alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Art macroesquemàtic

Lart macroesquemàtic és un estil d'art rupestre, exclusiu de la zona de la serra d'Aitana, considerat un dels tres estils rupestres de l'arc mediterrani de la península Ibèrica. Es caracteritza pels seus paral·lelismes amb l'art moble del neolític antic, especialment en la decoració cardial de la ceràmica. S'usa pintura de color roig fosc i els motius són de grans dimensions i de traçat gruixut

L'existència de motius semblants en les decoracions cardials de les ceràmiques de diverses coves, de les quals hi ha un exemplar de la cova de l'Or (Beniarrés, el Comtat), permet datar l'art macroesquemàtic en el neolític antic, fa 7.000 anys, i per les seues imatges relacionar-lo amb rituals entorn de la fertilitat de les terres entre els primers agricultors i ramaders.

Aquest estil és habitual en les pintures rupestres de la zona de la serra d'Aitana, a la província d'Alacant. Es poden trobar pintures d'aquest estil en:
 Alcoi (l'Alcoià)
 La Sarga. Abric I
 La Sarga. Abric II
 La Sarga. Abric III
 Benimassot (el Comtat)
 Coves Roges. Abric I
 Coves Roges. Abric II
 Tollos (el Comtat)
 Coves Roges.
 Vall de Gallinera (la Marina Alta)
 Barranc de Benialí. Abric IV
 Vall de Laguar (la Marina Alta)
 Barranc de l'Infern. Conjunt IV Abric I, II i VI
 Castell de Castells (la Marina Alta)
 Barranc de Famorca. Abric V
 Barranc de Famorca. Abric VII
 Cova Alta. Abric I
 Racó dels Sorellets. Abric I
 Racó dels Sorellets. Abric II
 Pla de Petracos. Abric III
 Pla de Petracos. Abric IV
 Pla de Petracos. Abric V
 Pla de Petracos. Abric VII
 Pla de Petracos. Abric VIII

Els altres dos estils d'art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica són l'art llevantí i l'art esquemàtic.

Art rupestre
Art llevantí

L'art llevantí és un estil d'art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica (10.000 aC aprox.).

Es caracteritza per reproduir escenes naturalistes de caça, dansa i recol·lecció i té un contingut més narratiu que els altres dos estils de cronologia posterior, l'art macroesquemàtic i l'esquemàtic.

És una manifestació artística d'àmplia distribució per la façana oriental de la península Ibèrica, des d'Osca i Lleida fins a Jaén i Almeria, en què les figures humanes i d'animals, aïllades o formant escenes, es converteixen en protagonistes principals, realitzades sovint amb traços precisos i ben perfilats, amb un farciment interior dels cossos, de vegades uniforme i en d'altres llistat. S'ha considerat propi de la manera de vida epipaleolítico caçador-recol.lector.

Aquest estil és habitual en les pintures rupestres de la serra d'Aitana (província d'Alacant), de Bicorb (Canal de Navarrés), del Barranc de la Valltorta (Alt Maestrat) i de la Roca dels Moros (les Garrigues), entre altres

Es poden trobar pintures d'aquest estil en els següents indrets:

 Alcoi (l'Alcoià) 
 La Sarga. Abric I
 La Sarga. Abric II
 Alcoletja (el Comtat)
 Barranc de Frainós. Abric II
 Alfafara (el Comtat)
 El Pantanet
 Barranc d'Alpadull. Abric IV
 Barranc de la Valltorta (Alt Maestrat)
 Cova dels Cavalls
 Cova del Civil
 Benimassot (el Comtat)
 Coves Roges. Abric II
 Benissa (la Marina Alta)
 Pinos
 Bicorb (Canal de Navarrés)
 Cova de l'Aranya 
 Castell de Castells (la Marina Alta)
 Barranc de Famorca. Santa Maira (Abric VI)
 Esberdal de Miquel El Serril. Abric I
 Pla de Petracos. Abric I
 Racó dels Sorellets. Abric II
 Cova Alta. Abric II
 Cova Alta. Abrigo III
 Racó del Gorgori. Abric V l
 Barranc del Galistero
 Cogul (Garrigues)
Roca dels Moros
 Confrides (la Marina Baixa)
 Port de Confrides. Abric II
 Port de Confrides. Abric III
 Barranc de Covatelles.
 Penyó de les Carrasques. Abric I
 Penyó de les Carrasques. Abric II
 Barranc del Sort. Abric II
 Dénia (la Marina Alta)
 La Catxupa
 Penàguila (l'Alcoià)
 Port de Penàguila. Abric I
 Planes (el Comtat)
 Barranc de la Penya Blanca. Abric I
 Coves de la Vila.
 Tàrbena (la Marina Baixa)
 Barranc del Xorquet.
 Tormos (la Marina Alta)
 Barranc de la Palla.
 Vall d'Alcalà (la Marina Alta)
 Abric del Racó de Condoig.
 Vall d'Ebo (la Marina Alta)
 Abric les Torrudanes.
 Vall de Gallinera (la Marina Alta)
 Racó del Pou. Abric I
 Barranc de Benialí. Abric III
 Barranc de Benialí. Abric IV
 Barranc de Parets.
 Benirrama. Abric I
 Benirrama. Abric II
 Vall de Laguar (la Marina Alta)
 Barranc de l'Infern. Conjunt VI Abric I i II
 Xaló (la Marina Alta)
 La Cova del Mançano, a la partida de Masserof.

Referències 

Art rupestre
Prehistòria al País Valencià
Art rupestre

L'art rupestre és un tipus d'art que es plasma en les roques, generalment a l'interior de coves, grutes, cavernes o abrics, que forma part de l'art prehistòric. Aquest és un terme emprat en arqueologia, i s'han localitzat mostres d'art rupestre arreu del món. L'art rupestre pot haver estat produït en diversos contextos, per bé que la majoria s'ha interpretat com el fruit d'un ritual. El màxim representant de l'art rupestre són les pintures rupestres, però també hi ha els petròglifs (excavats a la superfície de la roca) i les figures antropomorfes excavades a terra.

Les mostres més antigues d'art rupestre daten del paleolític superior, i se n'han localitzat a Europa, Àsia i Àfrica. Els arqueòlegs consideren que aquestes peces tenien un significat màgic i religiós.

L'estudi de l'art rupestre es va desenvolupar com una subdisciplina de l'arqueologia a finals del , especialment entre els investigadors francòfons que estudiaven l'art rupestre del paleolític superior localitzat en coves de l'Europa occidental. L'art rupestre encara avui és molt important en les comunitats indígenes d'arreu del món, que el consideren un element sagrat i de gran significació dins el seu patrimoni cultural. Els jaciments arqueològics amb mostres d'art rupestre són punts d'atracció del turisme cultural, i són apreciats pel seu valor estètic.

Terminologia 

El terme art rupestre apareix en la literatura científica des dels anys 40 del . També s'ha descrit com gravat en pedra, dibuix sobre pedra, inscripció sobre pedra, pintures sobre roca, testimonis en roca o escultures en roca.

La característica definitòria de l'art rupestre és el fet que es localitza en superfícies de roca natural, fet que el diferencia de les obres d'art aplicades en murs o de l'escultura. Hi ha diverses tipologies d'art rupestre. Això inclou els pictogrames pintats o dibuixats sobre la superfícies de roca, els petròglifs, gravats o esculpits sobre la pedra i altres figures, com els jeroglífics. Alguns arqueòlegs també consideren que els forats i canals a la roca són formes d'art rupestre.

Vegeu també 
 Coves de Gargas
 Cova del Parpalló
 Cova de l'Aranya
 Cova d'Altamira

Referències
Alcochete

Alcochete és un municipi portuguès, situat al districte de Setúbal, a la regió de Lisboa i a la subregió de la Península de Setúbal. L'any 2001 tenia 14.996 habitants. El municipi limita al nord amb el municipi de Benavente, a l'est i al sud amb Palmela, al sud-oest amb Montijo i al nord-oest té una petita franja riberenca amb l'estuari del Tejo.

Població

Freguesies 
Els nuclis d'Alcochete són els següents:

 Alcochete
 Samouco
 São Francisco

El 1469 hi va néixer el que seria Manuel I de Portugal.

Referències 

Municipis del districte de Setúbal
Duc de Viseu

El títol Duc de Viseu va ser creat pel rei Joan I de Portugal el 1415, en favor del seu fill tercer Enric el Navegant. Junt amb el de Coïmbra, creat a la mateixa època, és el ducat més antic del país. Amb Ferran de Portugal, va esdevenir un títol hereditari i associat al ducat de Beja, però l'any 1495 l'hereu d'aquests títols va ser Manuel I, rei de Portugal i, així, ambdós títols van ser reincorporats a la corona.

Ducs de Viseu 
 Enric el Navegant, infant de Portugal (1394-1460)
 Ferran de Portugal, duc de Beja i conestable de Portugal (1433-1470)
 Joan de Viseu, duc de Beja i conestable de Portugal, fill de l'anterior (1448-1472)
 Dídac de Viseu, duc de Beja, germà de l'anterior (1450-assassinat, 1484)
 Manuel I, rei de Portugal (1469-1521)
 Miguel de Bragança (n.1878)
 Miguel de Bragança (n.1946) (germà de Duarte Pio, Duc de Bragança)

Història de Portugal
Viseu
Guillem August Tell i Lafont

Guillem August Tell i Lafont (Barcelona, 16 de desembre de 1861 - 6 d'agost de 1929) va ser un advocat, notari i poeta català.

Fou fill de Carles Guillem Tell i Sala, advocat, i d'Ernesta Lafont i Banús, ambdós de Barcelona. El 1881 es llicencià en dret a Barcelona. El 1890 guanyà les oposicions a notari a la vila de Gràcia i el 1895 les de Barcelona. El 4 d'abril de 1894 es casà amb Teresa Novellas i de Molins (1873-1947), qui aleshores tenia 20 anys. Presidí l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació (1912-14) i fou degà del Col·legi Notarial de Barcelona (1917-19). L'any 1900 va ser proclamat Mestre en Gai Saber, en guanyar tres premis ordinaris dels Jocs Florals.

Obra 
Publicà nombroses obres jurídiques. Com a poeta, conreà la poesia intimista (especialment sonets, madrigals, odes). Se'l considera un dels membres destacats del classicisme i parnassianisme de principis de segle. Col·laborà a revistes com La Campana de Gràcia (1875), Quatre Gats, Semanario de Mataró (1883) i Catalunya (1903).

 Obra jurídica
 Notas sobre la teoría de los estatutos en la antigua jurisprudencia catalana (1887)
 Enfiteusi (1912)
 El Registro de la Propiedad en Egipto en la época romana (1914)
 Un siglo de escuela histórica (1914)
 Comentarios al movimiento feminista (1915) 

 Poesia
 Poesies (1929), publicat pòstumament

Obres presentades als Jocs Florals de Barcelona
 La mort de la nina (1894), accèssit a premi
 La Salve a Montserrat (1895), premi de la Viola d'or i d'argent
 Nit (1897), accèssit a premi
 La mort de les flors (1898), accèssit a premi
 Ogival (1898), accèssit a premi
 En lloc sagrat (1899), accèssit a la Viola d'or i d'argent
 L'Hivern a Núria (1899), premi de l'Englantina d'or
 Enfilall (1900), premi de la Flor Natural
 Porcellanes velles (1921), accèssit al Premi del Consistori. Presentat anònimament

Reconeixements 
 Carrer Guillem Tell (Barcelona)

Referències

Enllaços externs 
 "Poesies", edició online Barcelona 1971
 Biografia de Guillem August Tell i Lafont a "ANUARI DE L' INSTITUT D'ESTUDIS CATALANS : MCMXXVII-XXXI", pàgina 612 
 Biografia de Guillem August Tell i Lafont a l'Acadèmia de Jurisprudència de Catalunya
 Necrològica de Guillem A. Tell Lafont a "Diari de Granollers" 6 d'agost de 1929, pàgina 3 

Mestres en Gai Saber
Poetes barcelonins contemporanis en català
Escriptors modernistes barcelonins
Advocats barcelonins contemporanis
Notaris barcelonins
Presidents de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya
Morts a Barcelona
Notaris catalans del sud contemporanis
Enterrats al Cementiri de Montjuïc
Naixements del 1861
Morts el 1929
Funitel

Un funitel és un remuntador de 2 cables tractors d'on pengen cabines desembragables.

El nom prové de la barreja de tele (típic començament de paraula per a molts remuntadors) i funicular. De fet però, és com una mena de telecabina, però amb unes dimensions molt superiors, ja que en estar aguantades per dos cables, les cabines poden ser molt més grosses, amb capacitat de fins a 35 persones. Com en els telecabines, les cabines del funitel disminueixen la velocitat als extrems de la línia per a permetre l'embarcament i desembarcament dels passatgers (desembragament).

La presència dels 2 cables també permet una major resistència al vent que els remuntadors penjants d'un sol cable, ja que no es balancegen tant les cabines. A més, el nombre de pilones es redueix, si bé les seves dimensions i complexitat augmenten sensiblement.

Cal dir que la manera de fer girar els cables a les estacions no es limita com habitualment a una sola roda, sinó que hi ha múltiples opcions per a aconseguir que els dos vagin exactament a la mateixa velocitat. De fet, els dos cables són, a vegades, un de sol convenientment enrotllat, tal com es mostra a l'esquema contigu.

Als Països Catalans només hi ha un funitel, el Funicamp, que serveix per accedir a la part alta de l'estació de Grand Valira (sector de Grau Roig) des del poble d'Encamp. S'utilitza doncs només com a entrada a l'estació, però no dona accés a cap pista directament.

Transport públic
Festival internacional de cinema negre de Manresa

El Festival internacional de cinema negre de Manresa (Fecinema) fou un festival que se celebrà anualment a la ciutat de Manresa entre 1999 i 2012. Es va iniciar l'any 1999 i premiava principalment curtmetratges de cinema negre, al mateix temps que es mostraven pel·lícules de la mateixa temàtica. També es donaven premis als millors guions per a curtmetratge, millor idea i millor còmic, sempre del gènere negre. Se solia celebrar durant la tercera setmana d'octubre.

Història

VI edició (2004) 
Del 14 al 18 d'octubre del 2004. La sisena edició es caracteritza per ampliar els actes a altres poblacions de la comarca del Bages; Callús, Artés, Calders i Navarcles

Inclou les seccions següents; secció oficial de cinema negre, secció oficial de cinema fantàstic i la secció pantalla d'actualitat, a més de tota mena d'actes paral·lels. S'inaugurà amb la pel·lícula de Michael Mann, Collateral i es clausurà amb la de Joseph Ruben, Misteriosa obsessió (The Forgotten).

Vegeu també 
 Pàgina oficial del festival

Festivals de cinema a Catalunya
Cultura de Manresa
Besiberri

Toponímia: Diversos indrets de l'Alta Ribagorça
 Barranc de Besiberri
 Estany de Besiberri
 Estanyets de l'Obaga de Besiberri
 Vall de Besiberri
 Massís del Besiberri
 Una sèrie de pics:
 Besiberri del Mig
 Besiberri Nord
 Besiberri Sud

Referències
Vall de Besiberri

La vall de Besiberri és una vall del terme municipal de Vilaller, a la comarca de l'Alta Ribagorça. El seu límit nord és la carena que separa l'Alta Ribagorça de la Vall d'Aran.

Està situada a l'est de la Vall de Barravés, als Pirineus centrals, vessant mediterrani, entre els 1.500 i els 3.030 metres sobre el nivell del mar.

És limitada al nord per la serralada del Molar Gran, a l'est pels pics de Besiberri (Nord –3.014 m–, del Mig –3.008 m– i Sud –3.030 m–). La vall queda tancada al sud per la Punta Senyalada (o pic de la Torreta, o dels Soldats) i el tossal d'Escobedieso.

Administrativament pertany a Senet, dins el terme municipal de Vilaller, i forma part de l'Alta Ribagorça.

La formació petrogràfica és el granit, que pertany a la mateixa massa que forma el cordal pirinenc, que va des de la Maladeta al pic de Peguera (des de l'Éssera al Flamisell). Hi són visibles escasses modificacions periglaciars i encara només superficials.

Hi ha dos estanys: el de Besiberri, a 2.000 m d'altitud, i l'Estanyet, a 2.200, molt petit aquest darrer. Ambdós són cubetes glaciars. De l'estany més gran surt el barranc de Besiberri, que tot formant vistoses cascades fa cap a la Noguera Ribagorçana.

La flora és l'alpina. Hi dominen els avets i el pi negre, amb una mica de faig a les parts més baixes. D'animals hi viuen: l'isard, el senglar, l'ermini, el teixó, l'esquirol i la guineu, que va i ve. També hi són animals més petits: ratolins, talps, granotes i potser algun tritó. En els darrers anys la marmota ha colonitzat una part de la vall.

No hi fan niu però s'hi veuen volar voltors i àligues. Al barranc de Besiberri, a l'estany i fins una mica més amunt hi viu la truita del país.

El 2003 va ser declarada zona d'especial protecció i inclosa a l'àrea perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.

Quan comença l'estiu puja el bestiar (vaques i vedells) a les pastures entre els dos estanys. A la tardor es fa cacera d'isards.

A la dècada dels vuitanta s'hi va fer una pista (avui en dia és prohibit el trànsit) i tales fins a 1.700 m d'altitud, per treure fusta. Es coneixen els senyals i manquen els grans arbres, però el bosc s'està refent prou bé.

A la sortida de l'estany gran, hi va haver un refugi –dit de Pere Borés– que va ser destruït (dos cops) pels allaus de neu. El 2002 la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya n'hi va fer construir un altre (bivac de deu llits) un bon tros més amunt, directament al nord de l'Estanyet, a 2.270 m, al vessant de solell. També hi ha una balma sota un gran bloc, endreçada, tancada sense pany, que utilitzen els pastors. És entre els dos estanys, a la banda dreta del barranc, i costa de trobar.

Avui en dia és una vall molt visitada per turistes i muntayencs, ja que és una zona de gran bellesa. Els pics són en general difícils, accessibles només a escaladors.

Referències

Enllaços externs 

 La Vall de Besiberri en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya

Besiberri
Besiberri
Hackmeeting

El hackmeeting és una reunió d'afeccionats a internet i la informàtica. Les jornades consisteixen en xerrades, tallers, trasteig, i concerts, on la tecnopolítica, el programari lliure, la cultura lliure i la cibercultura són els temes clau. Als Països Catalans, els darrers celebrats foren a Menorca (2005), Mataró (2006), Ca la Fou (Vallbona d'Anoia) (2012) i Vilanova i la Geltrú (2015).

Vegeu també 
 furoner
 Hacklab

Enllaços externs 

 Hackmeeting de l'estat espanyol
 Hackmeeting de l'estat italià: 2005 2004

Desenvolupament de programari
Hacking
Robert Metcalfe

Robert Metcalfe (Brooklyn (Nova York), 1946) és un pioner estatunidenc en el camp de la tecnologia que va inventar l'estàndard Ethernet, va cofundar l'empresa 3Com i va formular la Llei de Metcalfe.

Es va llicenciar al MIT en enginyeria elèctrica i en direcció d'empreses (per l'Sloan School of Management del MIT). Es va doctorar a la Universitat Harvard, amb una tesi sobre commutació de paquets (escrita mentre treballava al Projecte MAC del MIT).

Bob Metcalfe treballava a Xerox PARC el 1973 quan va inventar Ethernet, un estàndard que permet connectar ordinadors a poca distància. El 1979, Metcalfe va deixar PARC per fundar l'empresa 3Com, dedicada a la fabricació d'equipament per xarxes d'àrea local.

El 1980 va rebre el Premi Grace Murray Hopper de l'Association for Computing Machinery per la seva feina al camp del desenvolupament de xarxes locals, concretament d'Ethernet.

El 1990, Metcalfe va marxar de 3Com, després d'una picabaralla amb la junta directiva i, des d'aleshores es dedica a escriure i a fer conferències.

Referències

Vegeu també 
 InfoWorld

Informàtics novaiorquesos
Alumnes de la Universitat Harvard
Alumnes de l'Institut de Tecnologia de Massachusetts
Alumnes de la MIT Sloan School of Management
Persones de Brooklyn
Professors de la Universitat de Texas a Austin
Científics novaiorquesos
Enginyers elèctrics
Premiats amb el Premi Turing
Alfons II de Portugal

Alfons II de Portugal, dit el Gras (Coïmbra, 1185 - ibíd., 1233), fou rei de Portugal (1211-1223).

Orígens famliliars 
Nascut el 23 d'abril de 1185 a la capital del regne, fou fill del rei Sanç I de Portugal i Dolça de Barcelona.

Era net per línia materna del comte de Barcelona Ramon Berenguer IV i la reina Peronella d'Aragó.

Ascens al tron 
Va succeir al seu pare el 1212. Els primers anys del regnat van estar marcats per violents conflictes interns entre Alfons II i els seus germans i germanes, que van ser resolts només amb la confiscació dels béns o l'exili a Castella de la majoria d'ells.

El regnat d'Alfons II caracteritzà un estil nou de governar, contrari a la tendència bel·licista dels reis precedents. Alfons no va contestar les fronteres amb Lleó i Castella, ni va intentar l'expansió cap al sud, però va consolidar l'estructura econòmica i social del país. El primer conjunt de lleis portugueses és obra d'ell i donen abast principalment a temes com la propietat privada, el dret civil i l'encunyament de la moneda i es van enviar ambaixades a diversos països europeus, amb l'objectiu d'establir tractats comercials.

Altres reformes d'Alfons II van ser la relació de la corona portuguesa amb el Papa. Amb l'objectiu d'obtenir el reconeixement de la independència de Portugal, el seu avi Alfons I de Portugal, va ser obligat a legislar diversos previlegis per a l'Església. Més endavant, aquestes mesures van esdevenir feixugues per a Portugal, que veia l'Església desenvolupar-se com un estat dins l'estat. Un cop fermament establerta l'existència de Portugal, Alfons II va intentar de minar el poder clerical al regne i aplicar-ne part de les rendes en projectes d'utilitat nacional. Aquesta actitud va provocar un conflicte diplomàtic entre el Papat i Portugal. Després d'haver estat excomunicat pel Papa Honori III, Alfons II va prometre de rectificar els seus errors contra l'Església, però va morir el 1233 sense fer cap esforç seriós per a canviar la seua política.

La ciutat d'Alcácer do Sal va ser conquerida als musulmans el 1217, durant el regnat d'Alfons II, però per iniciativa d'un grup de nobles.

Núpcies i descendents 
Es va casar el 1206 amb Urraca de Castella, filla del rei Alfons VIII de Castella i Elionor d'Anglaterra. D'aquesta unió nasqueren:
 l'ifant Sanç II de Portugal (1207-1248), rei de Portugal
 l'infant Alfons III de Portugal (1210-1279), rei de Portugal
 la infanta Elionor de Portugal (1211-1231), casada el 1229 amb Valdemar III de Dinamarca
 l'infant Ferran de Portugal (1217-1246), senyor de Serpa
 l'infant Vicenç de Portugal (1219)

Alfons II de Portugal va morir el 25 de març de 1223 a Coïmbra, i fou succeït pel seu fill més gran.

Reis de Portugal
Persones de Coïmbra
Morts a Portugal
Urraca de Castella

Urraca (filla de Ferran I de Castella) (v 1038 - 1101), religiosa. Germana d'Alfons VI de Lleó i Sanç II de Castella, Senyora de Zamora.
 Urraca de Castella o Urraca I de Lleó (~1080 - Saldaña, 1126), reina de Lleó i de Castella (1109-1126)
 Urraca de Castella i d'Anglaterra (1186 - Lisboa, 1220), infanta de Castella i reina consort de Portugal (1211-1220).
 Urraca de Castella o Urraca de Navarra (? - 1041), infanta de Navarra, comtessa consort de Castella (~959 -970) i duquessa consort de Gascunya 
 Urraca de Castella i Pamplona (935 - 1007), infanta de Castella i en dues ocasions reina consort de Lleó (951-956 i 958-960) i reina consort de Navarra (970-994).
 Urraca de Castella o Urraca Salvadórez (? - 1025), infanta de Castella i comtessa consort de Castella (995 -1017).
 Urraca de Castella i Lleó (Aller, Astúries, 1133-1189), reina de Navarra, filla bastarda d'Alfons VII de Castella i Gontrada Pérez dama asturiana filla del comte Pedro Díaz.
Final Fantasy

Final Fantasy (ファイナルファンタジー Fainaru Fantajī)) és una franquícia creada per Hironobu Sakaguchi, desenvolupada i propietat d'Square Enix. La franquícia se centra en una sèrie de videojocs de rol de ciència-ficció i fantasia. El primer joc de la saga, publicat el 1987, va ser concebut per Sakaguchi com el seu últim esforç en la indústria del videojoc. El títol va ser un èxit i va generar diverses seqüeles. Des d'aleshores, la sèrie de videojocs s'ha diversificat en altres gèneres com el rol tàctic, l'ARPG, l'MMORPG, les carreres, el shooter, la lluita i el musical. La franquícia també s'ha difós a través d'altres mitjans, incloent-hi pel·lícules, anime, manga i novel·les.

Encara que la majoria d'entregues de Final Fantasy són històries independents amb diferents ambientacions i personatges principals, totes acostumen a presentar alguns elements comuns que defineixen la franquícia. Aquests elements recurrents inclouen temàtiques argumentals, noms propis i mecàniques de jugabilitat. Els arguments se centren en un grup d'herois que lluiten contra un gran mal alhora que s'explora les seves pròpies lluites i relacions internes. Els noms dels personatges es deriven sovint de personatges històrics, o de la cultura popular i la mitologia d'arreu del món.

La sèrie ha tingut un gran èxit comercial i crític. És la franquícia de videojocs més venuda d'Square Enix, amb més de 130 milions d'unitats venudes, i és una de les franquícies de videojocs més venudes de tots els temps. La sèrie és coneguda per la seva innovació, la seva qualitat gràfica i musical, models de caràcters fotorrealistes i música orquestrada de Nobuo Uematsu. Final Fantasy ha estat un motor en la indústria dels videojocs, i la sèrie ha afectat les pràctiques empresarials d'Square Enix i les seves relacions amb altres desenvolupadors de videojocs. També ha introduït moltes mecàniques ara ja comuns als jocs de rol, i va ser la principal causa de popularització dels RPG per a consoles als mercats extrens al ‘’Japó’’.

Entregues de la saga

Videojocs

Jocs de la saga principal

Saga Crystal Chronicles

Saga Tactics

Spin-offs

Animació 
 Final Fantasy: Legend of the Crystals
 Final Fantasy: Unlimited
 Final Fantasy VII: Last Order

Pel·lícules 
 Final Fantasy: La força interior (Final Fantasy: The Spirits Within) (2001)
 Final Fantasy VII: Advent Children

 
Videojocs de rol
Literatura dels Estats Units d'Amèrica

La literatura estatunidenca és la que es fa als Estats Units d'Amèrica en anglès.

Grans períodes 
La literatura dels EUA comença amb els escrits sobre el colonialisme, tant els que reflexionen sobre el fet de ser o no ser una nació, com les controvèrsies religioses i econòmiques dels fundadors del país. De seguida van sorgir les obres que parlaven dels indis, que evolucionarien més endavant cap al western.

El període conegut com a First Great Awakening al  va suposar un auge de la religiositat més estricta, que es va reflectir en la literatura amb obres penitencials i morals. Va conviure amb les cançons polítiques populars que celebraven la independència. Llavors van sorgir els escriptors que intentaven tenir un estil propi, allunyat dels moviments anglesos, com Washington Irving. Les influències del romanticisme i realisme europeus es barrejaven amb els temes locals, com l'esclavatge o la barreja de races, una constant en la literatura americana: és l'anomenat modernisme americà, que va tenir lloc durant bona part del .

El segle XX està marcat per la Gran Depressió que va sacsejar el país i que va fer que la literatura guanyés en compromís social i pessimisme, amb autors com John Steinbeck o T.S Eliot. Després de la Segona Guerra Mundial, les obres van guanyar en experimentació, amb l'anomenada Beat Generation, sense abandonar els patrons precedents.

Escriptors més rellevants 
 Louise Ayres Garnett (1860-1937) i a més, compositora de música.
 John Smith
 William Bradford
 John Winthrop
 Jonathan Edwards
 Benjamin Franklin,
 Thomas Paine
 Philip Freneau
 Charles Brockden Brown
 Washington Irving
 Walt Whitman
 James Fenimore Cooper
 Edgar Allan Poe
 Nathaniel Hawthorne
 Herman Melville
 Henry James
 Mark Twain
 Ernest Hemingway
 John Steinbeck
 Francis Scott Fitzgerald
 Sinclair Lewis
 T. S. Eliot
 Ezra Pound
 J. D. Salinger
 Tom Wolfe
 Henry Miller
 Pearl S. Buck
 James Baldwin
 Eugene O'Neill
 Tennessee Williams
 Nathanael West
 John Kennedy Toole
 William S. Burroughs
 Jack Kerouac
 Paul Bowles
 Jane Bowles
 Norman Mailer
 Anaïs Nin
 Hubert Selby
 Toni Morrison
 Isaac Bashevis Singer
 Joseph Brodsky
 Kurt Vonnegut
 Philip Roth
 Richard Wright
 Elizabeth Bishop
 Thomas Pynchon
 Charles Bukowski
 John Cheever
 John Updike
 Toni Morrison
 Don DeLillo
 Paul Auster
 Jonathan Fra
nzen
 David Foster Wallace
 Giannina Braschi
 Junot Diaz

Literatura dels Estats Units
Literatura en anglès
Dolça de Barcelona

Dolça de Barcelona (Barcelona, 1160 - Coïmbra, 1 de setembre de 1198) va ser una infanta d'Aragó i reina consort de Portugal (1185-1198), filla del comte de Barcelona, Ramon Berenguer IV, i de la reina d'Aragó, Peronella d'Aragó.

Orígens familiars 
Va ser filla de Ramon Berenguer IV, comte de Barcelona, i de Peronella, reina d'Aragó. Per línia paterna era neta de Ramon Berenguer III i Dolça de Provença, i per línia materna de Ramir II d'Aragó i Agnès de Poitiers.

Per tant, era germana d'Alfons el Cast, Ramon Berenguer IV de Provença i Sanç I de Provença.

Núpcies i descendents 
Es va casar l'any 1174 amb el futur Sanç I de Portugal, quan encara era només infant i, de fet, no va accedir al tron fins al 1185, arran de la mort del seu pare. Aquest matrimoni molt probablement va ser fruit de l'interès de Portugal, com a estratègia per contrarestar l'aliança entre els reis de Castella i Lleó. Dolça va tenir onze fills, alguns historiadors afirmen que va tenir-ne fins a quinze, tot i que aquests haurien mort en la infància. Els fills del matrimoni van ser:

 Teresa (1175-1250), casada amb Alfons IX de Lleó.
 Sança (1181-1229), religiosa del convent de Lorvão.
 Constança (1182), morta en la infància.
 Alfons (1185-1233), rei de Portugal.
 Pere (1187-1258), comte d'Urgell.
 Ferran (1188-1233), casat amb Joana de Flandes.
 Enric (1189), mort en la infància.
 Ramon (ca. 1189), mort en la infància.
 Mafalda (ca. 1190-1256), casada amb Enric I de Castella.
 Blanca (1192-1249), senyora de Guadalajara.
 Berenguera (1195-1220), casada amb Valdemar II de Dinamarca.

Regnat 
No hi ha gaire informació sobre la seva actuació com a reina consort. En termes generals, no va intervenir en els afers d'estat. No obstant això, destaca la concessió que va fer d'uns furs generosos a la vila de Mortágua el 1192, la qual, més endavant, va constituir un model per a la resta de furs portuguesos. En aquest cas, va significar la constitució del règim municipal i l'organització dels primers magistrats.

Mort 
Va morir l'1 de setembre de 1198 a Coïmbra. Va ser enterrada al monestir de Santa Cruz de la mateixa ciutat.

Referències

Bibliografia 
 

Nobles barcelonins històrics
Prínceps d'Aragó
Reines consorts
Consorts reials de Portugal
Morts a Coïmbra
Mides I

En la mitologia grega Mides o Midas (Midas, ) era el rei de Frígia, fill de Gòrdios I. Va tenir un fill, Ancuros.

Fou un rei deixeble d'Orfeu i promotor del culte a Dionís. A la seva riquesa proverbial s'al·ludeix en una història de la seva infància que diu que les formigues portaven grans de blat com a símbol de la seva futura riquesa, però sobretot per un fet mític: Un dia, Silè, havent begut més del normal, es va perdre i va anar a parar a les terres de Mides, que l'acollí i li oferí la seva hospitalitat. Dionís, que el buscava, el va trobar allà i per agrair a l'amfitrió haver-lo allotjat, li atorgà un desig. Mides demanà llavors la facultat de transformar en or tot el que toqués, cosa que li fou concedida, però llavors també el menjar que tocava es tornava d'or. Incapaç de menjar i de beure, suplicà al déu de retornar al seu estat anterior i que l'alliberés del seu do. Dionís li ordenà llavors rentar-se les mans a les aigües del Pactol, prop de la muntanya Tmolos; aquest bany va eliminar el poder de Mides i des de llavors la sorra del riu es va convertir en or. Aquesta llegenda explica el caràcter aurífer del riu, al qual la Frígia degué una bona part del seu imperi.

En una altra llegenda, els seus talents de músic (havia estat l'alumne d'Orfeu) foren sol·licitats i va ser designat per ser jutge en el concurs entre el sàtir Màrsies, joglar de flauta, i Apol·lo, que tocava la lira. (Ovidi, al llibre XI de les seves "Metamorfosis", situa el concurs entre Pan i Apol·lo). Mides va designar Màrsies vencedor, mentre que les Muses, que també jutjaven, preferien a Apol·lo. Aquest darrer, com a venjança, li va fer créixer orelles d'ase. Mides va intentar amagar-les sota una gorra frígia, però un barber va descobrir el seu secret quan li va tallar els cabells. Incapaç de mantenir el secret, el barber acaba cavant un forat en la sorra on hi va deixar el secret: «el rei Mides té de les orelles d'un ase», i va tapar el forat de seguida. Desgraciadament, van créixer unes canyes que van obrir el forat i el vent, en passar entre les canyes, va crear una música que va escampar el secret repetint la frase fatídica la qual es va difondre arreu del món.

La seva homosexualitat és descrita per Filostrat. A les comèdies gregues era representat amb les orelles d'un sàtir més tard engrandides per esdevenir orelles d'ase.

Se li atribueix la fundació d'Ancira.

Referències

Enllaços externs 

 El mite de Mides 
 Mides  

Reis de Frígia
Constel·lació del Cranc

El Cranc (Cancer), de símbol ), és una de les 88 constel·lacions modernes i una de les dotze constel·lacions del zodíac. Càncer és petita i tènue, i a molts no els sembla un cranc.

Destaca una de les seves estrelles, la 55, perquè té 5 planetes orbitant al seu voltant, un dels sistemes més nombrosos descoberts fora del sistema solar.

Es troba entre les constel·lacions de Bessons a l'Est, Linx al Nord i les constel·lacions de Ca Menor i Hydra al Sud.

La constel·lació també dona el seu nom al Tròpic de Càncer

Objectes destacats 
Càncer no té estrelles brillants. α Cancri només té magnitud 4,2. Càncer és coneguda entre els aficionats a l'astronomia com la constel·lació en la qual es troba Praesepe (M44), també coneguda com 'El pessebre' ', un cúmul obert que conté també l'estrella ε Cancri i que pot observar-se amb uns simples prismàtics. El Pessebre abasta més d'un grau quadrat sent observable a simple vista com una llum difusa; situat dins del Pessebre -encara que molt lluny darrere del mateix-, hi ha un grup de galàxies pertanyent al cúmul de Coma-Virgo que només són visibles amb telescopis de potència mitjana. Altres objectes del cel profund que es troben en Càncer són M67, un cúmul obert conegut des de molt antic i molt vell, i NGC 2775, una galàxia espiral de magnitud 11,3. En una nit clara la constel·lació conté prop de 50 estrelles visibles a simple vista.

Estrelles principals 
 α Cancri (Acubens), estrella blanca de magnitud 4,26 és només la quarta més brillant de la constel·lació.
 β Cancri (Altarf), la més brillant de la constel·lació amb magnitud 3,53 és una gegant taronja a 290 any llum de distància.
 ζ Cancri (Tegmen o Tegmine), sistema estel·lar compost per dues estrelles binàries separades 5,06 segons d'arc. En total conté almenys quatre estrelles.
 ι Cancri, binaria visual els components del qual, separats 30,6 segons d'arc, es poden resoldre amb un petit telescopi.
 κ Cancri, sistema doble format per una estrella blanc-blavosa variable Alpha2 Canum Venaticorum i una estrella blanca.
 55 Cancri (ρ¹ Cancri), estrella binària el component principal de la qual és una nana groga amb un sistema planetari amb cinc planetes.
 X Cancri, estrella de carboni de magnitud 6,28.
 DX Cancri, estrella fulgurant a només 11,82 anys llum de la Terra.

Origen mitològic 
La constel·lació del cranc i la constel·lació de l'Hidra estan relacionades amb un dels dotze treballs del Heracles (Hèrcules romà). La deessa Hera, enemiga acèrrima d'Heracles va enviar un cranc gegant per posar fi a la seva vida mentre aquest lluitava amb la temible serp Hidra. Tanmateix, Heracles va resultar victoriós. Com a recompensa pels seus esforços la deessa va formar les constel·lacions del Cranc i l'Hidra al cel.

Notes

Vegeu també 
 Llista d'estrelles per constel·lació

Enllaços externs 

 Objectes d'observació interessants a Cáncer.  
 Informació i característiques del signe Càncer (Astrología)
Espectacle

Un espectacle és una manifestació pública que s'ofereix a la vista, especialment com una cosa digna d'atenció.

Els espectacles poden ser obres d'art dramàtic; incloent l'art popular –diables, castells, trabucaires, el carnaval, etc.–, performances o accions artístiques, dansa, teatre, circ (acrobàcia, clown, màgia, etc.) òpera, revista, cabaret, concerts i molts altres gèneres; espectacles audiovisuals en diferit, que separa el públic de la feina dels intèrprets i registrat, com típicament les produccions de cinema i televisió; i es poden fer espectacles de diferents esdeveniments com ara una desfilada militar, una entrega de premis, un joc, un esport, una execució pública o la tauromàquia.

També s'utilitza el terme per a referir-se a les activitats professionals relacionades amb aquesta diversió, o per extensió a alguna acció o esdeveniment espectacular o de gran estranyesa.

A les arts escèniques, l'espectacle dramàtic és l'objecte creatiu central del procés de comunicació dramàtica. Consisteix a una presentació devant d'un auditori d'una ficció, executada per uns intèrprets, que aporten el seu propi cos (i a través d'ell la veu, el gest i el moviment), i en el cas general també un conjunt heterogeni d'elements escènics, incloent la il·luminació, el so (que pot ser música, veu en off i altres efectes sonors diversos), les projeccions, l'escenografia, els objecte]s accessoris, el vestuari, la perruqueria, el maquillatge i les màscares. De tots aquests elements, els únics obligatoris són almenys un intèrpret i almenys un espectador.

Vegeu també 
 Arts escèniques: escena, rereescena, intèrpret, públic
 Assaig d'un espectacle, impro escènica…
 Entreteniment, festa…

Referències

Enllaços externs
Java

Java (en indonesi, javanès i sondanès Jawa) és una illa d'Indonèsia, on es troba la capital de l'estat, Jakarta. És l'illa més poblada del món i una de les regions més densament poblades del planeta. Antigament, fou un poderós regne hindú i, en temps colonials, ha estat el territori principal dels dominats per la Companyia Neerlandesa de les Índies Orientals. Actualment, l'illa té un paper predominant en la vida econòmica i política d'Indonèsia.

Geografia física 
Java és una illa allargassada de 126.700 km² (la 13a més gran del món) situada entre Sumatra a l'oest, de la qual la separa l'estret de la Sonda; Borneo al nord, separada per la mar de Java; Madura al nord-est, separada per l'estret de Madura, i Bali a l'est, separada per l'estret de Bali. Al sud, la banya l'oceà Índic, que la separa de l'illa de Christmas.

L'illa és gairebé tota d'origen volcànic: conté 38 volcans, alguns dels quals actius. El riu principal és el Bengawan Solo, d'uns 540 km de longitud; neix al centre de Java, vora el volcà Tawu, va cap al nord i després en direcció est, i desemboca a la mar de Java, prop de Surabaya.

Geografia humana 
A Java hi ha la capital d'Indonèsia, Jakarta. Entre les destinacions turístiques més populars de l'illa, hi ha la ciutat de Yogyakarta, Borobudur, una impressionant stupa budista i l'antic temple hindú de Prambanan, el temple més gran de Java.

Java és, de molt, l'illa més poblada d'Indonèsia: alberga gairebé el 60% de la població total de l'estat. Amb una superfície de 126.700 km² i 124 milions d'habitants el 2005, té una densitat de 981 hab/km². Si estiguéssim parlant d'un estat independent, seria el segon més densament poblat del món després de Bangladesh i deixant de banda algunes minúscules ciutats estat.

D'ençà de la dècada del 1970, el govern indonesi porta a terme un programa de transmigració que pretén ressituar la població de Java en altres illes indonèsies menys poblades. Aquest programa està tenint resultats desiguals, i de vegades ha estat causa de conflictes entre els residents locals i els nouvinguts.

La població de Java parla principalment javanès, sondanès, balinès i madurès, juntament amb altres llengües minoritàries com el betawi, les variants banyumasà i tenggerès (del javanès), el kanekès, el bantenès (variant del sondanès), l'osing i el kangeanès. La majoria parlen també l'indonesi com a segona llengua.

La majoria de la població és de religió musulmana (un 93%), amb una petita proporció (1-2%) de població hindú escampada per tota l'illa, però sobretot concentrada a la costa oriental propera a Bali. També hi ha algunes comunitats cristianes (2-3%) i budistes.

Divisió administrativa 
L'illa es divideix en 4 províncies, 1 regió especial* (daerah istimewa) i 1 districte especial de la capital** (daerah khusus ibukota):
 Banten
 Jakarta**
 Java Occidental (Jawa Barat)
 Java Central (Jawa Tengah)
 Java Oriental (Jawa Timur)
 Yogyakarta

Vegeu també 
 Sindoro
 Prambanan
 Borobudur
 Zabaj, ciutat i regne hindú

Bibliografia

Referències
Malai

El malai, oficialment conegut com a bahasa Melayu (que significa ‘llengua malaia’), és una llengua austronèsica parlada pels malais a la península de Malacca, al sud de Tailàndia, a Singapur i a parts de Sumatra. És l'idioma oficial de Malàisia i Brunei, i un dels quatre idiomes oficials a Singapur. També és una llengua de treball al Timor oriental.

A Indonèsia, s'utilitza la variant del malai coneguda com a bahasa Indonesia.
El bahasa Melayu i el bahasa Indonesia són, de fet, variants de la mateixa llengua.

Existeix un estàndard oficial per al malai, d'acord amb Indonèsia, Malàisia i Brunei, anomenat bahasa Riau, la llengua de l'arxipèlag de Riau, que s'ha considerat des de fa temps el lloc d'origen del malai.

Uns vint milions de persones el parlen com a primera llengua, i si comptem els que el parlen com a llengua apresa, la xifra puja fins als dos-cents cinquanta milions. És, doncs, la llengua austronèsica més parlada.

Referències

Vegeu també 
 Indonesi

Enllaços externs 
 Tho History of the Malay Language JSTOR 

Llengües malaiopolinèsies
Patufet

En Patufet és un personatge popular català, representat per un nen molt menut que porta una gran barretina. És el protagonista d'un dels contes tradicionals catalans més coneguts i que porta el mateix nom. El personatge es retroba en rondalles de tot Europa, especialment en el conte Däumling, dels germans Grimm.

Argument del conte del Patufet 
L'argument bàsic del conte del Patufet, amb algunes variacions, és el següent:

"El Patufet era un nen molt petit, molt petit, que vivia amb els seus pares en una casa de pagès. Tot i que era molt trapella, també li agradava ajudar els pares. Un dia que la mare es disposava a anar a comprar safrà, el Patufet li va demanar que l'hi deixés anar a ell, i després de molt insistir la va convèncer.

Va anar a ca l'adroguer a buscar el safrà i perquè la gent no el trepitgés cantava una cançó mentre caminava pel carrer:

Patim, patam, patum,
homes i dones del cap dret,
 patim, patam, patum,
no trepitgeu el Patufet.

L'adroguer es va quedar ben parat en sentir una veu prima que li cridava: Vull una lliura de safrààà! Una vegada i una altra mirava i no veia ningú a la botiga; de tan petit que era, el Patufet no arribava ni al taulell! Al final, el va veure i li va poder vendre la lliura de safrà que volia.

Quan la mare va haver acabat de fer l'arròs i es disposava a portar el dinar al pare, que estava treballant al camp, el Patufet va tornar a insistir que l'hi deixés dur a ell. Així que la mare li va donar una cistella amb el dinar del pare i hi va enviar el Patufet.

Vet aquí que mentre hi anava va començar a tronar i a ploure. Veient aquella tempesta tan gran, el Patufet va córrer a aixoplugar-se sota una col. I s'hi va quedar tan a gust que s'hi va adormir.

Al cap d'una estona, quan la tempesta ja havia passat i el Patufet encara dormia, va venir un bou que, veient el camp de cols, se n'hi va anar de dret. Quan va ser a la col on jeia en Patufet, va obrir la boca i es va empassar de cop la col, la cistella i el Patufet.

En veure que no apareixia, els seus pares el van anar a buscar, tot planyent-se'n. Cridaven ben fort: Patufeeet, on eeets?, però ningú no responia, fins que al cap de molta estona d'insistir-hi es va sentir una veu llunyana i fosca que deia:

Soc a la panxa del bou,
que no hi neva ni hi plou!
Quan el bou farà un pet,
sortirà en Patufet.

En sentir allò, els pares del Patufet van decidir començar a donar cols al bou per a menjar, i la bèstia es va anar inflant, inflant, fins que de sobte va fer un pet i va sortir el Patufet disparat. Es va poder reunir amb els seus pares de nou i van ser feliços per sempre més."

Referències

Enllaços externs 

 El conte d'En Patufet   i 
 Versió del conte d'En Patufet, musicat

Literatura catalana contemporània
Contes dels Germans Grimm
Prefix

Els prefixos són afixos que es col·loquen davant de la paraula, és a dir, partícules que s'afegeixen a un lexema per formar derivats. La derivació és un fenomen molt ric per crear paraules noves i està present en tots els estadis evolutius de l'idioma. Són menys freqüents que els sufixos, tant al català com entre les diverses llengües.

Molts dels prefixos que s’utilitzen en català venen d'una preposició o d'un adverbi llatí. La majoria no canvia la Categoria gramatical de la paraula, només en modifica el significat, per exemple: fer - desfer, on des- significa "el contrari". El prefix acostuma a escriure's formant un tot amb l'arrel de la paraula primitiva (no derivada) tot i que ha hi ha llengües que separen els seus components morfològics gràficament.

Vegeu també 

 Afix
 Sufix
 Llista de prefixos
 Llista de sufixos

Gramàtica
Ors (Nord)

Ors és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 685 habitants. Limita al nord amb Bousies i Fontaine-au-Bois, al nord-est amb Landrecies, a l'est amb La Groise, al sud amb Catillon-sur-Sambre, al sud-oest amb Bazuel i al nord-oest amb Forest-en-Cambrésis i Pommereuil.

Demografia

Administració

Referències 

Municipis del Nord
André Chénier

André Marie de Chénier (Constantinoble, 30 d'octubre de 1762 - París, 25 de juliol de 1794), anomenat André Chénier, fou un poeta en llengua francesa.

Va nàixer a Constantinoble, (l'actual Istanbul), va traduir des de l'adolescència poetes grecs i va estar fascinat per la poesia clàssica. Va anar a França, i va freqüentar els ambients literaris i els salons aristocràtics.

Rere haver treballat com a secretari a l'ambaixada de França a Londres durant tres anys (1787-1790), va tornar i va participar en la revolució francesa, però va esdevenir un defensor fervent de la llibertat i va participar sobretot en la defensa de Lluís XVI. Va col·laborar al Journal de Paris (periòdic de París), òrgan dels moderats, i va condemnar els excessos en violents articles contra Jacques Pierre Brissot, Jean-Paul Marat i d'altres.

Va ser detingut el 7 de març de 1794, empresonat a Saint-Lazare, condemnat a mort i executat el 25 de juliol. Hom suposa que va ser soterrat amb les altres víctimes d'"el Terror" al cementeri de Picpus a París.

El seu destí va inspirar dues òperes: la molt coneguda d'Umberto Giordano, Andrea Chénier, l'estrena de la qual va tenir lloc a La Scala de Milà, el 28 de març de 1896; i la molt menys difosa André Chénier, del compositor nord-català Josep Coll.

Obra 
 Elegies (1791)
 Odes (1791)
 Le Jeu de Paume (1791)
 Aux Suisses de Châteauvieux (1792)
 Iambes (1794)
 Les Bucòliques, pòstum (1819)

Vegeu també 
 Charlotte Corday

Referències 

Escriptors francesos en francès
Poetes francesos del segle XVIII
Alumnes de la Universitat de París
Morts a París
Poetes turcs
Escriptors d'Istanbul
Naixements del 1762
Morts el 1794
Decapitats
Art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica

Lart rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica són 757 jaciments de pintures rupestres catalogats per la UNESCO com a Patrimoni de la Humanitat el 1998. Aquest patrimoni està dividit en tres importants àrees: la zona de la serra d'Aitana (província d'Alacant), el massís del Caroig (província de València) i la comarca de Los Vélez (província d'Almeria). És el conjunt de jaciments d'art rupestre més gran d'Europa.

L'art rupestre de l'arc mediterrani es pot classificar en tres estils:
 Art macroesquemàtic.
 Art llevantí.
 Art esquemàtic.

De vegades, aquests estils apareixen superposats, per exemple a la Sarga (Alcoi, l'Alcoià).

La forma de vida durant una fase crítica del desenvolupament humà està hàbilment recollida en pintures amb estils i temàtiques úniques. Les comunitats que van viure aproximadament entre els anys 6000 i 1000 aC a l'arc mediterrani de la península Ibèrica ens han llegat pintures com a mostra de la seva civilització. Aquestes pintures aporten informació sobre el seu mode de vida, quins animals eren importants en la seva cultura o com vestien, però també plantegen molts interrogants sobre les seves creences, la seva organització i altres aspectes que difícilment arribarem a conèixer.

Principals assentaments 
Algunes de les pintures rupestres més importants d'aquest patrimoni són: Pla de Petracos (Castell de Castells, Marina Alta), coves de Cogul, etc.

Entre els 60 assentaments localitzats a Catalunya, el Patrimoni de la Generalitat de Catalunya fa una distinció específica de 3 indrets determinats en funció de la seva importància relativa, que són:
 Abrics d'ermites de la serra de la Pietat, a Ulldecona.
 Roca dels Moros, a Cogul.
 Cova dels Vilars, a Os de Balaguer.

Referències

Enllaços externs 

 El conjunt al web de la Generalitat de Catalunya.
 Rock Art of the Mediterranean Basin on the Iberian Peninsula, UNESCO World Heritage Centre.
 Centre UNESCO de Catalunya.

 
Formacions càrstiques
Dècada del 750 aC



Esdeveniments 
 21 d'abril del 753, Roma: Ròmul i Rem funden la ciutat i instauren el Regne de Roma. La data és tradicionalment usada per la datació dels períodes del regne i republicans, vegeu Ab urbe condita).

Segle VIII aC