat imposades pel govern, van tornar a entonar Grândola, vila morena.

Lletra 

Himne

Grândola, vila morena 
Terra da fraternidade 
O povo é quem mais ordena 
Dentro de ti, ó cidade

Dentro de ti, ó cidade 
O povo é quem mais ordena 
Terra da fraternidade 
Grândola, vila morena

Em cada esquina um amigo 
Em cada rosto igualdade 
Grândola, vila morena 
Terra da fraternidade

Terra da fraternidade 
Grândola, vila morena 
Em cada rosto igualdade 
O povo é quem mais ordena

À sombra duma azinheira 
Que já não sabia a idade 
Jurei ter por companheira 
Grândola a tua vontade

Grândola a tua vontade 
Jurei ter por companheira 
À sombra duma azinheira 
Que já não sabia a idade

Traducció en català

Grândola, vila morena,
Terra de fraternitat.
El poble és qui més mana
dins de tu, oh ciutat.

Dins de tu, oh ciutat,
el poble és qui més mana.
Terra de fraternitat,
Grândola, vila morena.

A cada cantonada un amic,
a cada rostre igualtat.
Grândola, vila morena,
Terra de fraternitat

Terra de fraternitat,
Grândola, vila morena.
A cada rostre, igualtat,
el poble és qui més mana.

A l'ombra d'una alzina
de la qual ja no sabia l'edat
vaig jurar tenir per companya,
Grândola, la teva voluntat.

Grândola, la teva voluntat
vaig jurar tenir per companya
a l'ombra d'una alzina
de la qual ja no sabia l'edat

Referències 

Música de Portugal
Grandola Vila Morena
Cançons en portuguès
Astrònom

Un astrònom o una astrònoma és un científic amb una àrea d'investigació i estudi que s'anomena astronomia. Històricament, l'astronomia estava més preocupada per la classificació i descripció dels fenòmens celestials, mentre que els astroplans intentaven descriure aquests fenòmens i les diferències entre ells utilitzant lleis físiques. Avui en dia, aquesta distinció ha desaparegut. Els astrònoms professionals són individus altament qualificats que usualment tenen un doctorat en física o astronomia i que estan empleats en institucions o universitats.

A diferència de la majoria de científics, els astrònoms no poden manipular directament els objectes que estudien, i han de fer ús de detallades observacions per als seus descobriments. Generalment, els astrònoms utilitzen telescopis i altres instruments òptics per a les seves observacions.

Es considera que l'astronomia s'inicià amb l'estudi dels astres pels sacerdots de l'antiga Babilònia. Estudis recents de les inscripcions babilòniques mostren el coneixement extremadament precís que posseïen del seu cel nocturn. Els sacerdots de l'antic Egipte també feien especial èmfasi en l'observació del cel, quedant reflectit en els denominats sostres astronòmics, dibuixats en moltes tombes de la Vall dels Reis.

La combinació de les interpretacions religioses del cel, com alguna llegenda o mite, condueixen a una dualitat que avui nosaltres identifiquem com astrologia. És important tenir en compte que abans de 1750, aproximadament, no es feia distinció entre astronomia i astrologia.

Astrònoms importants

Vegeu també 
 Interacció astrologia-alquímia
 Astronomia
 Astronomia amateur

Bibliografia

Referències

Enllaços externs 

 American Astronomical Society 
 International Astronomical Union 
 Astronomical Society of the Pacific 
 Fédération des astronomes amateurs du Québec
 Royal Astronomical Society of Canada 
 Société d'astronomie de Montréal
Au Buçon

Le Buçon (nom occità, antigament Aubuçon) (en francès Aubusson) és un municipi francès, situat al departament de la Cruesa i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2005 tenia 4.239 habitants.

És conegut pels tapissos i les estores. Hi ha una famosa col·lecció de tapisseries del Buçon a Vallon-Pont-d'Arc. A l'edat mitjana va ser un vescomtat. Vegeu Vescomtat del Buçon.

Demografia

Administració

Agermanaments 
  Eguisheim

Referències

Vegeu també 
 Vescomtat del Buçon

Municipis de la Cruesa
Aversa

Aversa és una ciutat italiana de 56.000 habitants, prop de Nàpols, a la província de Caserta de la regió de Campània.

Història 
Aversa fou a l'edat mitjana un comtat regit per normands, amb seu a la ciutat d'Aversa, prop de Nàpols, i que sota aquest nom va perdurar del 1029 al 1156

 Rainulf Drengot 1029-1045
 Ascletí 1045-1045 (germà)
 Rainulf Trincanocte 1045-1048
 Germà 1048-1049
 Ricard I 1049-1078 (nebot de Rainulf)
 Jordà I 1078-1091 (fill)
 Ricard II 1091-1092 (fill)
 Robert I (regent) 1092-1098 (germà)
 Ricard II (segona vegada) 1098-1105
 Robert I (comte) 1105-1120
 Jordà II 1120-1127 (germà)
 Robert II 1127-1132 (fill)
 Roger 1132 (Roger II de Sicília)
 Guillem 1132-1137 (fill, més tard Guillem I de Sicília)
 Robert II (segona vegada) 1137-1139
 Roger de Sicília (segona vegada) 1139
 Guillem (segona vegada) 1139-1154
 Robert II (tercera vegada) 1154-1155
 Guillem (tercera vegada) 1155-1156

a Sicília el 1156.

El rei Robert I de Nàpols, tancà Bernat i Gilbert de Rocafort al castell d'Aversa en 1308, on moriren de fam.

Fills il·lustres 
La ciutat també és coneguda per ser on va néixer el compositor d'òperes Domenico Cimarosa el 17 de desembre de 1749.

Referències 

Municipis de Caserta
Osona (desambiguació)

Toponímia: Osona és un topònim fet servir per diferents entitats:
 L'actual comarca d'Osona
 L'antic Comtat d'Osona
 L'antic bisbat d'Ausona
 L'antic vescomtat d'Osona
Manatí

Els manatís (Trichechus) són un gènere de grans mamífers aquàtics. Junt amb els dugongs formen l'ordre dels sirenis, però en difereixen en la forma del crani i la forma de la cua. Les cues dels manatís són en forma de paleta, mentre que les dels dugongs són en forma de forca. L'ordre dels sirenis és germà de l'ordre dels proboscidis i, per tant, els elefants són el grup d'animals més proper als manatís.

El manatí és herbívor i passa la major part del temps pasturant en aigües poc profundes. Els manatís habiten les àrees costaneres poc profundes i els manglars i marjals de Nord-amèrica, Centreamèrica i Sud-amèrica, així com el Carib.

Juntament amb els peresosos tridàctils i didàctils, són els únics mamífers vivents que no tenen set vèrtebres cervicals, atès que només en presenten sis.

Nom 
La paraula «manatí» prové de la llengua indígena del Carib i significa 'amb mamelles'.

El seu nom científic té origen a la llengua llatina, exactament del mot Trichechus, que fa referència a les minúscules cerres que té per tot el cos de l'animal. Mentre que manatus prové del mot grec μανάτος (manatos), que fa referència a la característica comuna de tots els mamífers: alletar les cries.

Comportament 
Els manatís són animals afables i lents. La major part del seu temps es dediquen a menjar, descansar i viatjar. Els manatís són majorment herbívors, no obstant això, a vegades poden ingerir petits peixos i invertebrats juntament amb la vegetació, que és la dieta normal d'un manatí. S'alimenten d'una gran varietat de plantes emergents, submergides i flotants i poden consumir el 10-15% del seu pes corporal, diàriament, en vegetació.

Pel fet que són mamífers, han d'emergir per a respirar aire. Ells poden descansar submergits en el fons o just sota la superfície de l'aigua, arribant a respirar en mitjana cada tres a cinc minuts. Quan els manatís utilitzen una gran quantitat d'energia, poden sortir a la superfície per a respirar cada 30 segons. En repòs, se sap que els manatís poden romandre submergits fins a 20 minuts. Els manatís poden nedar a una velocitat de fins a 30 quilòmetres per hora en distàncies curtes, però l'usual és que nedin a una velocitat de 5 a 8 quilòmetres per hora.

Sistemàtica 
Els manatís comprenen tres de les quatre espècies vives de sirenis. La quarta n'és el dugong de l'hemisferi est. Es creu que els sirenis van evolucionar a partir de mamífers terrestres de quatre potes fa uns 60 milions d'anys, i en són els parents vius més estrets els proboscidis i els hiracoïdeus.

Conservació 
Les tres espècies de manatís són considerades vulnerables per la UICN. Tot i que no tenen depredadors naturals, l'expansió humana ha reduït el seu hàbitat natural a les zones costaneres i molts manatís resulten ferits per les hèlixs dels motors foraborda. D'altra banda, els manatís sovint ingereixen aparells de pesca (garfis, pesos metàl·lics, etc.) quan s'alimenten i poden arribar a col·lapsar el seu sistema digestiu.

Referències

Bibliografia 

 
 

Sirenis
Escut de Benifallet

L'escut oficial de Benifallet té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un mont arborat d'un pi de sinople. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 13 de febrer del 2001.

El pi damunt el turó és un senyal tradicional de l'escut de Benifallet. De fet, la vila és situada en una àrea muntanyosa (la serra de Cardó) rica en pins.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Ebre

Referències 

Benifallet
Benifallet
Escut de Deltebre

L'escut oficial de Deltebre té el següent blasonament:

Escut caironat partit i semitruncat: 1r de sinople, un ram d'espigues d'arròs d'argent; 2n d'argent, un pont abscís d'un arc de gules, i al tercer, d'atzur, dues gavines d'argent voltant posades en faixa sobre un mar de quatre faixes ondades d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de setembre de 1984.

L'escut és de nova creació, igual com el municipi (que comprèn la part nord o hemidelta esquerre del delta de l'Ebre, territori que es va segregar de Tortosa el 20 de maig de 1977). S'hi veu una espiga d'arròs, el principal recurs agrícola del delta; el pont recorda el tradicional pas de barca sobre el riu, i les gavines damunt les ones fan al·lusió al delta, és a dir, a la desembocadura del riu vora la costa.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Ebre

Referències 

Deltebre
Deltebre
Escut de Xerta

L'escut oficial de Xerta té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un taronger arrencat de sinople fruitat d'ataronjat. Per timbre, una corona mural de vila.

Va ser aprovat per la Generalitat de Catalunya el 15 de març de 1984.

L'escut representa el principal recurs econòmic de la vila. Els camps de Xerta, regats per les aigües de les fonts dels Ullals i per les de l'Ebre, produeixen verdures, farratge i fruites, entre les quals préssecs, albercocs, pomes, peres i, especialment, taronges, a més a més d'altres cítrics com ara mandarines i llimones. Recentment s'ha popularitzat molt la taronja xertolina.

Història 
A l'arxiu municipal de Xerta es conserva un document de finals del segle XIX que ens aporta informació sobre l'origen del taronger com a escut de la vila. En aquest document s'argumenta que el seu ús ve de temps immemorials (el taronger va ser introduït a la península ibèrica pels musulmans al ) i recorda els orígens del municipi que van anar lligats al cultiu del taronger agre on s'aprofitava la flor (tarongina) per a usos medicinals.

D'altra banda, les primeres reproduccions gràfiques del taronger com a símbol representatiu de la vila de Xerta les trobem a començament del , en el conflicte de la segregació de la ciutat de Tortosa, i s'utilitza per a diferenciar les armes de la vila de les de la ciutat.

En l'escut episcopal del bisbe Joan Sentís i Sunyer s'hi representa, entre altres temes, el taronger, com a representació del seu lloc de procedència. També es troba esculpit en una de les claus de volta de la nau central de l'església parroquial (1580-1690).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Ebre

Referències 

Xerta
Xerta
Estigmatisme

L'estigmatisme és la condició per la qual un sistema òptic dona imatges perfectes. En altres paraules, un sistema és estigmàtic si no presenta aberracions. Els sistemes estigmàtics no existeixen realment i són només una aproximació que s'obté sempre que es treballa dins el formulisme de l'òptica paraxial.

Referències 

Òptica
Zodíac

El zodíac és la regió de l'esfera celeste per on passa l'eclíptica, i on s'hi poden trobar els planetes. El seu nom fa referència al fet que les constel·lacions que hi veien els grecs es corresponien, en general, a animals reals o mitològics (zoos ⇒ zodíac).
Les 12 constel·lacions del zodíac, són una part de les 88 constel·lacions modernes. Cada un dels quatre elements que constitueixen el zodíac fan referència a un dels elements que, segons l'astrologia, dominen la personalitat de cada ésser humà: foc, aigua, terra i aire.

Signes zodiacals 

Els dotze signes del zodíac occidental són:

Vegeu també 
 Horòscop
 Astrologia xinesa

Referències
Zwitterió

Un zwitterió (de l'alemany "zwitter", "híbrid", "hermafrodita") és un compost químic que és elèctricament neutre, però que té càrregues formals positives i negatives en àtoms diferents. Els zwitterions són polars i normalment presenten una elevada solubilitat en aigua i força baixa en molts dissolvents orgànics de caràcter apolar.

Els amfòlits són molècules que contenen grups àcids i grups bàsics (i són, per tant, amfòters) que existeixen com a ions dipolars en certs intervals de pH. El pH al qual totes les molècules estan en la forma d'ió dipolar es coneix com a punt isoelèctric de la molècula. Les molècules amfòlites són excel·lents per a l'elaboració de les dissolucions tampó, ja que aguanten lleus addicions d'àcids o bases i esmorteeixen els canvis de pH de la dissolució per ionització selectiva. En presència d'àcids, aquestes molècules acceptaran ions d'hidrogen, que eliminen de la dissolució. Al contrari, en presència de bases, donaran ions d'hidrogen a la dissolució, i esmorteiran igualment el pH.

Aplicacions dels zwitterions 
 Són utilitzats com a agents esmorteïdors en la majoria de les millors dissolucions tampó:
 Els àcids aminosulfònics basats en MES, MOPS, HEPES, PIPES o CAPS
 Els àcids aminocarboxílics (aminoàcids) derivats de la glicina, i els seus derivats bicina, tricina, i alanina
 Usats com detergents:
 CHAPS
 Productes naturals com els alcaloides, psilocibina i àcid lisèrgic.

Exemples menys comuns de zwitterions són:
 Zwitterions quininoides.
 Drogues com ara la Fexofenadina (Allegra ®).

Vegeu també 
 Aminoàcid

Referències 

Compostos orgànics
YaST

YAST és l'acrònim de Yet another Setup Tool, la traducció aproximada és "Una aplicació per a la configuració més", és una utilitat d'administració de diferents distribucions de Linux En les últimes versions ha passat de ser un simple configurador a l'instal·lador i administrador. La seva història s'inicia amb SuSE; juntament amb SaX són eines molt potents i de fàcil ús, de les més completes disponibles per a sistemes Linux.

Actualment YaST és programari sota llicència GPL, després que Novell l'alliberà.

Funcions 
Entre les seves funcions s'hi pot trobar:
 Afegir i eliminar programes.
 Actualitzar el sistema.
 Administració del super-servidor (xinetd o inetd)
 Configuració del servidor HTTP Apache
 Modificar els paràmetres del servidor de correu postfix
 Gestió d'usuaris i grups
 Polítiques de seguretat
 Instal·lació i desinstal·lació de programari
 Configurador de maquinari comú (targetes de so, ratolí, joystick, targetes de xarxa, de televisió, impressores, escàners...)
 Creació de discs d'inicialització del sistema
 Càrrega de discs de controladors del fabricant (és capaç de llegir la majoria de fitxers .inf de Microsoft Windows)

Referències

Enllaços externs 

 Codi i documentació de YaST  
 Eines de YaST  
 YaST a openSUSE.org

Gestors de paquets lliures
FIAT

FIAT (acrònim italià de Fabbrica Italiana Automobili Torino) es va fundar el 1899 com a empresa fabricant d'automòbils per Giovanni Agnelli i altres socis. Posteriorment es va diversificar en nombrosos sectors, esdevenint el grup financer i industrial més important d'Itàlia. Ha tingut sempre la seva seu a Torí, en el Piemont, Itàlia occidental.

Després d'un període de difícil desenvolupament, marcat per diverses ampliacions de capital, la propietat de l'empresa passa a Giovanni Agnelli, que posteriorment esdevindrà senador durant el Feixisme i continuarà al front del grup fins a la fi de la Segona Guerra Mundial.
Per aquest motiu va arriscar perdre la propietat de l'empresa. Posteriorment Agnelli passà el control a Valletta, ja que el seu únic fill mascle morí en un accident d'aviació. Home de qualitats no gaire comuns, Valletta s'encarregà de dirigir una de les poques empreses italianes que no es va agenollar completament després de la derrota.

Gianni Agnelli, l'hereu i net de Giovanni, esdevingué president de la FIAT el 1966 i va romandre com a tal fins al seu 75è aniversari, quan les normes estatutàries el van obligar a cedir la presidència.
El càrrec va passar a l'ex-administrador delegat Cesare Romiti i posteriorment a un mànager genovès que treballà durant molts anys a la General Electric en els EUA, Paolo Fresco.
La crisi del grup portà el germà Umberto Agnelli a la presidència i després de la seva mort fou el torn de Luca Cordero di Montezemolo també president de la Ferrari; l'hereu designat per la família Agnelli, John Elkann, ha estat nomenat vicepresident a l'edat de 28 anys i altres membres de la famìlia formen part del consell d'administració. L'Administrador Delegat, Giuseppe Morchio, dimití quan Montezemolo fou nomenat president, i fou substituït per Sergio Marchionne, des de l'1 de juny del 2004.

Actualment Fiat Automobiles S.p.A. forma part de Fiat Group Automobiles, que pertany a Fiat Group, que inclou altres marques automobilistiques italianes com Alfa Romeo i Lancia entre d'altres.

Premis 

Llista de models Fiat que han guanyat el certamen Cotxe Europeu de l'Any:

 1967: Fiat 124
 1970: Fiat 128
 1972: Fiat 127
 1984: Fiat Uno
 1989: Fiat Tipo
 1995: Fiat Punto
 1996: Fiat Bravo/Brava
 2004: Fiat Panda II
 2008: Fiat 500 II

Vegeu també 
 FIAL Ranjangaon

Enllaços externs
Vidre crown

El vidre crown és, juntament amb el vidre flint, un dels tipus bàsics de vidre òptic, amb un índex de refracció proper a 1,5. Conté una quantitat elevada de calci i de potassi.

Referències 

Instruments òptics
crown
SaX

Sax és un programa per a la configuració de l'entorn de finestres XWindow desenvolupat per SuSE Linux que treballa juntament amb YaST.

Permet configuar una llarga llista de maquinari relacionat amb els entorns gràfics, pantalles, pantalles tàctils, ratolíns, teclats, targetes gràfiques, se sense dubte el programa de configuració de l'entorn XFree més potent que hi ha.

Entre les seves millors característiques, està el suport multimonitor i l'habilitació de forma comuna de l'acceleració 3D.

Programari lliure
Bajoqueta rock

Bajoqueta Rock és un grup de rock en valencià que es va formar l'any 1988 a Riba-roja de Túria, conegut per les seues actuacions excèntriques, les seues lletres rurals amb humor, i una varietat musical basada en el rock però que inclou tonades populars, cobles i d'altres ritmes festius. Un estil que el mateix grup bateja a les seues actuacions com a "rock rural".

El 2009 van editar un disc amb les cançons que es canten habitualment a l'estadi de Mestalla per a animar al València Club de Futbol com el famós Xe que bo!.

Discografia i cançons 
 A Pèl (1998)
 Corfoll
 Carxofes
 Rock del Pet
 Saia Casaia
 L'Ozó
 Proves Nuclears
 Rosa-Rosa
 X'acarrere Uo!
 La Xurra
 Tira-li Martí
 Ai! Xiqueta Meua
 Com va el Preu
 Tio Pep
 La Taronja No Funciona
 Tia Blassa
 Nana Rock
 Catalina la Garró 
 Rock Rural
 Rock Vertical

 Amb dos pinyols (2001)
 Història d'amor
 No et sofoques
 Quina quadrilla
 L'home dur
 Juga al trinquet
 Tomateta amb pimentó
 A juliol
 Marujin 
 Treballar a l'obra
 Jugar al truc
 Com a cagalló per séquia
 La taronja no funciona

Retruqu3 (2004)
 Polleta 
 Cançó monya
 Melonar en la lluna
 Abaejo
 El "minaor"
 Garrofera rumbera
 Hortènsia tenim un problema
 Navelina
 M'agrada
 La cobla
 Poupurri valencianes rock
 Melonar en la lluna (versió curta)
 Poupurri versió "discopauer"

 Ie, el de l'oli! (2010)

Referències

Enllaços externs 

 Videoclip del grup a YouTube
 Plana no oficial del club de fans el Minaor 
 Plana oficial, inaugurada el 2004
 

Grups de rock valencians en català
Riba-roja de Túria
Vidre flint

El vidre flint és, juntament amb el vidre crown, un dels tipus bàsics de vidre òptic, amb un baix nombre d'Abbe (i, per tant, amb una alta dispersió). Es defineix de manera convencional com a vidre amb un nombre d'Abbe comprès entre 55 i 50, o fins i tot menys. Habitualment presenta un índex de refracció que pot estar entre 1,45 i 2,00.

Una lent còncava de vidre flint generalment es combina amb una lent convexa de vidre crown per produir una lent amb un doblet acromàtic gràcies a la compensació de les seves propietats òptiques, cosa que redueix l'aberració cromàtica.

Pel que fa a la denominació flint (‘sílex’, en anglès), deriva dels nòduls de sílex (trobats en els dipòsits de guix del sud-est d'Anglaterra) utilitzats com a font de sílice d'alta puresa per George Ravenscroft cap a 1662 per produir un vidre de potassi i plom, precursor del vidre de plom anglès.

Tradicionalment, els vidres flint eren vidres de plom amb un contingut d'òxid de plom(II) d'entre el 4% i el 60%; la fabricació i l'eliminació d'aquests vidres era una font de contaminació. En molts vidres flint moderns, els òxids de plom són reemplaçats per altres òxids metàl·lics com el diòxid de titani i el diòxid de zirconi, sense alterar-ne significativament les propietats òptiques del vidre.

Instruments òptics
flint
Col·legi de Notaris de Catalunya

El Col·legi de Notaris de Catalunya és l'organització professional dels notaris que treballen en aquest país. Està situat a la Seu del Col·legi de Notaris de Catalunya, un conjunt arquitectònic catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local.

Organització 
Aplega un total de 510 notaries de Catalunya de les que 349 són a la província de Barcelona (144 a la capital), 61 a la de Girona, 35 a la de Lleida i 65 a la de Tarragona.

Es considera que va ésser fundat a Barcelona el 1395, any de concessió del privilegi de Joan I, en el qual, entre altres facultats, concedia als notaris la de reunir-se, resoldre assumptes corporatius o reglamentar sobre ells, però no portava el nom de Col·legi, que apareix el 1416. Era propi només de Barcelona i altres ciutats tenien els seus Col·legis. A més hi havia un Col·legi de Notaris reial que es va crear al .

Història 

L'any 1716 els Decrets de Nova Planta que reformaven de forma important la justícia a Catalunya, salven al seu article 49 el Col·legi, imposant, això sí la figura del 'Protector' de l'Audiència a les seves juntes.

El  (25 de juny de 1852) els dos Col·legis de Barcelona es van unificar i van perdre vigor els Col·legis d'altres ciutats i finalment es va dictar la Llei orgànica del Notariat de 28 de maig de 1862 que va crear 15 Col·legis a tot l'estat, amb una demarcació territorial equivalent a les antigues Audiències, que li donaven nom (així el Col·legi català va ser el Col·legi Notarial de Barcelona). El 10 de juny de 1862 els col·legis d'altres ciutats (Lleida, Tarragona, Tortosa, Vic, Girona, Castelló d'Empúries i Figueres) van quedar unificats amb el de Barcelona.

Del 1903 al 1906 hi va haver col·legis provincials, però van desaparèixer ràpidament tornant a la situació anterior. El 1932 el Col·legi de Barcelona va prendre el nom de Col·legi de Notaris de Catalunya (4 de juliol de 1932) que va perdre el 1939, però va recuperar el nom de 1932 per ordre de 5 de desembre de 1997 publicada el 21 de gener de 1998.

Avui les escriptures s'encapçalen amb el nom del notari, i «notari de l'Il·lustre Col·legi de Catalunya», amb una tendència creixent a normalitzar-se l'ús del català.

El Col·legi té l'arxiu notarial de protocols. Els registres des del  són uns 40.000 volums que poden ser consultats pels historiadors.

L'actual degà president és el notari Joan Carles Ollé Favaró. El vicedegà és el notari José Alberto Marín Sánchez.

Referències

Vegeu també 
 Arxiu Històric de Protocols de Barcelona

Enllaços externs 

 

Juristes catalans
Col·legis professionals de Catalunya
Entitats del Raval
Creus de Sant Jordi 2010
Notariat
Nakharar

Nakharar, en plural nakharark () era un títol nobiliari de la gran noblesa d'Armènia, de caràcter hereditari. Al  hi havia unes 170 famílies de nakharark. El seu significat és 'aquell que té la família' però l'origen podria derivar del persa nafa (nació) o nakh (inici o origen). Al cap de la família, se l'anomena nakharar, nahapet o tanuter. Els altres membres de cada família o casa governaven porcions del domini familiar.

Els nakharark tenien una gran autoritat i se'ls anomenava també ishkhans o prínceps. El sistema s'ha anomenat feudal, però hi ha grans diferències. Una sola persona governa de fet tot el patrimoni, però se'l considera propietat de tota la família extensa. Si un dirigent mor sense deixar hereu, una altra branca de la mateixa família es fa càrrec de les possessions. Només es podien vendre les propietats a un membre de la família o amb el permís de la família, i això podria explicar perquè les famílies de la noblesa armènia eren endogàmiques, per evitar la dispersió del patrimoni.

Els nakharark tenia el comandament sobre els nobles dels seus dominis, als que podien cridar a la guerra; si arribava el cas també podia formar una milícia amb els habitants dels seus territoris. Un nakharar era el jutge suprem i cap de l'administració, i recaptava els impostos. Fins i tot els bisbes i clergue els obeïen dins dels seus dominis.

Les principals famílers de nakharark eren:
 Kamsarakan (governaven Arxarunik i Shirak) amb seu a Ervandashat. Tenien el títol militar hereditari de sparapet o comandant suprem de l'exèrcit.
 Mamikonian (governaven Taron, Bagrevand i Aragadzotn) amb seu principal a Valarshapat però amb seus secundàries a Mouch i Olakan. Dvin estava als seus dominis. Els Mamikonian eren també sparapets hereditaris però d'infanteria.
 Siuni (governaven Siunia) amb seu a Dzlouk al districte de Phaitakaran
 Bagràtides (governaven Ingilene o Ankl, la vall de Tshorokh al Taiq, el país de Sper o Ispir i Baibert, el Kogovit, el Timoriq i Gogtn) amb seus a Ankl, Sembatavan, Sper, Bagaran i Dariunq (aquesta darrera al Kogovit). Tenien el títol hereditari de Tagadir (posa-corones, amb el dret de coronar els reis) i d'aspet (cap de la cavalleria).
 Reixtuní (governaven la regió del llac Van, regió anomenada Reixtunik al sud del llac, la província de Mokq, i el Beznunik al nord del llac) amb seu a Khelat.
 Artsruní (governaven el Petit Albag i Kordjaiq o Corduena) amb seu a Hadamakert. Tenien el títol hereditari d'Artsuvuní (porta àligues).
 Amatuní (governaven l'Airarat o Aragodzotn) amb seu a Osakan.
 Apahuní (governaven l'Apahunik al Turuberan) 
 Vahevuní (governaven part del Turuberan) amb seu a Mardali.
 Gnuní (governaven l'Akhiovit al Turuberan) amb seu a Malazgird.
 Karbelian
 Mandakuni
 Remposian

Referències

Vegeu també 
 Llista de nakharark
 Sepuh

Nakharark
Aielo

Geografia:
 Aielo de Malferit és un municipi de la Vall d'Albaida, al País Valencià.
 Aielo de Rugat és un altre municipi de la comarca valenciana de la Vall d'Albaida.
El gat negre

El gat negre és un relat d'Edgar Allan Poe, publicat el 19 d'agost de 1843 al Saturday Evening Post de Nova York, amb el títol original de The black cat.

Narrat en primera persona, el protagonista explica la seva peculiar relació amb un gat negre, "Plutó", que esdevé una mena d'aliat i alhora enemic en la relació amb la muller. Endut per la "llei de la Perversitat", el mata, però n'adopta un altre, també negre i borni, que l'indueix, segons el narrador, a assassinar la seva pròpia muller.

El conte acaba amb la descoberta del gat viu entre el cadàver descompost de la dona morta: Sobre el seu cap, amb la boca vermella oberta i l'únic ull com de foc, estava ajupida l'horrible bèstia, l'astúcia de la qual m'havia induït a l'assassinat, i el bram delator de la qual em lliurava al botxí. Havia emparedat el monstre a la tomba!

És el típic relat d'horror pur de Poe, hi apareixen els temes recurrents de tota la seva obra narrativa:  el mal pel mal, l'agonia aliada amb la decadència moral, la mort no completa, la irracionalitat d'una possessió demoníaca. Segons cita el seu traductor al castellà, l'escriptor Julio Cortázar, el crític Alfred Colling diu que es tracta d'una metàfora de la relació entre Poe, la seva muller Virginia i la gata Caterina. Per la psicoanalista Marie Bonaparte hi ha molts elements del subconscient en aquest conte, un dels més densos del corpus narratiu de Poe. En cinema es va fer una adaptació en la pel·lícula d'episodis Tales of Terror dirigida per Roger Corman (1963).

Referències 

Contes d'Edgar Allan Poe
Animals en l'art
Escut de l'Equador

L'escut de la República de l'Equador està format per un oval on es representa, a la part superior, el sol i els signes zodiacals d'Àries, Taure, Gèminis i Càncer, simbolitzant la posició equatorial de l'estat i els mesos que van de març a juliol, que és quan tingué lloc la Revolució de Març de 1845. Al fons es veu el volcà Chimborazo, el més alt del país, les neus del qual alimenten el gran riu Guayas, que desemboca al Pacífic i sobre el qual es troba el primer vaixell de vapor que navegà a l'Equador, anomenat també Guayas. El vaixell, en comptes de pal porta un caduceu, en representació del comerç i l'economia. Tota la composició és una al·legoria de la germanor entre les dues grans zones del país, la Sierra i la Costa, unides pel progrés.

Sobre l'oval es troba un còndor amb les ales desplegades, símbol del poder, la grandesa i la força de l'Equador. L'escut està flanquejat per quatre banderes nacionals i una branca de llorer (símbol de victòria) i una palma (la lluita per la independència i la llibertat) que sobresurten entre les banderes. A la part inferior hi ha un feix romà, símbol de la legalitat republicana.

Es va adoptar després de la revolució liberal de 1845, tot i que aleshores les banderes que el flanquejaven eren de color blanc, blau i blanc, símbol que havia substituït la tricolor, reintroduïda posteriorment, el 1860. L'escut d'armes en la seva forma actual fou aprovat pel Congrés equatorià el 31 d'octubre del 1900.

Forma part també de la bandera estatal, on està situat al centre.

Vegeu també 
 Bandera de l'Equador

Escuts d'armes amb destrals
Cultura de l'Equador
Equador
Chimborazo

Per a d'altres accepcions de Chimborazo vegeu Chimborazo (desambiguació)
El Chimborazo és un volcà extint de l'Equador, a la serralada dels Andes. És la muntanya més alta de l'estat, amb 6.263,47 metres  d'altura i està situada a només 160 km al sud de la línia equatorial. Sovint és anomenat Taita Chimborazo, que significà 'pare Chimborazo' en quítxua.

Precisament, pel fet que la Terra està més eixamplada a la zona equatorial, el cim del Chimborazo és el punt més allunyat del centre de la Terra (6.384.415,98 m), malgrat que, mesurat des del nivell del mar, les muntanyes més altes són les de l'Himàlaia.

El 1802, el baró Alexander von Humboldt, acompanyat d'Aimé Bonpland i l'equatorià Carlos Montúfar, n'intentà l'ascensió, però el grup hagué de tornar quan estava ja a 5.875 m a causa del soroche ('el mal d'altura'). La primera ascensió, la realitzà Edward Whymper l'any 1880, amb els germans Louis i Jean-Antoine Carrel. El mateix any, Whymper repetí l'ascensió per una via diferent, acompanyat dels equatorians David Beltrán i Francisco Campaña.

Referències 

Volcans de l'Equador
Sismils dels Andes
Muntanyes de l'Equador
Van Gogh (desambiguació)

Biografies:
 Vincent van Gogh, pintor neerlandès () 
 Theo van Gogh (marxant d'art), germà petit del pintor
 Theo van Gogh, cineasta neerlandès net de Vincent van Gogh (segle XX) 
 Art:
 Museu van Gogh, museu que allotja la col·lecció de la Fundació van Gogh a Amsterdam
 La Oreja de Van Gogh, grup de música pop-rock basc
 Cinema:
 Van Gogh (pel·lícula de 1948), pel·lícula francesa dirigida per Alain Resnais
 Van Gogh (pel·lícula de 1991), pel·lícula francesa dirigida per Maurice Pialat
Aberració esfèrica

L'aberració esfèrica és un tipus d'aberració òptica. És provocada pel fet que els rajos de llum que travessen el sistema lluny de l'eix (rajos perifèrics) tenen una distància focal diferent dels rajos que travessen el sistema prop de l'eix (rajos paraxials).

D'aquesta manera la imatge d'un punt no és un punt sinó una taca circular. És possible trobar una distància a la qual aquesta taca circular presenta una àrea mínima, que rep el nom de cercle de mínima confusió.

Òptica
Grup 10 de la taula periòdica

Els elements del Grup 10 de la taula periòdica són: 
 Níquel (28)

 Pal·ladi (46)

 Platí (78)

 Darmstadti (110)

Codificació de color de la taula de la dreta: Metalls de transició

El color negre del nombre atòmic indica que tots són sòlids a temperatura ambient, excepte el darmstadti, en el qual el color vermell ens indica que és un element sintètic i que no es troba a la natura.

Grups d'elements químics
Cultura de Kura-Araxes

La cultura de Kura-Araxes és el tipus cultural del neolític que es va desenvolupar a bona part de Transcaucàsia entre el 3600 i el 2000 aC, que tradicionalment s'ha considerat com la data del seu final; en alguns llocs podria haver desaparegut ja el 2600 o el 2700 aC. És considerada de transició entre la primera edat del bronze (representada per cultures de pobles seminòmades que vivien en poblets als altiplans d'Anatòlia, i que van produir el primer bronze de la regió) i el bronze mitjà.

S'inicia a l'últim període Calcolític (3600-3100 aC) i una de les seves característiques fou la ceràmica fosca. L'evidència més antiga d'aquesta cultura es troba a la plana de l'Ararat; es va estendre pel nord del Caucas cap al 3000 aC.

En conjunt, la cultura transcaucàsica primerenca, i la seva gran difusió, va incloure una vasta àrea d'aproximadament 1.000 per 500 km.

Va originar la cultura de Trialètia cap al 2200 aC.

El nom de la cultura es deriva del de les valls dels rius Kura i Araxes. El seu territori correspon a parts de la moderna Armènia, Geòrgia, Azerbaidjan i el Caucas.

Referències 

Cultures de l'Edat del bronze
Història de Geòrgia
Geografia històrica de l'Azerbaidjan
Cultures neolítiques d'Àsia
Kholka

Kholka és una confederació de tribus georgianes en què els representants de l'aristocràcia dels clans van sotmetre's als altres membres de la tribu i se n'asseguraren el poder. Part de la confederació de Deiaéne o Diaochi als segles XI aC i X aC, se'n van separar cap al segle IX aC i van originar un estat que es va dir Còlquida.

Referències 

Història de Geòrgia
Antics grups humans de Geòrgia
Bellús

Bellús és municipi del País Valencià situat a la comarca de la Vall d'Albaida.

Geografia 
El riu Albaida, que naix a la falda de la serra del Benicadell, al sud de la Vall d'Albaida, drena la vall i travessa la zona de matollar i pineda de la Serra Grossa (Comarques Centrals del País Valencià), creant transversalment un pas estret, el congost de les Aigües de Bellús o Estret de les Aigües entre els municipis de Benigànim i de Bellús al sud; i els termes i del Genovés i de Xàtiva al nord; entre la serra Grossa i la serra de la Creu. És l'únic pas natural entre les comarques de la Costera i la Vall d'Albaida.

Història 
En el seu terme, de 9,7 km², s'han trobat nombroses mostres de la cultura musteriana, pertanyents al paleolític mitjà. Parròquia annexa a la de Benigànim, va ser declarada independent el 1574. De gran importància és la batalla que tingué lloc dintre del seu terme, l'1 de setembre del 1522, durant la guerra de les Germanies en què les tropes reials, prèvia la presa de Xàtiva i Alzira, derrotaren els agermanats. Darrere l'expulsió dels moriscos, el 1609, el senyor territorial i primer marquès de Bèlgida, Francesc Bellvís, atorgà, l'11 de juny de 1611 carta pobla a 33 pobladors.

L'escut, aprovat pel Decret 2.478/1963, de 7 de setembre, publicat al BOE núm. 240, de 7 d'octubre de 1963, té el següent blasonament: Al primer, d'atzur, tres faixes d'or i al segon, de gules amb vuit besants d'or posats dos-dos-dos i dos, timbrat amb corona de marquès
L'escut va ser

Demografia

Edificis i llocs d'interés 
Hi ha la Cova de la Petxina i la font de l'Alfama; font termal d'aigües bicarbonatades, que surten a 39 °C. i que, en el  va donar lloc a un balneari que a mitjan segle passat arribà a ser un complex hostaler amb bones instal·lacions, on també s'envasava i comercialitzava l'aigua. Avui es troba totalment abandonat.

Del seu patrimoni cal destacar:

 Canal de Bellús a Xàtiva
 Ermita del Crist de la bona mort
 Església de santa Anna
 Palau dels Bellvís, segles XV-, restaurat en 2000.

Alcaldia 
Des de 2011 l'alcaldessa de Bellus és Susana Navarro Ferrando del Partit Popular (PP).

Referències

Vegeu també 
 Embassament de Bellús
 Canal de Bellús a Xàtiva

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística 
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat 
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca de Paco González, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment.
Trànsfuga

Trànsfuga és una denominació atribuïda en política a aquells representants que, elegits en les llistes d'un partit, no abandona el càrrec després de separar-se del partit que el presentà com a candidat. Apartant-se individualment, o en grup, del criteri fixat pels òrgans competents de les formacions polítiques que els han presentat, o havent estat expulsats d'aquestes, pacten amb altres forces polítiques per a canviar o mantenir la majoria governant, o bé dificulten o fan impossible a dita majoria el govern de l'entitat.

La moral occidental castiga amb severitat el transfuguisme, encara que des del punt de vista legal és molt difícil d'impedir. Un dels casos més coneguts de transfuguisme a Espanya, els darrers anys, va ser el cas d'Eduardo Tamayo i Maria Teresa Sáez, antics militants del PSOE, que va provocar el 2003 la dissolució anticipada de l'Assemblea Legislativa de la Comunitat de Madrid.

També a l'àmbit valencià va tenir ressò el cas que va envoltar l'ex-president de la Generalitat Valenciana i ex-portaveu del govern espanyol Eduardo Zaplana, del PP, qui va arribar a l'alcaldia de Benidorm l'any 1991 gràcies al vot d'una trànsfuga del PSPV.

Referències 

Política
Saspers

Els saspers (en georgià სასპერები) era el nom que tenia una confederació tribal dels georgians. Els muskhi van emigrar cap al nord al , i al  els seus descendents, els meskhi, s'havien establert a la Geòrgia central i formaven una confederació que al segle següent Heròdot anomena confederació dels saspirs. A finals del  es van enfrontar amb els Aquemènides, que van ocupar el sud del país i no els van poder sotmetre. Al  els saspers van ocupar la part oriental de la Còlquida. Aquesta confederació, com havia passat amb els seus veïns occidentals, segurament es va convertir en un regne anomenat Regne d'Ibèria (probablement derivat de Saspers = Speri = Hberi = Iberi).

A les fonts clàssiques són anomenats saspirs (en llatí saspires o saspiri, en grec antic Σάσπειρες, Σασπειροί) i es diu (Heròdot i Esteve de Bizanci) que eren un poble que vivia al sud de la Còlquida i al nord de Mèdia a la regió centre-oriental d'Ibèria, però Apol·loni de Tíana els situa a la costa. Estaven inclosos a la satrapia XVIII de Pèrsia al segle V aC i vestien i anaven armats de manera similar als colquis, és a dir portaven cas de fusta, petits escuts de pell, llances curtes i espasa.

Referències 

Història de Geòrgia
Antics grups humans de Geòrgia
Grups humans de Pèrsia
Artag d'Ibèria

Artag en georgià: არტაგ (també Artoces), fou un rei d'Ibèria del Caucas que va governar des del 81 aC al 65 aC (o 78 a l3 aC segons Tumanoff). Se l'esmenta (com Artoces) en els relats de la Tercera Guerra Mitridatica d'Apià, Dió Cassi, Eutropi, Festus i Orosi. La identificació d'Artaces amb Artag és discutida i alguns autors l'identifiquen amb l'Arik o Aderc (არიკ ადერკ) de les cròniques medievals georgianes, que diuen que fou el fill i successor d'Artàxies I d'Ibèria i que el país fou devastat pels perses, però les fonts llatines només parlen de la seva participació en la guerra contra Roma al costat de Mitridates VI del Pont i de Tigranes II d'Armènia.

El 65 aC els romans dirigits per Pompeu van entrar al país. Artag alarmat per l'ocupació romana de la veïna Albània del Caucas, i sabedor que no podria resistir, va demanar la pau i es van iniciar converses, però Pompeu, sospitant que el rei tractava de perdre temps per reforçar les fortaleses i sabent que s'estava armant en secret per caure sobre els romans en la seva marxa per les muntanyes caucàsiques, va interrompre les negociacions i va marxar directe cap al centre del país, sense continuar la cerca del fugitiu Mitridates del Pont, atacant la fortalesa d'Armazi (Harmozica) que va ser presa, igual que la de Sausamora (Tsitsamuri, prop de Mtskheta).

Artag es va escapar a l'altre costat del riu Mtkvari, i va cremar el pont perquè no l'empaitessin. Al sud del riu el país va quedar ocupat pels romans. Artag va fer ofertes de pau però Pompeu no les va escoltar. Pompeu després d'ocupar les fortaleses, va travessar el riu, i va pujar per la vall de l'Aragvi, però es va trobar amb una ferotge resistència per part de l'exèrcit d'Ibèria, al que finalment Pompeu va derrotar. 9000 georgians van morir en aquesta batalla, on les dones van combatre al costat dels homes i 10.000 van ser fets presoners. Quan Artoces va veure que Pompeu també creuava el Pelorus (Aragvi), va tornar a demanar la pau i va enviar a Pompeu ofrenes (inclòs un tron, una taula d'or i un llit) i els seus fills com a ostatges, i els romans van decidir acceptar.

Pompeu va exigir l'abdicació d'Artag, i va posar al tron a un nou rei, Parnavaz II, fill d'Artag, que va ser coronat; encara que Artag va perdre la corona, la institució en va sortir intacta, si bé el nou rei va haver de ser amic-client dels romans. En els anys successius de fet, la influència romana desapareixerà.

Notes

Bibliografia 
 

Reis d'Ibèria
Saurmag I d'Ibèria

Saurmag va ser un rei d'Ibèria que suposadament va governar durant 75 anys del 237 aC al 162 aC. Va succeir al seu pare Parnavaz I d'Ibèria (Farnabaz o Farnabaces I) que hauria mort molt vell (uns 90 anys si hem de creure a les cròniques).

Segons els relats de les cròniques, els nobles es van unir contra el rei i el volien matar, però Saurmag se'n va assabentar i es va refugiar a la terra dels dzurzuks (ancestres dels moderns vainakhs (txetxens i ingúixos), d'on la seva mare era originària. Amb l'ajut dels dzurdzuks, Saurmag va derrotar els revoltats i va crear una nova noblesa directament dependent de la corona.

El 190 aC els Selèucides van perdre Armènia que va quedar en mans dels governadors Artaxes I i Zariadres, que es van proclamar reis d'Armènia i d'Armènia Soféna. Les lluites per la corona a Ibèria afebliren el regne i els armenis van ocupar la Gogarèna i la Khorzèna. Tanmateix el regne d'Egrissi va aprofitar per apoderar-se d'una part dels territoris occidentals. Segons les cròniques Saurmag va restar favorable a la política selèucida com havia estat el seu pare, però el seu propi nom, d'origen iranià, mostra els llaços que existien amb aquesta cultura. Saurmag hauria introduït el culte de les deitats Ainia i Danina.

Si tal com diuen les cròniques va morir vers el 160 aC, i comptant que no podia ser un infant quant va arribar al tron, hauria viscut uns cent anys. No va deixar fills mascles, però si una filla, que estava casada amb un noble iranià, Mirian o Mirvan I, al que va adoptar com a fill.

Referències 

 

Reis d'Ibèria
Dinastia Parnavaziani
Mitridates d'Ibèria

Mitridates va ser rei d'Ibèria del Caucas cap a l'any 34. És el personatge que més probablement es pot identificar amb l'Adreki d'Ibèria de les fonts georgianes.

En aquest any els romans li van demanar ajuda contra el rei Arshak d'Armènia, fill del rei dels parts Artaban III. El rei va enviar un exèrcit sota el comandament del seu fill i hereu Pharsman que va ocupar Artaxata, la capital d'Armènia i va matar Arshak, posant al tron a son propi germà Mitridates. El rei part envià al seu fill 'Orodes amb un exèrcit. Els georgians van demanar ajuda als albanesos i als sàrmates. A la batalla Pharsman va ferir mortalment a Orodes, i els parts es van desbandar, retirant-se del país. Mitridats tot i això va ser cridat a Roma per Cal·lígula i deposat pocs anys després (37).

Referències 
 

Reis d'Ibèria
Dinastia Parnavaziani
Persones de Mtskheta
Benicolet

Benicolet és una població del País Valencià a la comarca de la Vall d'Albaida.

Història 
Lloc d'origen andalusí. Fou conquerida per Jaume I i cedida, l'any 1258, a Joan de Bardaxí. L'any 1609, abans de l'expulsió dels moriscos, estava habitat per 35 famílies morisques. Va estar integrada en la baronia de Llutxent, sota el senyoriu del Maça de Liçama, i, posteriorment pertangué al marquesat de Dos Aguas.

Demografia i economia 
Durant el  ha sofrit una forta emigració, cap a València i Barcelona fonamentalment, la qual cosa ha fer que la seua població actual –2002— siga de 508 habitants, de gentilici benicoletans. Un 97,68% dels habitants parlen valencià i un 43,72% saben el castellà segons el cens de 2001

Edificis d'interès 
Com a referents arquitectònics tenim l'església de sant Joan Baptista i un riurau mig arruïnat que passa pràcticament inadvertit entre cultius i altres edificacions.

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Benicolet és Mateo Prats Prats del Partit Popular (PP).

Demografia

Personatges il·lustres 
 Joan Baptista Prats i Català, polític socialista i professor universitari.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística 
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment.

Municipis de la Vall d'Albaida
Parnavaz II d'Ibèria

Parnavaz II o Farnabaz (Farnabazes, en gerogià ფარნავაზი) fou rei d'Ibèria al Caucas, el segon de la dinastia Artàxida, del 64 aC al 33 aC o 63 a 30 aC segons Tumanoff. En les fonts clàssiques se l'esmenta com Farnabazus, però alguns autors suposen que fou el mateix rei que el Bartom o Bratman de les cròniques georgianes.

Al cap d'un temps de pujar al tron, succeint al seu pare Artag, va començar a ignorar la influència romana establerta el 65 aC. L'any 36 aC un exèrcit romà dirigit per Publi Canidi Cras (Publius Canidius Crassus), enviat per Antoni, es presenta al país. Parnavaz va haver de tornar a ser aliat de Roma i ajudar a aquesta contra el rei Zober o Zobéra de l'Albània del Caucas. L'exèrcit romà, ajudat pel de Parnavaz II, va continuar fins a Albània (l'Azerbaidjan) on el rei Zobéra va ser obligat també a esdevenir aliat de Roma.

Les cròniques georgianes no documenten aquests fets i destaquen l'activitat de Mirian o Mirvan, el fill de Parnajom que estava exiliat a l'Iran. Mirian va retornar a Ibèria al front d'un exèrcit iranià, va derrotar i matar a Parnavaz II (Bartom en les cròniques georgianes) i es va proclamar rei restaurant la dinastia Nebròtida.

Aquest Bartom o Parnavaz II havia adoptat Kartam, que era un descendent de Kuji, el governant d'Egrisi (Còlquida) en temps de Parnavaz I, però Kartam hauria mort també en la batalla contra Mirian. No obstant això, Kartam va deixar una esposa embarassada, i aquesta va fugir a Armènia on va donar a llum un fill de nom Aderki o Adreki (Aderc a les fonts clàssiques).

Notes

Bibliografia 
 

Reis d'Ibèria