alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Saul Alinsky

Saul David Alinsky (30. ledna 1909 Chicago, Illinois – 12. června 1972 Carmel-by-the-Sea, Kalifornie) byl americký teoretik aktivismu. Jeho nejvýznamnějším spisem jsou Rules for Radicals („Pravidla pro radikály“) z roku 1971.

Život 
Narodil se do rodiny ruských Židů v Chicagu. Vystudoval archeologii a kriminologii a 8 let pracoval v Illinois jako kriminolog. Svou první kampaň začal v roce 1938. Od roku 1940 školil aktivisty. Za svou činnost byl i ve vězení.

Dílo 
 Reveille for Radicals (1946)
 John L. Lewis (1949)
 Rules for Radicals (1971)

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 

Američtí aktivisté
Američtí spisovatelé 20. století
Američtí Židé
Absolventi Chicagské univerzity
Narození v Chicagu
Narození v roce 1909
Narození 30. ledna
Úmrtí v roce 1972
Úmrtí 12. června
Muži
Úmrtí v Carmel-by-the-Sea
Petr z Mladoňovic

Petr z Mladoňovic (kolem roku 1390, Mladoňovice – 7. únor 1451) byl český spisovatel a kazatel.

Život 
Pocházel z jihozápadní Moravy. O jeho dětství není nic známo. V roce 1409 se stal bakalářem svobodných umění na pražském vysokém učení (Karlově univerzitě). V té době už naplno probíhal zápas mezi příznivci a odpůrci reforem tehdejší katolické církve. Petr se přimkl na stranu reformátorů a to ho přivedlo přímo do centra dění. Jako písař ve službách rytíře Jana z Chlumu byl průvodcem M. Jana Husa na jeho cestě na kostnický koncil, kde s ním věrně setrval po celou dobu jeho procesu až do smrti (1415). Mladoňovicův spisek, který o těchto událostech sepsal, se v domácím prostředí brzo rozšířil a stal se důležitým pramenem pro pochopení kostnických událostí (akta koncilu se totiž nedochovala). Následujícího roku byl také svědkem popravy Husova přítele, učeného M. Jeronýma Pražského. Obě události na něj hluboce zapůsobily a předurčily jeho dráhu po zbytek života.

Roku 1416 byl jmenován mistrem na pražské univerzitě, kde napomáhal vítězství husitské věci. Od roku 1420 působil jako kazatel v kostele svatého Michala nedaleko Staroměstského náměstí v Praze. Od roku 1426 byl děkanem na univerzitě.

V průběhu husitského hnutí se účastnil mnoha debat (velké hádání o ornátech, polemika proti Václavu Korandovi, protesty proti Zikmundu Korybutovičovi atd.), vždy vystupoval proti táboritům. Jelikož nesouhlasil ani s husitským arcibiskupem Janem Rokycanou, byl vypovězen z Prahy, vrátit se mohl až po dvou letech. Roku 1439 se stal v kostele sv. Michala farářem a později i rektorem univerzity. Roku 1448 se ještě účastnil jednání o potvrzení kompaktát.

Dílo 
Přínos jeho díla nespočívá v kráse literatury, ale pouze v obsahu. Ve svých dílech se snažil držet ověřených fakt.
 Relatio de magistri Joannis Hus causa in Constantiensi consilio acta – zpráva o průběhu procesu v Kostnici, česky vyšel r. 1533 pod názvem Spis o utrpení Mistra Jana Husa.
 Narratio de magistro Hieronymo Pragensi pro Christi nomine Constantiae exusto – vyprávění o procesu s Jeronýmem Pražským v Kostnici.

Odkazy

Poznámky

Literatura 
 
 HLAVÁČEK, Petr et al. Kacířská univerzita: osobnosti pražské utrakvistické univerzity 1417–1622. Vyd. 1. Praha: Togga, 2013. 159 s. . [Stať „Petr z Mladoňovic" je na str. 30–33.]

Související články 
 Husitství
 Husitská literatura
 Jan Hus

Externí odkazy 
 
 
 Petr z Mladoňovic na husitstvi.cz
 
 

Husitští teologové
Čeští spisovatelé vědecké literatury
Děkani Filozofické fakulty Univerzity Karlovy
Rektoři Univerzity Karlovy
Úmrtí v roce 1451
Muži
Husitští kazatelé
Narození v Mladoňovicích (okres Třebíč)
Pražští husité
Obecná biologie

Pojmem obecná biologie se jednak může myslet průřezový obor biologie pojednávající o společných základech živých soustav, jednak se jím může myslet biologie nezávislá na konkrétní historii života na planetě Zemi, tj. obecná nauka o možném vývoji živých systémů kdekoliv ve Vesmíru. V tomto druhém smyslu ji popsal Stuart Kauffman ve své knize Čtvrtý zákon.

 
Biologické obory
Biologická systematika

Systematika (taxonomie) (z řec. slova systema) vědecky zkoumá druhy a druhovou diverzitu organismů a všechny vztahy mezi nimi. Je součástí biologie. Je nadřazená slovu taxonomie, se kterým se však významově překrývá (taxonomie je teorie a praxe klasifikace organismů podle určitých pravidel do jednotlivých hierarchicky uspořádaných taxonomických kategorií).

Dělení systematiky 
Systematika má následující součásti:
 biologická nomenklatura – systematické pojmenování druhů organismů i dalších taxonů,
 klasifikace – řazení do skupin podle určitých pravidel,
 taxonomie sensu stricto – teoretická taxonomie,
 mikrotaxonomie – taxonomie druhů a taxonů nižších kategorií,
 makrotaxonomie – taxonomie vyšších taxonů než druh.

Základní taxonomické kategorie jsou tyto:
 říše = regnum
 kmen, oddělení = phyllum, divisio
 třída = classis
 řád = ordo
 čeleď = familia
 rod = genus
 druh = species

Současná podoba systému 

Rozdělení všech živých organismů je složité, problematické a nejednotné.

Organismy se obvykle dělí do tří domén:
 Archaea
 Bakterie
 Eukaryota

V současné době však již víme, že Eukaryota jsou vnitřní skupinou archeí, takže doména Archaea bez zahrnutí eukaryot je nejspíš parafyletická.

Eukaryota se v současné době zpravidla dělí do několika superskupin, které nejsou vymezeny morfologicky, ale vykazují shodné molekulární znaky:

Amorphea (Amoebozoa – Obazoa) – CruMs – TSAR – Archaeplastida – Cryptista – Haptista – Hemimastigophora
Toto dělení se postupně prosazuje ve znamení pádu tradičních říší, které nevyhovovaly současnému pohledu na reálnou fylogenezi organismů, ale jejich systém je snadno uchopitelný například pro středoškolské učebnice, kde stále přetrvává, jde o tyto taxony: Protozoa (prvoci) — Metazoa (živočichové) — Fungi (houby) — Plantae (rostliny) — Chromista (chromisté)

Poznámky

Reference

Externí odkazy 
 
 http://www.biolib.cz/index.php?text=viewtree&id=14772 – Strom rozdělení živých organismů

 
Systematika
Systematika
Ondřej z Brodu

Ondřej z Brodu, latinsky též Andreas de Broda, (* kolem 1360 Český Brod, † 1427 Lipsko) byl český římskokatolický kněz, teolog, pedagog a mnohoobročník.

Život 

Pocházel z Českého Brodu. Univerzitní studia dovršil roku 1384 titulem bakaláře a roku 1387 byl jmenován mistrem. Roku 1388 byl promován na doktora teologie. Vyučoval teologii na artistické fakultě pražské univerzity, kde byl jmenován děkanem a roku 1407 rektorem, dlouhodobě byl ideovým odpůrcem svého kolegy Jana Husa. Do roku 1409 působil na univerzitě v Lipsku. V letech 1409–1422 byl svatovítským kanovníkem a vlastnil kanovnický dům na Hradčanském náměstí. V letech 1412–1418 držel také úřady kanovníka Vyšehradské kapituly, kanovníka Kolegiátní kapituly Všech svatých na Hradě pražském, prebendu ve Kbelích a obedienci v Řisutech.

Podporoval Dekret kutnohorský o národnostním rozdělení univerzity. Roku 1413 byl pro své názory nucen opustit Čechy, roku 1420 uprchl do Žitavy a dále před husity utekl roku 1427 až do Lipska, kde 16. října zemřel.

Dílo 
 Kadlec, Jaroslav (ed.):Traktát mistra Ondřeje z Brodu o původu husitů. Tábor : Muzeum husitského revolučního hnutí, 1980. 35 s. (latinsky)

Odkazy

Reference

Literatura 
 
 PODLAHA Antonín: Series praepositorum, decanorum, archidiaconorum, aliorumque prelatorum.... Praha 1912, s. 59-61
 PODLAHA Antonín: Supplementum primum ad Seriem praepositorum, decanorum, archidiaconorum... Praha 1916, s. 4b, 5

Související články 
 Husitství
 Husitská literatura

Externí odkazy 

Ondřej, z Brodu
Ondřej, z Brodu
Ondřej, z Brodu
Rektoři Univerzity Karlovy
Děkani Filozofické fakulty Univerzity Karlovy
Narození v Českém Brodě
Kanovníci svatovítské kapituly
Kanovníci staroboleslavské kapituly
Kanovníci kapituly Všech svatých
Úmrtí v Lipsku
Muži
Jan Čapek (táborita)

Jan Čapek (2. pol. 14. stol. – 1. pol. 15. stol.) byl český spisovatel a husitský kněz.

Život 
Čapek poznal učení Jana Husa v Praze. V letech 1414 až 1420 pak žil v Sezimově Ústí a okolních obcích, kde se začal podílet na vzniku táborského hnutí, jehož se stal nadšeným zastáncem. Z té doby také pochází nejvíc jeho děl. V letech 1422 až 1429 působil jako farář v Klatovech.

Proslul jako řečník, zaujímal mezi tábority významné místo po boku Mikuláše Biskupce, účastnil se válečných výprav, prosazoval písně u válečníků i u dětí. Jan Čapek se věnoval nejen psaní a skládání písní, traktátů a chorálů, byl znám i jako překladatel. Je mu přisuzováno autorství husitské skladby Ktož jsú boží bojovníci.

Dílo 

 Dietky, Bohu zpievajme – píseň složená k oslavě vítězství na Vítkově
 Ktož jsú boží bojovníci – zapsána v táborském (jistebnickém) kancionálu
 Píseň o desateru božím přikázání – zapsána v táborském (Jistebnickém) kancionálu
 Píseň o modloslužení – zapsána v táborském (Jistebnickém) kancionálu

Odkazy

Reference

Literatura 
 FORST, Vladimír ed. et al. Lexikon české literatury: osobnosti, díla, instituce. Svazek 1 (A–G). Vyd. 1. Praha: Academia, nakladatelství Československé akademie věd, 1985. 900 s. . [Stať Jan Čapek je na str. 375–376; autor Emil Pražák.]

Související články 
 Husitství
 Česká literatura v období husitství

Externí odkazy 
 

Husitští kazatelé
Čeští básníci
Narození ve 14. století
Úmrtí v 15. století
Muži
Táborští husité
Autor

Autor či autorka je původce díla. Slovo pochází z latinského autor, auctor, což znamená původce, tvůrce. Původně slovo znamenalo „rozmnožovatel“ – z latinského augere (resp. jeho trpného příčestí auctus) = zvětšovat, množit.

Autorstvím a oprávněními autora k dílu se zabývá právní odvětví zvané autorské právo, v České republice kodifikované v autorském zákoně.

Související pojmy 

 autorské čtení – kulturní pořad, kde spisovatel čte nebo recituje své vlastní literární dílo; často spojeno s autogramiádou
 autorské divadlo – divadlo uvádějící své vlastní, původní hry, např. Divadlo Járy Cimrmana
 autorský film – film, který je především dílem jednoho umělce (případně umělecké skupiny), který je jeho scenáristou, režisérem, často i hereckým protagonistou, autorem hudby, výtvarníkem, kameramanem, střihačem, producentem apod. Typicky jde o nezávislé, často nízkorozpočtové filmy, ale není to pravidlem. Autorským filmařem byl např. Charlie Chaplin.

Odkazy

Související články 
 Spisovatel

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 

Autorské právo
Dílo

Dílo je výsledek nějaké služby nebo lidské činnosti; obvykle se jedná o věc, konkrétní předmět nebo i jejich ucelený soubor apod. Je-li dílo výsledkem tvůrčí činnosti osoby – původce – autora nebo kolektivu osob, jedná se o autorské dílo. Dílo může být i nehmotné povahy (hudba či počítačový program). Jako dílo je označována i směs pro přípravu uzenin.

Související články 
 Autorské právo
 Plagiát
 Kompilát
 Kopie
 Copyleft
 Licence
 Umělecké dílo

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 

Autorské právo
Kopie

Kopie je další exemplář vyrobený podle originálu bez tvůrčích zásahů. Může jít o opis, průpis, průklep, otisk, obtisk, obtah, snímek nebo věrnou napodobeninu.

Pro rozmnožování písemných a grafických materiálů existují rozmnožovací stroje (kopírovací stroje). Bankovky a jiné ceniny jsou opatřeny různými ochrannými prvky, které mají znemožnit okopírování nebo umožnit odlišení kopie od originálu.

Z hlediska autorského práva je kopie věrná napodobenina díla. Je-li uvedena s identifikačními znaky napodobitele, může jít o licencovanou kopii, je-li zcela bez označení, může jít o plagiát.

Ve výtvarném umění se lze setkat s rozlišením pojmů:
 autorská kopie, replika – kopie vytvořená autorem původního díla<ref name="Slovník">Blažíček, Oldřich J., Kropáček, Jiří: Slovník pojmů z dějin umění. Odeon, Praha 1991. ISBN 80-207-0246-6 s. 108</ref>
 dobová kopie – vzniklá v době blízké době vzniku originálu
 padělek, falzum – kopie podvodně vydávaná za originál
 reprodukce – mechanické rozmnožení díla (např. ofsetový tisk grafiky), které není považováno za kopii
 věrná kopie – kopie, která technikou i výtvarným vyzněním usiluje o co nejvěrnější přiblížení originálu
 volná kopie – napodobenina původního díla, která se přes celkovou podobnost v detailech nebo výtvarném vyznění odlišuje, obsahuje autorský vklad tvůrce kopie
 faksimile'' – věrná, přesná kopie vystavovaná místo vzácného originálu, nejčastěji rukopisu či tisku, ale též přesná kopie plastického či umělckořemeslného díla

Související články 
 autor
 copyright
 copyleft
 dílo
 licence
 faksimile
 kompilát
 plagiát

Reference

Externí odkazy 
 
 

Autorské právo
Rozmnožování
Technologie
Psaní a čtení
Kompilát

Kompilát nebo kompilace ( compilare, drancovat, obírat) je dílo, které vzniklo sloučením prvků jiného díla jiného autora či jiných děl jiných autorů, přičemž neobsahuje „nic původního“ (myšlenky, názory atp.) a současně necituje autora původního díla či autory původních děl.

Internetová jazyková příručka uvádí podle:
 ASCS: nepůvodní dílo odborné nebo vědecké literatury vzniklé sestavením poznatků z jiných prací bez uvedení pramenů, kompilát
 SSČ: nesamostatná práce vzniklá využitím cizích poznatků
 SSJČ: práce vzniklá snůškou rozmanitých cizích poznatků.

Národní knihovna ČR uvádí:
 Kompilace (compilation) je odborný text, který vznikl sestavením poznatků z jiných děl. Na rozdíl od plagiátu však nepřebírá celé hotové pasáže bez citování původního zdroje ani nepředstírá svou původnost.

Kompilování neboli sestavování díla z různých zdrojů, příp. děl různých autorů atp. je postup přirozený při tvorbě některých typů publikací (encyklopedie, antologie, články na Wikipedii aj.) a jejich aktualizaci. Podmínkou však je, že zdroje, z nichž bylo čerpáno, jsou citovány dle platné normy či uvedeny tak, aby je uživatel (čtenář) mohl dohledat.

Stejně tak autor kvalifikační práce (bakalářské, diplomové atp.) může jako metodu či jednu z metod zvolit kompilování, ovšem musí na tuto skutečnost upozornit a převzaté části citovat dle platné normy či zvyklostí v daném oboru neodporujících citační normě.

Zcizené dílo se obecně označuje jako plagiát. Vydávat dílo jiného autora či autorů za vlastní je neetické a autor takového díla (literárního, odborného, vědeckého, hudebního aj.) porušuje autorský zákon.

Pojmy kompilace, kompilát 
Patrně v souvislosti s koncovkou -át shodnou ve slovech „kompilát“ a „plagiát“ máme tendenci vnímat „kompilát“ ve smyslu díla nepůvodního, zatímco „kompilaci“ ve smyslu výkladu Národní knihovny. Ovšem Akademický slovník cizích slov (ASCS) uvádí pojmy „kompilace“ a „kompilát“ jako synonyma (viz výše).

Odkazy

Reference

Související články 
 Bibliografická citace – citační norma ČSN ISO 690:2011
 Citace
 Rešerše
 Kompilační studie

Autorské právo
Literární pojmy
Měšťan

Měšťan může znamenat:

 viz Měšťanstvo
 Přísežný měšťan
 Měšťan (pivo) – značka piva vařená v holešovickém pivovaru v Praze

příjmení
 Aneta Měšťanová (* 2000), česká modelka
 František Měšťan (1896–1945) – sládek uherskobrodského pivovaru a protinacistický odbojář
 Ladislav Měšťan (* 1941), československý vodní slalomář
 Zdeněk Měšťan (* 1944), československý vodní slalomář

Externí odkazy
Cookie

Cookie může být:

 HTTP cookie – malé množství dat v protokolu HTTP, která WWW server pošle prohlížeči, který je uloží na počítači uživatele
 Cookie (hra) – videohra pro počítače ZX Spectrum

Externí odkazy
Request for Comments

RFC (, tj. žádost o komentáře) je v informatice označení řady dokumentů popisujících internetové protokoly, systémy apod. Jak název napovídá, RFC jsou považovány spíše za doporučení než normy (standardy) v tradičním smyslu (jako je například ČSN nebo ISO). Přesto se RFC dokumenty řídí drtivá většina Internetu. Vše je založeno na principu: „dodržuj doporučení, nebudeš mít problémy“ (při komunikací s jinými účastníky Internetu).

Charakteristika 
Jednotlivé RFC dokumenty vydává editor RFC podle příkazů Internet Architecture Board. Každé RFC má při zveřejnění přiděleno číslo. Žádné jednou vydané RFC se nikdy neruší, pouze se v budoucnu může upravit vydáním novějšího RFC.

Všechna RFC lze volně získat na adrese https://www.ietf.org/standards/rfcs/ a na mnoha dalších místech. Každé RFC je dostupné v podobě čistého ASCII textu (v angličtině), ze kterého se tvoří i další verze (např. HTML, PDF apod.).

Na rozdíl od klasických norem a standardů vydávaných klasickými normotvornými institucemi (jako např. ISO, ANSI apod.) vznikají RFC poněkud jiným způsobem. Původními autory jednotlivých RFC jsou obvykle konkrétní experti, kteří se snaží řešit konkrétní problém, jehož řešení nabídnou ve formě návrhu RFC Internetové veřejnosti (jako tzv. Internet Draft). Pokud je dané řešení (často již dobře fungující v rámci nějakého pilotního provozu) uznáno za přínosné, dokument se vydá jako RFC.

Toto pragmatické řešení standardů sestavovaných jednotlivci či malými skupinami na základě praktických zkušeností má mnohé výhody oproti formálnějším procesům standardizačních komisí u úřadů typu ISO. Standardy vytvořené pomocí RFC jsou (vzhledem k neexistenci jakékoli skutečné moci na jejich vynucování) až na výjimky dodržovány, přičemž pomohly rozšíření Internetu do dnešních celosvětových rozměrů.

Jistá neformálnost procesu vytváření RFC dokumentů se zrcadlí v tradici vydávání žertovných RFC, které jsou publikovány obvykle na apríla každého roku.

Bližší informace o procesu tvorby RFC jsou uvedeny v RFC 2026 (The Internet Standards Process, Revision 3).

První RFC dokument (RFC 1, Host Software) napsal Steve Crocker z Kalifornské univerzity a byl vydán 7. dubna 1969.

Externí odkazy 
 
 IETF RFCs
 Editor RFC
 FAQs – FAQ a RFC

Internet
Standardy
Afrikánci

Afrikánci je novější označení pro potomky nizozemských, francouzských a německých přistěhovalců v Jižní Africe, ve větší míře používané až po Búrských válkách na přelomu 19. a 20. století. Do té doby se hovoří o tzv. Búrech.

Byli to původně potomci nizozemských, francouzských, německých a belgických protestantů, Kalvínových stoupenců, kteří během 17. a 18. století emigrovali z Evropy do Jižní Afriky, oblasti kolem mysu Dobré naděje, již od roku 1652 do roku 1795 ovládala nizozemská Východoindická společnost. Tato směska přistěhovalců vytvořila vlastní dialekt, afrikánštinu, kterou dodnes hovoří velká část bílého obyvatelstva Jihoafrické republiky, v rámci něhož tvoří Afrikánci většinu.

Búrové (z nizozemského výrazu Boer – Sedlák) byli převážně usedlí zemědělci. Polokočovní sedláci, kteří se pohybovali na východním pomezí kolonie se nazývali Trekboers (potulní sedláci). Novousedlíci na západě Kapského mysu se označovali jako Kapští Holanďané. Osamělí pionýři, co pronikali za východní hranici kolonie během migrační vlny nazvané později Velká cesta se označovali za Voortrekkers – Průkopníky – doslovně výraz znamená “ti co jdou kupředu”.

Poté, co v 30. a 40. letech 19. stol. ovládli Kapský mys Britové, emigrovali Búrové z ovládané oblasti Kapského mysu na sever od řeky Orange, do oblasti původně obývané černošským obyvatelstvem, odsud uprchnuvšího ve strachu před obávanými Zuluy, vedenými náčelníkem Šakou. Část Búrů se přesunula i do oblasti dnes nazývané KwaZulu-Natal. Zulové to považovali za porušení smlouvy, kterou uzavřeli s Brity, a Búry napadli. Zabili přitom jejich vůdce Pieta Retiefa a Gerharda Maritze a téměř polovinu Voortrekkerů, kteří je následovali.

Zabité vůdce nahradil Andries Pretorius a v bitvě u Krvavé řeky 16. prosince 1836 s malým kontingentem Voortrekkerů Zuluům porážku oplatil. V roce 1839 pak ustavili na dobytém území Natalskou republiku. Druhým státním útvarem vytvořeným Búry byl Svobodný stát Oranžsko.

Tyto dva státy existovaly až do jejich spojení a začlenění mezi kolonie pod správou Británie během druhé búrské války (1900, resp. 1902).

Gregory Stanton se domníval, že útoky na bílé farmáře představují včasné varování a známky genocidy proti Afrikáncům a jihoafrickou vládu kritizoval za nečinnost v této otázce. Poukazoval také na to, že míra vražd bílých ("etnicko-evropské zemědělce" ve své zprávě, která zahrnuje i neafrikánské zemědělce evropského původu) je čtyřikrát vyšší než v jihoafrické populaci obecně. V JAR je zhruba 40 000 bílých farmářů. Od roku 1994 jich, v rámci tisíců útoků na farmáře, bylo až tři tisíce zavražděno. Někteří byli brutálně mučení a/nebo znásilněni. Některé oběti byly páleny žehličkou nebo jim byla lita vařící voda do hrdla.

Odkazy

Související články 
 Afrikánština
 Búrské války
 Dějiny Jihoafrické republiky
 Transvaal
 Svobodný stát Oranžsko

Reference

Externí odkazy 
 
 
  Listen to the Afrikaans Language
  The Historical Heritage of The Afrikaner Nation

 
Jihoafričané
Etnické skupiny v Jihoafrické republice
Bartošek z Drahonic

Bartošek z Drahonic (asi 80. léta 14. století – asi 1443 nebo 1445) byl český kronikář.

Pocházel z rytířské rodiny, která vlastnila tzv. manské statky (tj. lenní statky) na Karlštejnsku. Do husitských válek se dostal jako voják na katolické straně. Roku 1421 působil v posádce, která se snažila držet Pražský hrad, po ústupu byl ve vojsku, které hájilo hrad Karlštejn. V roce 1426 pravděpodobně opustil vojenskou službu (ze zdravotních důvodů).

Dílo 
 Kronika Bartoška z Drahonic – latinsky, latina této kroniky je syrová až drsná. Popisuje roky 1419–1443. Kronika neřeší celkovou situaci, ale popisuje, co Bartošek viděl a slyšel. Tato kronika bývá občas kritizována jako primitivní (bez politického a uměleckého rozhledu), ale na druhou stranu je potřeba zdůraznit, že se jedná o jedinou kroniku z Čech z této doby, tím se stává nesmírně důležitým pramenem o husitství. Ke kronice jsou připojeny české i latinské krátké zprávy o jednotlivých letech (1310–1464), z nichž některé pravděpodobně pocházejí od Bartoška.

Odkazy

Literatura

Související články 
 Husitství
 Česká literatura v období husitství

Externí odkazy 
 
 Kronika Bartoška z Drahonic – latinsky

Čeští kronikáři 15. století
Čeští válečníci
Čeští římští katolíci
Narození ve 14. století
Úmrtí v 15. století
Muži
Osobnosti husitských válek
Harissa

Harissa (někdy psáno jako harísa) je druh ostré kořenící směsi. Pochází z Tuniska a je oblíbena i v Alžírsku, Maroku a na Blízkém východě. V severní Africe (v zemích Maghrebu) se používá téměř ke všem jídlům. Jako stolní koření se dosti podobá indonéské sambale.

Obsah a použití 
Harissa obsahuje chilli papričky, česnek, koriandr, kumin (římský kmín), papriku, sůl (5%) a olivový olej. Vyrábí se smícháním těchto ingrediencí do hustoty pasty. Koření se používá k přípravě originálních omáček k dušené zelenině, masu a pod.

Harissa se používá všude tam, kde se dá použít chilli tj. k přiostření pokrmů, do gulášů, polévek, na „čínu“, při grilování a pečení masa a ryb a pod. Tradičně se podává s kuskusem nebo v aromatických polévkách a k dušeným pokrmům.

Harissa se prodává zavařená ve skleničkách jak na trzích v Maghrebu a na Blízkém východě, tak v Evropě.

Externí odkazy 
 
 Web Koření Yin
 Web Kugita

Kořenící směsi
Arabská kuchyně
Středomořská kuchyně
Africká kuchyně
Poddanství

Poddanství byla povinnost poddaného (člověka, původně osadníka) vůči vrchnosti, státu a církvi. Nejstarší povinností byl peněžní ourok, který původně převládal. Další povinností byla robota (práce), která zpočátku byla okrajová, a naturálie (tzv. osep), většinou jisté množství obilí. Ourok byl určený na věčné časy a nevalorizoval se, stejně tak naturálie. V důsledku inflace ztrácel časem hodnotu, což šlechta kompenzovala navyšováním robotních povinností, které inflaci nepodléhaly.

Ourok, robota a naturálie ale byly povinnosti jen vůči vrchnosti. Státu se odváděla státní daň (berně), která od třicetileté války do konce vlády Marie Terezie tragicky narostla především v důsledku habsburských válek proti Turkům i jinde v Evropě. Církvi se pak odváděl desátek, což bylo ve skutečnosti méně než desetina úrody a jednalo se o nejlehčí břemeno. Byla-li vrchností královská komora (tj. stát) či církev, šly jim i ourok a robota. Dále se odváděly i platy učiteli, pokud nějaký byl (vždy u fary).

Vývoj 
V průběhu staletí se měnily i poddanské povinnosti, zejména vůči vrchnosti. I nadále zůstávaly rozděleny na peněžní, naturální a robotní, docházelo však například k přesunu termínu splatnosti peněžních dávek nebo k reluici nebo k přesnějšímu vymezení roboty a objevily se i povinnosti nové. V rámci roboty také ti bohatší museli pracovat na poli se svým dobytkem. Také obzvlášť v 16. a 17. století přibyl tzv. přímus. Jednalo se o nucený odběr (koupě) zboží, které vyrobily vrchnostenské podniky (např. pivo), i nucené využívání jen vrchnostenských podniků, kupř. pily, mlýny, krčmy ap.

Faktický stav poddaných po třicetileté válce se moderním jazykem nazývá nevolnictví.

V Rakouském císařství bylo poddanství zrušeno 7. září 1848 v době probíhající revoluce.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 

Právní dějiny
Právní vztahy
Feudalismus
1385



Události 
 14. srpen – kastilsko-portugalská bitva u Aljubarroty
 14. srpen – bylo dohodnuto tzv. Kréwskou smlouvou spojení Polska a Litvy pod vládou knížete Jagella
 papež Urban VI. vydal dispenz pro portugalského krále Jana

Narození 
 ? – Blanka Navarrská, sicilská a navarrská královna († 1. dubna 1441)
 ? – Fej Sin, čínsky voják, cestovatel a spisovatel (* ?)
 ? – Khädub Geleg Palzangpo, první pančhenlama, žák Congkhapy, zakladatele Gelugpy, jedné ze školy tibetského buddhismu († 1438)
 ? – Čchen Sün, politik čínské říše Ming († 1462)
 ? – Markéta Hollandová, anglická šlechtična a pravnučka krále Eduarda I. († 31. prosince 1439)

Úmrtí 
 28. června – Andronikos IV. Palaiologos, byzantský císař (* 2. dubna 1348)
 7. srpna – Jana z Kentu, matka krále Richarda II. (* 29. září 1328)
 18. prosince – Bernabo Visconti, milánský vládce (* 1323)
 ? – Sü Ta, čínský generál, jeden ze zakladatelů říše Ming (* 1332)
 ? – Čang Jü, čínský básník, esejista a malíř (* 1333)

Hlava státu 
 České království – Václav IV.
 Moravské markrabství – Jošt Moravský
 Svatá říše římská – Václav IV.
 Papež – Urban VI. a Klement VII. (vzdoropapež)
 Anglické království – Richard II.
 Francouzské království – Karel VI. Šílený
 Polské království – Hedvika z Anjou
 Uherské království – Marie Uherská » Karel II. Neapolský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
14. století
Jan z Příbrami

Jan z Příbrami, též Příbramě i Jan Příbram, známý též jako Kněz († 20. prosinec 1448) byl český spisovatel, významný teolog české reformace a v letech 1439–1448 hlavní představitel české utrakvistické církve.

Život 
Bakalářem se stal v roce 1409 a mistrem svobodných umění v roce 1413. Roku 1408 byl na shromáždění českého národa na pražské univerzitě.

V roce 1414 je jedním ze svědků na osvědčení sepsaném Janem z Jesenice o odepření přístupu Janu Husovi na arcibiskupství. Po smrti Jana Husa vystupoval jako hlavní řečník pražských mistrů (rozmluva o artikulech pražských).

Na čáslavském sněmu v roce 1421 byl ustanoven (spolu s Janem Želivským) za poradce dvaceti zvolených zemských správců v náboženských otázkách. Již v listopadu 1421 se Janu Želivskému podařilo ho odvolat. Při setkání pražských mistrů a táborských kněží (Konopiště 1423 a zejména Praha 1424) nejradikálněji vystupuje proti táborským. Roku 1426 se dostal do sporu s Petrem Paynem a označil učení Jana Viklefa za kacířské. To rozdělilo pražské mistry (někteří se obávali, že na základě tohoto tvrzení by mohl být za kacíře označen i Jan Hus). Jan z Příbrami se politicky opíral především o Zikmunda Korybutoviče, po jeho vyhnání z Čech (duben 1427) byl Jan z Příbrami vypovězen z Prahy. Zdržoval se především v Žatci, roku 1429 se mohl vrátit do Prahy, v této době již začíná inklinovat ke katolictví.

Roku 1434 se postavil na stranu kompaktát, v roce 1437 si stěžoval císaři na jejich nedodržování. V červenci 1437 odešel s českým poselstvím do Basileje, kde hájí přijímání podobojí. 1439 byl spolu s Prokopem z Plzně zvolen za správce českého duchovenstva. V roce 1448 ho nahradil Jan Rokycana, Jan z Příbrami neúspěšně naléhal na papežského legáta, aby Rokycanu uznal arcibiskupem.

Dílo 
 
 Contra artikolos Picardorum - odsouzení 76 artikulů, které uveřejnili táborité
 De ritibus missae - traktát, hájící proti táboritům církevní obřady
 De professione fidei et errorum revocatione
 Knihy o zarmoucení velkých církve svaté i každě duše věrné - 1429
 Život kněží Táborských - kritika
 Apologie
 Postilla

Odkazy

Literatura 
 
 
 

Husitští teologové
Čeští náboženští spisovatelé
Děkani Filozofické fakulty Univerzity Karlovy
Úmrtí v roce 1448
Muži
Úmrtí 20. prosince
Pražští husité
Čeští teologové
Filip Jánský

Richard Husmann (4. září 1922 Praha – 20. srpna 1987 Praha), publikující pod literárním pseudonymem Filip Jánský, byl český spisovatel, známý především jako autor románu s autobiografickými prvky Nebeští jezdci o životě českých bombardovacích letců ve Velké Británii za 2. světové války.

Život 
Jako nadšený skaut se okamžitě po německé okupaci zapojil do odboje v organizaci Obrana národa, jíž byl v létě 1939 vyslán se zpravodajským posláním do Německa; odtud se dostal do Belgie a Francie. Tam jako řada dalších Čechoslováků, odcházejících do zahraničí bojovat proti nacismu, musel vstoupit do cizinecké legie; po vypuknutí války přešel do československých jednotek, s nimiž byl po pádu Francie evakuován do Velké Británie. Tam se stal příslušníkem čs. 311. bombardovací perutě Royal Air Force jako zadní střelec; roku 1944 přešel do SSSR k 3. československému bitevnímu leteckému pluku. Dvakrát byl v boji těžce raněn a přežil osm nouzových přistání v zasažených strojích. Po válce byl zaměstnán na ministerstvu dopravy, ale v roce 1948 byl propuštěn a jistou dobu musel pracovat jako pomocný dělník.

Dílo 
Hned jeho debut Nebeští jezdci (1964) dosáhl mimořádné popularity, byl vydán slovensky, maďarsky, rumunsky, ale i ve Velké Británii a západním Německu a v roce 1968 zfilmován režisérem Jindřichem Polákem – viz heslo Nebeští jezdci.

Jánského následující, podstatně méně známé knihy rovněž čerpají z jeho životních zkušeností nebo leteckého prostředí (dobové podtituly podle katalogu Národní knihovny):
 Hrušňová alej (1970) – příběh gymnazisty, který po okupaci utíká za hranice
 Silvestrovská noc (1977) – "téměř detektivní román pro letecké fanoušky", o havárii na bratislavském letišti roku 1936
 Pevnost v poušti (1982) – "román z prostředí cizinecké legie", hrdinou je opět český utečenec na konci 30. let
 Zkouška důvěry (1985) – "soubor leteckých povídek ze západní i východní fronty"
 Vzpomínky nebeského jezdce (1999, zpracoval Jindřich Drebota) – autobiografické materiály a fotografie z pozůstalosti

Související články 
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 Nebeský jezdec, z cyklu Neznámí hrdinové, ČT, 2011
 
 Životopisný článek (300 kB PDF, na poslední straně)
 Recenze, resp. výtah ze Vzpomínek nebeského jezdce
 Slovník české literatury
 Filip Jánský - video z cyklu České televize Historický magazín

Čeští romanopisci
Osobnosti Obrany národa
Příslušníci francouzské cizinecké legie
Příslušníci 311. československé bombardovací perutě RAF
Narození 4. září
Narození v roce 1922
Narození v Praze
Úmrtí 20. srpna
Úmrtí v roce 1987
Úmrtí v Praze
Muži
Katalánština

Katalánština (ve Valencii pod označením valencijština) je románský jazyk používaný zejména v tzv. katalánských zemích, tedy v Katalánsku, na Baleárských ostrovech (Illes Balears – Mallorca, Menorca, Ibiza, Formentera), ve Valencii (País Valencià), v části Aragonu (Franja de Ponent) ve Španělsku, pak také v Andoře, kde je jediným úředním jazykem, a v menší míře rovněž v některých regionech Francie (Catalunya del Nord) a na Sardinii (Alghero – L'Alguer). Ve Valencii je katalánština často pojmenovávána jako valencijština (valencià).

Ač je Katalánsko součástí Španělského království, těší se značné autonomii a Katalánci se národnostně ostře vyhraňují vůči Španělům. Na prvním stupni základních škol v Katalánsku se vyučuje pouze katalánsky, nikoliv španělsky.

Odhady počtu mluvčích se pohybují od 7 do 11 miliónů.

Jazykem nejbližším katalánštině je okcitánština, potom italština a portugalština (se kterými má společných 85 % slovní zásoby) a španělština (společných 75 % slovní zásoby).

Historie 
Katalánština se vyvinula z vulgární latiny v oblasti východní části Pyrenejí a během reconquisty se rozšířila po dnešním Katalánsku, Valencii a Baleárských ostrovech. Vrcholným obdobím v dějinách katalánštiny bylo 15. století; roku 1700 bylo její úřední používání zakázáno na francouzském a později i na španělském území a „renesance“ se dočkala až počátkem 19. století. V období frankistického režimu byla tolerována mimo oficiální sféru a média. Po roce 1975 se dostala do politiky, médií i škol.

Nářečí 
Katalánština zahrnuje mnoho dialektů, které se od sebe různou měrou liší lexikálně, morfologicky a foneticky. Základní verze jsou dvě: západní katalánština a východní katalánština; obě mají různé regionální varianty. Nejvýraznějším rozdílem jsou nepřízvučné samohlásky – západní katalánština odlišuje /e/ od /a/ a /o/ od /u/, zatímco ve východní se z ,  a  bez přízvuku stává /ə/ a z ,  a  se stává .

Příklady

Číslovky

Vzorový text
Otčenáš (modlitba Páně):
 Padre nostre, que esteu en el cel:
 Sigui santificat el vostre nom.
 Vingui a nosaltres el vostre regne.
 Faci's la vostra voluntat,
 així a la terra com es fa en el cel.
 El nostre pa de cada dia,
 doneu-nos, Senyor, el dia d'avui.
 I perdoneu les nostres culpes,
 així com nosaltres deutros.
 I no permeteu que nosaltres caiguem
 en la temptació, ans deslliureu-nos
 de qualsevol mal. Amén.

Odkazy

Literatura 
 Ottův slovník naučný: illustrovaná encyklopaedie obecných vědomostí. 14. díl. V Praze: J. Otto, 1899. 1066 s. cnb000277218. [Heslo „Katalanská literatura" je na str. 53–58, heslo „Katalanský jazyk" je na str. 58.] Dostupné online
 UTRERA DOMÍNGUEZ, David. Katalánská literatura. 1. vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2013. 142 s. . Dostupné online

Související články 
 Pompeu Fabra
 Reforma katalánského pravopisu

Externí odkazy 

 
 
 

 
Katalánsko
Baleáry
Jazyky Španělska
Západorománské jazyky
Jazyky Andorry
1396



Události 
 28. září – Turecká vojska dokončila obsazování Bulharska. Po porážce křižáckých vojsk v bitvě u Nikopole se Turci zmocnili města Vidin.
 23. listopad 15:45–23:09 UTC – přechod Venuše přes sluneční kotouč; konec podoby cyklu, v němž během 243 let probíhaly 3 přechody, v období 1518–2854 budou v rámci tohoto cyklu probíhat vždy 4 přechody, ve dvou dvojicích oddělených 8 lety

Narození 
 31. července – Filip III. Dobrý, burgundský, brabantský a lucemburský vévoda, zakladatel Řádu zlatého rouna († 1467)
 ? – Alfonso V., aragonský a neapolský král († 27. června 1458)
 ? – Michelozzo, italský architekt a sochař († 7. října 1472)
 ? – Kašpar Šlik, kancléř Svaté říše římské († 19. července 1449)

Úmrtí 
 1. března – Jan Zhořelecký, braniborský a zhořelecký vévoda, syn Karla IV. (* 22. června 1370)
 19. května – Jan I., aragonský král (* 27. prosince 1350)
? - Kateřina Bosenská, bosenská šlechtična a hraběnka z Celje (* 1336)

Hlavy státu 
 České království – Václav IV.
 Moravské markrabství – Jošt Moravský
 Svatá říše římská – Václav IV.
 Papež – Bonifác IX. a Benedikt XIII. (vzdoropapež)
 Anglické království – Richard II.
 Francouzské království – Karel VI. Šílený
 Polské království – Hedvika z Anjou a Vladislav II. Jagello
 Uherské království – Zikmund Lucemburský
 Litevské knížectví – Vladislav II. Jagello
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
14. století
Fado

Fado je portugalský hudební styl, jehož vznik spadá do 19. století. Tématem písní fado jsou nešťastná láska, sociální nerovnost, těžká práce rybářů a dělníků, melancholie a víra v lepší budoucnost.

Charakteristika stylu 

„Portugalsko zpívá, když má chuť plakat“ – tak by bylo možno charakterizovat fado, zpěv s kytarovým doprovodem, který ztělesňuje dlouhou tradici portugalské lidové hudby a poezie. Fado je silně melancholický, emocionálně zbarvený styl, připomínající blues, především ale hudební baladové formy afrobrazilského původu jako fofa, modinha a lundum. Ve fadu se odráží, čemu se portugalsky říká saudade – tedy jakási melancholie, stav osudnosti a stesku, kombinovaný s fatalismem.

Historie 
Fado (česky „osud“, „úděl“) vzniklo až ve 20. letech 19. století v chudých čtvrtích Lisabonu, tematicky však navazuje na slavnou minulost Portugalska, vyjadřuje touhu po nenávratných dobách, kdy Portugalcům patřila velká část světa, kdy z ústí řeky Tejo vyplouvaly celé tucty lodí na objevitelské cesty. Melancholie zašlé slávy je pro Portugalsko typická dodnes. V očích Portugalců je stále ještě možno postřehnout jiskru hrdosti na jejich národ, který v minulosti tolik dokázal, ale také stín smutku nad tím, co nelze vrátit zpět. Dalšími náměty fada jsou nešťastná láska, sociální nespravedlnost, moře – a osud všeobecně.

Dnes je u fada třeba rozlišovat mezi dvěma směry: spontánní a původní tzv. fado vadio, zpívané v portugalských městech (především v Lisabonu), a profesionální fado, uváděné na koncertech, v televizi a podobně.

Interpreti fada 
Ke známým (profesionálním) interpretům fada patří Carlos Paredes, Amália Rodrigues, Dulce Pontes, skupina Madredeus, Fernando Machado Soares, Ana Moura, Mariza a Teresa Salgueiro – a zejména proslulá zpěvačka 19. století, Maria Severa. Z českých interpretů byla fadem zřetelně ovlivněná Zuzana Navarová.

Externí odkazy 
 

 Portal del fado (portugalsky)
 Terreiro do Fado 
 Přepis příspěvku o fadu v Zápisníku zahraničních zpravodajů Českého rozhlasu
 Web Stránky Amalie Rodrigues
 Oficiální stránky Marizy  (portugalsky, anglicky)

 
Lidová hudba
Mistrovská díla ústního a nehmotného dědictví lidstva
Portugalská hudba
World music
Goa

Pojem goa může znamenat:

 Goa (stát) – dříve portugalská kolonie, dnes spolkový stát Indie
 Velha Goa – dříve Goa, hlavní město dřívější Portugalské Indie, dnes také Old Goa 
 Panadží – Nová Goa (portugalsky dříve Nova Goa), hlavní město státu Goa, dnes Panadží (také Panjim)
 Portugalská Indie – Goa (a další území) do roku 1961
 Goa trance – hudební směr
 Gazela tibetská – druh antilopy
 Goa (desková hra) – desková hra od Rüdigera Dorna
Goa trance

Goa nebo také Goa Trance (pozor, neplést s Psychedelic Trance, který nevyužívá tolik organických zvuků a celkově působí mnohem uměleji a kybernetičtěji) je styl elektronické hudby z poloviny devadesátých let 20. století patřící do žánru trance.

Goa, kombinace hudebního směru a kultury, vznikla v indickém spolkovém státě Goa, který byl v 60. a 70. letech jakousi mekkou hnutí hippies. Je silně ovlivněna ideály a symbolikou generace pozdních šedesátých let, včetně psychedelických drog, také buddhismem a jógou. Její příznivci pocházeli zejména z řad mladých nemajetných turistů, tzv. baťůžkářů; rozšířena je dnes zejména v Izraeli (kde bylo oblíbené udělat si po vojenské službě výlet do Goi) a Evropě, ale také v Japonsku, Mexiku a Brazílii.

Hudba je charakteristická nejčastěji čtyřčtvrtečním taktem až do 160 BPM (úderů za minutu), používá často i velmi krátké noty (1/16, 1/32) a mnoho vrstev je energičtější a kompaktnější než jiné směry trance, vyznačuje se experimenty. Vokální zpěv je celkem výjimkou, ale do skladeb jsou často zabudovány různé organicky znějící syntetické zvuky a krátké hudební úryvky z příslušných filmů. Jednotlivé skladby (tracky) jsou poměrně dlouhé, okolo 8–10 minut.

Pomalejší a klidnější skladby podobného druhu se jmenují psybient.

Zvláštním rysem hudby je schopnost uvést člověka do transu, podobného jako když šamani za pomocí rytmických zvuků a různých halucinogenních látek (většinou hub) uváděli při svých obřadech do transu jiné osoby.

Koncerty a party jsou ještě poměrně nekomercionalizované, převládají fluorescentní a UV barvy na oblečení a různých dekoracích, časté jsou náměty z oblasti UFO, hinduismu, šamanismu, technologie atd. Party, festivaly a zábavy se většinou konají outdoor, mimo městské kluby a koncertní síně – na plážích, v lesích, na polích.

Interpreti 

 Zahraniční:
 Astral Projection
 Cosmosis
 Cydonia
 Dimension 5
 Doof
 Etnica
 Hallucinogen
 Infected Mushroom
 Juno Reactor
 Man With No Name
 Ominus
 Pleiadians
 Shakta
 Shiva Shidapu
 Total Eclipse

 Tuzemští:
 Asa Nations
 Cymoon
 MiM
 Searcher
 Sonic Distortion
 Trancedelic Family (GOnDaR)
 Tribal Vision

Psychedelie 

Pozn.: psychedelic neznamená, že psytrance je hlavně o užívání drog.
slovo psychedelic v anglickém slovníku naleznete také, jako
„kanárkové“ (barvy), což si tedy můžeme vykládat také jako souvislost s UV aktivní a zářivou dekorací.
Výraz psychedelic označuje hudbu, navozující změněné stavy vědomí i bez požití drog.

Externí odkazy 
 
 http://www.psytrance.cz Český web věnovaný Goa/psytrance
 Historie goa (anglicky)
 Ukázky UV aktivní výzdoby (images.Google)
 Internetové Goa&Psy Trance rádio philosomatika (anglicky)

Související články 
 Psychedelický trance

Trance žánry
Gazela tibetská

Gazela tibetská (Procapra picticaudata), známá též jako goa, je druh antilopy, žijící v Himálaji ve výškách mezi 3 000 a 3 700 metrů nad mořem. Gazela tibetská platila v důsledku nekontrolovaného lovu jako téměř ohrožený druh, kolem roku 2003 byl její status však zařazen do kategorie málo dotčený - podle odhadů žije ve volné přírodě kolem 100 000 exemplářů na celkové rozloze přes 1 000 000 km².

Dospělá gazela tibetská dosahuje výšky kolem 60 cm (v plecích) a váží přibližně 25 kg. Srst je šedivá, v břišní krajině bílá. Samečci mají kruhovité, do špičky probíhající a až 35 cm dlouhé rohy, jiné rozdíly mezi pohlavími neexistují. K páření dochází v prosinci, k vrhu mláďat v následujícím květnu.

Patří do podčeledi pravých antilop (Antilopinae). Goa, tedy tibetská gazela, by neměla být zaměňována s čiru, tedy tibetskou antilopou (Pantholops hodgsonii).

Reference

Externí odkazy 
 

Pravé antilopy
Fauna Asie
Daman a Díu

Daman a Díu (hindsky दमन और दीव, gudžarátsky દમન ઔર દીવ, anglicky Daman and Diu, česky také Damán a Díjú), dříve spolu s Goou součást kolonie Portugalská Indie, byl do roku 2020 svazovým teritoriem Indie. Rozloha teritoria byla 112 km², v roce 2011 zde žilo přibližně 243 tisíc osob.

Po obsazení Portugalské Indie 1961 indickým vojskem byly oba distrikty od roku 1962 spravovány tzv. administrátorem, jmenovaným ústřední indickou spolkovou vládou v Dillí (třetí část kolonie, Goa se roku 1987 stala spolkovým státem). Správním střediskem obou distriktů bylo město Daman. Hovorovou řečí je zejména gudžarátština (a jako v celé Indii i angličtina), portugalsky dnes hovoří jen malá část obyvatel (5–10 %).

V lednu 2020 došlo ke sloučení s nedalekým Dádra a Nagar Havélí do jednoho svazového teritoria Dádra a Nagar Havélí a Daman a Díu.

Daman 
Distrikt Daman (resp. portugalsky dříve Damão) leží na jižním cípu spolkového indického státu Gudžarát (Gujarat) na pobřeží Arabského moře (Indický oceán). Jméno Daman pochází zřejmě od jména zde protékající řeky Damanganga (také Daman Ganga).

Minulost Damanu je těsně spojena s dějinami okolních území, zejména s dějinami státu Gudžarat. Počátkem 16. století pronikají na západní pobřeží Indie Portugalci a zakládají kolonii Portugalská Indie, ke které Daman patří od roku 1588.

Daman má rozlohu 72 km². V hospodářství hraje roli jen zemědělství a rybolov. Většinu obyvatelstva tvoří hinduisté, žijí zde i malé menšiny muslimů a křesťanů. Hovorovou řečí je gudžarátština.

Díu 
Díu patřil (jako Daman) od roku 1535 do roku 1961 k portugalské kolonii Portugalská Indie. Distrikt Díu je ostrov a malé území na jižním pobřeží státu indického státu Gudžarát, obě části jsou spolu spojeny mostem. Díu má rozlohu 40 km², ostrov sám měří 11 × 3 km. Jméno pochází ze sanskrtského výrazu dvipa („ostrov“).

Externí odkazy 
 

Zaniklá teritoria v Indii
Portugalské kolonie
Sargasové moře

Sargasové moře je součástí Atlantského oceánu a leží v jeho severozápadní části poblíž Bermud. Je ohraničeno oceánskými proudy: ze západu Golfským proudem, ze severu Severoatlantský proud a z jihu Severním rovníkovým proudem.

Popis 

Sargasové moře je velice slané a často je popisováno jako téměř bez života, drtivou většinu rostlinné biomasy zde představují řasy rodu Sargassum, které se zde nacházejí ve velkém množství a daly moři jméno. Tato oblast se také vyznačuje nedostatkem prvku fosforu.

Životní cyklus úhořů 
Sargasové moře je důležité pro životní cyklus úhořů říčních a úhořů amerických, kteří se sem putují vytřít.

Geografická data 
 Rozloha: asi 4 000 000 km²
 Hloubka: průměrná hloubka 5000 m, maximální 7 198 m
 Teplota vody na povrchu: převážně okolo 18–20 °C
 Salinita: 36,5–37 ‰
 Klimatické podmínky: subtropické, ovlivněné teplým Golfským proudem
 Mořské proudy: Golfský proud, Severoatlantský proud, Severní rovníkový proud, Kanárský proud
 Zajímavosti: oblast tření úhořů, část bermudského trojúhelníku
 Významné přístavy: Hamilton
 Významné ostrovy: Bermudy

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Moře Severní Ameriky
Moře Atlantského oceánu
Antilopa

Dříve se jako antilopy označovali všichni zástupci čeledi turovití s výjimkou turů, ovcí a koz.

V současné době jsou turovití členěni na několik podčeledí, z nichž antilopy tvoří hned několik:

 chocholatky (Cephalophinae)
 buvolci (Alcelaphinae)
 impaly (Aepycerotinae)
 přímorožci (Hippotraginae)
 bahnivci (Reduncinae)
 pravé antilopy (Antilopinae)
 srnčí antilopky (Peleinae)
 antilopky (Neotraginae)
 lesoni (Tragelapinae)

Některé antilopy patří přímo do podčeledi tuři (Bovinae).

Souhrnný název antilopy je tedy spíše věcí tradice, než skutečné označení nějaké taxonomické skupiny.

Typická antilopa je štíhlé zvíře s dlouhýma nohama a krátkým ocasem. Některé druhy dokážou utíkat rychlostí až 95 km/h a patří mezi nejrychlejší suchozemská zvířata.

Druhy, které mají v češtině rodové jméno antilopa 
 antilopa koňská (Hippotragus equinus)
 antilopa modrá (Hippotragus leucophaeus)
 antilopa vraná (Hippotragus niger)
 antilopa srnčí (Pelea capreolus)
 antilopa žirafí (Litocranius walleri)
 antilopa skákavá (Litocranius walleri)
 antilopa jelení (Antilope cervicapra)
 antilopa trávní (Raphicerus campestris)
 antilopa černouchá (Raphicerus melanotis)
 antilopa Sharpeova (Raphicerus sharpei)
 antilopa čtyřrohá (Tetracerus quadricornis)
 antilopa losí (Taurotragus oryx)
 antilopa Derbyho (Taurotragus derbianus)

Reference

Externí odkazy 
 
 

Turovití
Mnohobuněční

Slovo mnohobuněční má více významů:

 synonymem pro říši živočichové (Animalia, Metazoa)
 mnohobuněčné organizmy jsou organismy, jejichž tělo se skládá z více buněk. Patří mezi ně zejména rostliny, houby a živočichové.
Evropské hospodářské společenství

Evropské hospodářské společenství (EHS) byla mezinárodní organizace existující mezi lety 1958 až 1993, která byla vytvořena, aby podporovala ekonomickou integraci (včetně jednotného trhu) mezi Belgií, Francií, Německem, Itálií, Lucemburskem a Nizozemskem. Smlouva o EHS byla podepsána 25. března 1957 v rámci Římských smluv, které také zakládaly Evropské společenství pro atomovou energii. EHS vzniklo 1. ledna 1958.

Na základě Slučovací smlouvy se EHS roku 1967 začlenilo pod Evropská společenství. Později, konkrétně 1. listopadu 1993, se podepsáním Maastrichtské smlouvy z Evropského hospodářského společenství stalo Evropské společenství, spadající pod tzv. I. pilíř Evropské unie. Po ratifikaci Lisabonské smlouvy Evropské společenství zaniklo a právním nástupcem se stala Evropská unie.

Reference

Související články 
 Evropský měnový systém

Externí odkazy 
 
  European revival and the Rome Treaties - European navigator 

Dějiny Evropské unie
Zaniklé mezinárodní organizace
Organizace založené roku 1958
Organizace zaniklé roku 1993
Evropské organizace