alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Escut de Sant Just Desvern

L'escut oficial de Sant Just Desvern té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una campana d'atzur, batallada d'argent. Si s'escau per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 de juny de 1984 i publicat al DOGC el 8 d'agost del mateix any amb el número 459.

La campana és el senyal tradicional de l'escut del poble, i no està lligat amb cap esdeveniment històric particular; es diu que podria simbolitzar la campana que cridava els veïns a aplegar-se a la plaça. Sant Boi de Llobregat, un municipi proper, també té una campana al seu escut.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Llobregat

Sant Just Desvern
Sant Just Desvern
Escut de Santa Coloma de Cervelló

L'escut oficial de Santa Coloma de Cervelló té el blasonament següent: 

Escut caironat: d'or, una coloma d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'11 d'abril de 1989 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 1137.

El colom és un senyal parlant i és l'atribut de santa Coloma, la patrona del poble. Els esmalts, or i atzur, provenen de les armes dels barons de Cervelló, senyors de la localitat.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Llobregat

Santa Coloma de Cervello
Santa Coloma de Cervelló
Bandera de Santa Coloma de Cervelló

La bandera de Santa Coloma de Cervelló, basada en l'escut heràldic de la localitat, és de color groc, amb una coloma de color blau cel al centre. Va ser aprovada el 9 de setembre de 1991 i publicada en el DOGC (n. 1497) el dia 25 del mateix mes.

Té la següent descripció oficial:

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Llobregat
 Escut de Santa Coloma de Cervelló

Referències 

Santa Coloma de Cervelló
Santa Coloma de Cervelló
Escut de Torrelles de Llobregat

L'escut oficial de Torrelles de Llobregat té el següent blasonament: escut caironat: d'or, 3 torres d'atzur obertes. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 27 de maig de 1982 i publicat al DOGC el 16 de juliol del mateix any amb el número 241.

Les tres torres són el senyal parlant tradicional. Les armes venen de la família Torrelles, senyors del poble, que pertanyia a la baronia de Cervelló, de les armes de la qual provenen els colors or i atzur.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Llobregat

Torrelles de Llobregat
Torrelles de Llobregat
Escut de Vallirana

Lescut oficial de Vallirana té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un cérvol passant d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 8 de febrer de 1989 i publicat al DOGC el 24 del mateix més amb el número 1111.

El cérvol és el senyal tradicional del poble. Vallirana pertanyia a la baronia de Cervelló, de la qual va agafar les armes, intercanviant-ne els colors.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Llobregat

Vallirana
Vallirana
Escut de Viladecans

L'escut de Viladecans representa els símbols tradicionals de sant Joan Baptista, patró de Viladecans: un anyell pasqual amb una aurèola de sant i una bandera vermella amb creu blanca, també atribut de sant Joan.

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 27 de juny de 1994 i publicat al DOGC el 8 de juliol del mateix any amb el número 1918.

Bandera de Viladecans 

La bandera oficial de Viladecans té la següent descripció:

Va ser aprovada el 15 d'octubre de 1999 i publicada en el DOGC el 3 de novembre del mateix any amb el número 3007.

Referències 

Viladecans
Viladecans
Viladecans
Escut d'Albons

L'escut oficial d'Albons té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un castell obert d'argent, acostat de 2 estrelles de 8 puntes d'argent, una a cada costat, i sobremuntat d'una espasa d'argent guarnida d'or i d'una palma d'or passades en sautor, l'espasa en banda i per damunt de la palma en barra. Per timbre una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 30 d'octubre de 1992 i publicat al DOGC el 13 de novembre del mateix any amb el número 1669.

L'element central és l'antic castell medieval del poble, les dues estrelles a banda i banda són un senyal tradicional i la palma i l'espasa són els atributs del martiri de sant Cugat, patró de la localitat.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà
 Bandera d'Albons

Albons
Albons
Bandera d'Albons

La bandera oficial d'Albons (Baix Empordà) té la descripció següent:

Història 
Va ser aprovada en el Ple de l'ajuntament el 28 de novembre de 1994 i publicada en el DOGC el 25 de gener de 1995. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà
 Escut d'Albons

Albons
Albons
Escut de Begur

L'escut de Begur mostra el castell de Begur al costat del mar i les armes reials de Catalunya (els quatre pals), perquè la vila de Begur (Baix Empordà) estava sota la jurisdicció de la Corona.

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 3 de setembre de 1993 i publicat al DOGC el dia 17 del mateix mes amb el número 1798.

Bandera de Begur 

La bandera de Begur està basada en l'escut heràldic. Té la següent descripció oficial:

Va ser publicada en el DOGC el 6 de setembre de 1995.

Referències 

Begur
Begur
Begur
Escut de la Bisbal d'Empordà

L'escut oficial de la Bisbal d'Empordà té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una creu tripomejada d'argent. Per timbre una corona mural de ciutat.

Història 
Va ser aprovat el 2 de setembre de 1992 i publicat al DOGC el 18 del mateix mes al número 1.646.

La creu tripomejada és el senyal tradicional de la ciutat, possiblement una referència als bisbes de Girona, senyors de la Bisbal.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà
 Bandera de la Bisbal d'Empordà

Bisbal d'Emporda
La Bisbal d'Empordà
Bandera de la Bisbal d'Empordà

La bandera oficial de la Bisbal d'Empordà té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de gules, en relació amb l'alçada del drap, una creu tripomejada d'argent, de braços de gruix 1/18 i d'alçària 7/9, al centre.

Va ser aprovada el 2 de desembre de 1992 i publicada en el DOGC el 18 de desembre del mateix any amb el número 1684.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Bisbal d'Empordà
La Bisbal d'Empordà
Escut de Calonge i Sant Antoni

L'escut oficial de Calonge i Sant Antoni té el següent blasonament:

Escut caironat truncat i semipartit: al 1r. d'argent, una col de caluix llarg arrencada de sinople; al 2n. d'atzur, un roc d'or; 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 28 de setembre de 1984 i publicat al DOGC el 16 de novembre del mateix any amb el número 486.

La col és el senyal parlant tradicional referit al nom de la localitat, que popularment es pronuncia "colonge". La primera representació de la col data de 1674 segons la inscripció, o potser més antiga i es troba en un baix relleu damunt la porta de l'Antic Hospital, avui la Biblioteca Municipal Pere Caner. La vila fou el centre d'una baronia al : el roc d'or sobre camper d'atzur prové de les armes dels Requesens, barons de Calonge. Els quatre pals recorden la jurisdicció reial sobre la vila.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Calonge
Calonge i Sant Antoni
Escut de Colomers

L'escut oficial de Colomers té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un colom contornat d'atzur perxat sobre una branca de sinople movent del cantó sinistre de la punta. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de setembre de 1984 i publicat al DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 485.

El colom damunt la branca d'arbre és un senyal parlant tradicional referent al nom del poble. Està documentat al  com Columbarios amb el sentit de «lloc on es crien coloms».

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Colomers
Colomers
Escut de Corçà

L'escut oficial de Corçà té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, un cor de gules; el peu partit: 1r d'argent, una creu plena de gules; i 2n, d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona de vila.

Història 
L'escut originari va ser aprovat el 19 de setembre del 2000 i publicat al DOGC el 19 del mateix mes amb el número 3228. Hi figurava tan sols el cor de gules en camper d'or.

El gran cor de gules és un senyal parlant, un «cor sa», referit al nom de la vila. El 28 de novembre del 2013 el Ple de l'Ajuntament va decidir modificar l'escut heràldic del municipi per afegir-hi el senyal de la ciutat de Barcelona, la creu i els quatre pals, per commemorar la condició de carrer de Barcelona, atorgada a la vila per un privilegi de 1442.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Corca
Corçà
Carladès

El Carladès (en occità Carladés, en francès Carladez o Carladés) és un territori històric occità, a l'Alvèrnia, amb capital a Orlhac, que en l'actualitat constitueix el departament de Cantal.

Conformà a l'Alta edat mitjana el vescomtat de Carlat, que en el  fou incorporat en part als dominis del Casal de Provença. Arran del matrimoni de Dolça de Provença amb el comte Ramon Berenguer III de Barcelona, el vescomtat passà més tard als dominis d'en Ramon Berenguer IV. Dins dels dominis del rei trobador Alfons I el Cast, constituïa el territori més septentrional i fou donat en feu als vescomtes de Rodés, que en posseïen l'altra part. Després de la batalla de Muret (1213), el Carladès romangué sota els dominis del Casal d'Aragó. El 1276 s'incorporà als dominis del segon fill de Jaume I de Catalunya-Aragó, Jaume II de Mallorca, juntament amb Montpeller, Rodés i Rosselló-Cerdanya. El rei Jaume III de Mallorca els cedí el 1349 a la Corona de França per sufragar la campanya per recuperar el regne de Mallorca.

Cantal
Baronies
Alvèrnia
Alain de Botton

Alain de Botton és un escriptor establert a Londres nascut a Suïssa l'any 1969. Entre les seves obres, podem destacar Essays in Love (1993), The Romantic Movement (1994), Kiss and Tell (1995), How Proust can change your life (1997), The Art of Travel (2002), Status Anxiety (2004), The Consolations of Philosophy (publicat el 2000), The Architecture of Happiness (2006), The Pleasures and Sorrows of Work (2009).

També se n'ha fet una sèrie de televisió al Regne Unit després emesa també pel Canal33.

Enllaços externs 

 Alain de Botton

Escriptors suïssos
Artistes de Zúric
Filòsofs suïssos
Escriptors anglesos del segle XX
Alumnes del King's College de Londres
Alumnes de la Harrow School
Alumnes del Gonville and Caius College
Alumnes de la Dragon School Oxford
Companys de la Royal Society of Literature
Escriptors anglesos en anglès
Filòsofs anglesos
Permeabilitat

En electromagnetisme, la permeabilitat magnètica és el grau de magnetització d'un material en resposta a un camp magnètic, és a dir, la permeabilitat és la capacitat que té una substància par atreure o deixar passar les línies de força o el camp magnètic. La permeabilitat es representa per mitjà de la lletra grega μ. El terme permeabilitat magnètica fou encunyat per Oliver Heaviside el setembre de 1885.

En el SI d'unitats es mesura en henrys per metre, o en Newtons per Ampere quadrat. El valor de la constant  és conegut com a constant magnètica o permeabilitat del buit, i el seu valor és  = 4π×10−7 N/A².

Ferromagnetisme 
Alguns materials denominats ferromagnètics són força magnètics per la seva natura. Són compostos per un gran nombre de petites unitats magnètiques anomenades dominis magnètics. Aquests dominis no sempre estan alineats i sovint interaccionen entre si per reduir la força del camp magnètic.

Si els materials ferromagnètics es posen dintre del radi d'acció d'un camp magnètic extern, els dominis tendiran a alinear-se, de manera que la suma dels camps del material ferromagnètic i del camp magnètic exterior serà més gran que el camp magnètic extern tot sol.

La permeabilitat en materials lineals deu la seva existència a la següent aproximació:

on  és un escalar adimensional anomenat susceptibilitat magnètica.

D'acord amb la definició del camp auxiliar, H

on
μ és la permeabilitat del material, mesurada en henrys per metre.
B és el camp magnètic (també anomenat densitat de flux magnètic o inducció magnètica) del material, mesurat en tesles
H és el camp magnètic auxiliar, mesurat en amperes per metre
M és la magnetització del material, mesurada en amperes per metre

La permitivitat i la permeabilitat del buit són relacionades amb la velocitat de la llum (c) per mitjà de la següent equació:

Permeabilitat relativa 
La permeabilitat relativa, per a la qual de vegades s'utilitza la notació μr, és la relació entre la permeabilitat d'un medi específic respecte de la permeabilitat del buit μ0:

L'expressió de la susceptibilitat magnètica en funció de la permeabilitat relativa és:

χm, és un valor adimensional, de vegades anomenat susceptibilitat volumètrica per diferenciar-la de χp (susceptibilitat específica) i de χM (susceptibilitat molar).

La permeabilitat varia amb el camp magnètic, els valors que s'indiquen a la taula anterior són aproximats i vàlids només per al camp magnètic indicat. A més, a la pràctica, la permeabilitat acostuma a ser funció de la freqüència, els valors anteriors corresponen a una freqüència zero.

Noteu que la permeabilitat magnètica  té un valor exacte al SI d'unitats, això és relacionat amb la següent fórmula: 

(La velocitat de la llum, c, és exactament 299.792.458 metres/segon)

Les definicions i la determinació del valor de les constants físiques fonamentals al SI són donades pel CODATA (Committee on Data for Science and Technology).

Referències

Vegeu també 
 Ferromagnetisme
 Antiferromagnetisme
 Diamagnetisme
 Paramagnetisme
 Electroimant
 Permitivitat

Magnituds físiques
Electromagnetisme
Escut de Vilaller

L'escut oficial de Vilaller té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un cérvol rampant d'argent acostat de 2 flors de lis d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'octubre de 1991, substituint l'escut antic.

El cérvol rampant és un senyal tradicional de la vila, situada en una regió de muntanya en què aquesta mena d'animals abunda. També les flors de lis són un senyal tradicional i una referència a la Mare de Déu, patrona local.

Vegeu també 
 Escut antic de Vilaller
 Escuts i banderes de l'Alta Ribagorça

Referències 

Vilaller
Vilaller
Farad

El farad és la unitat del SI per a la capacitància elèctrica. Es tracta d'una unitat derivada amb nom propi i amb un símbol particular que és la lletra majúscula F. Va rebre el seu nom en honor del físic britànic Michael Faraday, el símbol F s'ha d'escriure en majúscula, però, en canvi, el nom de la unitat ha d'anar en minúscules farad.

Definició 
El farad es defineix com la capacitància d'un dielèctric que produeix una diferència de potencial d'1 volt en el cas d'una càrrega elèctrica estàtica d'1 coulomb. En unitats del SI es pot representar com s4 · A² · m-2 · kg-1. Com l'ampere és una relació entre el flux de corrent elèctric d'un coulomb per segon, una definició alternativa del farad seria la d'un ampere-segon de càrrega a un volt. Així tenim:

Explicació 
Com que el farad és una unitat molt gran, en comparació als requeriments habituals dels dispositius electrònics, el valor d'un condensador s'expressa sovint en microfards (μF), nanofarads (nF), o picofarads (pF). El mil·lifarad no s'acostuma a utilitzar a la pràctica, per exemple a una capacitància de 4,7−3 F s'acostuma a representar com 4700 µF. Les capacitàncies molt petites, com les utilitzades als circuits integrats s'acostumen a expressar en femtofarads, un femtofarad és igual a 1−15 F. En el cas dels supercondensadors la capacitància és de l'ordre dels quilofarads.

No s'ha de confondre el farad amb el faraday, una antiga unitat de càrrega desplaçada actualment pel coulomb.

La inversa de la capacitància s'anomena elastància, que en unitats del SI s'expressa en F-1, que de manera no estàndard de vegades rep el nom de daraf (farad escrit a la inversa).

Un condensador consisteix en dues superfícies conductores, habitualment anomenades plaques, separades per una capa aïllant, habitualment anomenada dielèctric. El primer condensador fou l'ampolla de Leyden al . L'acumulació de càrrega entre les plaques constitueix la capacitància. Els condensadors moderns es fabriquen utilitzant una gran varietat de materials i tècniques per tal d'oferir una gran varietat de valors de capacitància. En els ginys electrònics s'utilitzen condensadors amb valors que van dels femtofarads fins al farads amb valors de voltatge entre pocs volts fins a diversos quilovolts.

Múltiples

Referències

Bibliografia 
 

Unitats derivades del SI
Unitats electromagnètiques
Bellprat

Bellprat, envoltat de boscos i camps de conreu, és un petit municipi de la comarca de l'Anoia, amb presència humana des de molt antic, segons vestigis de l'edat de bronze amb assentaments ibèrics.

A prop seu, el Castell de Queralt domina tot el terme i és des d'on es gaudeix d'una magnífica panoràmica sobre les comarques de l'Anoia, la Segarra i la Conca de Barberà. El castell de Queralt era, al , un bastió avançat del comtat de Barcelona, documentat des de l'any 960. La seva existència es remunta al segle anterior. L'any 976, el comte Borrell el va vendre a Guitart, vescomte de Barcelona, aconseguit, per conquesta del seu avi Guifré i per testament del seu pare Sunyer, pel preu de 200 pesos d'argent. Sota la influència del castell neix el nucli de Bellprat.

L'església romànica de Sant Jaume de Queralt, situada als peus del castell, va exercir les funcions de parròquia fins que l'any 1425 les va assumir l'església de Sant Salvador a Bellprat.

El petit nucli, a 652 m d'altitud, creix al voltant d'aquesta església. Amb una població dedicada gairebé exclusivament a activitats agrícoles i ramaderes, a Bellprat s'hi collia blat, llegums i raïm i també hi havia explotacions de lignit i bauxita. El Bellprat de 1685 tenia 10 cases agrupades i 8 pagesies. Actualment, és un poble tranquil en el qual conviuen les feines del camp, la ramaderia, un incipient turisme rural i les famílies que hi venen fugint de les sorolloses ciutats per gaudir del silenci i la natura en el seu temps de lleure. Bellprat ha aconseguit vèncer el pas del temps. Les velles edificacions del  i XVIII s'han anat reformant i preservant.

Geografia 
 Llista de topònims de Bellprat (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Personatges il·lustres 
 Natividad Yarza Planas, alcaldessa durant el període de la segona república. Va ser la primera alcaldessa espanyola elegida democràticament.

Vegeu també 
 Roca de Castellà.
 Bellprat, Vila del Llibre.

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Informació de la Diputació de Barcelona
Escut de Bellprat

L'escut oficial de Bellprat té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un lleopard lleonat coronat d'or; el peu de sinople sostenint una faixa d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'11 de gener del 2000 i publicat al DOGC el 27 de gener del mateix any amb el número 3065.

El lleó d'or coronat sobre camper de gules són les armes dels comtes de Queralt, senyors de Bellprat. Els colors de l'escut són parlants, en referència al nom del poble: el lleó es troba damunt un peu de sinople que representa un prat, embellit d'or.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Bellprat
Bellprat
Calonge de Segarra

Calonge de Segarra és un municipi de l'Alta Segarra situat a l'extrem nord de la comarca de l'Anoia, amb capital administrativa a Dusfort.

Geografia 
 Llista de topònims de Calonge de Segarra (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc)

Història 
La seva història documentada es remunta al  quan es té constància d'una població habitada per forasters o propis d'una colònia, tal com etimològicament indica el seu nom: "colonicus", provinent del llatí.

Conserva també l'afegit de la comarca, la Segarra, territori que significa centre o lloc on se separava el Ramat. De fet, el municipi de Calonge de Segarra està situat en una zona tradicionalment transhumant, creuat per importants carrerades i en el qual, des d'antic, els ramats provinents de la província tarraconense feien aturada abans de distribuir-se cap al Pirineu i a l'inrevés.

Demografia 

El 1717 incorpora Aleny i Dusfort; i el 1857, Sant Pere de l'Arç i Mirambell.

Llocs d'interès 
 Ruïnes del castell de Calonge de Segarra.
 Església romànica de Santa Fe de Calonge.

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Castellfollit de Riubregós

Castellfollit de Riubregós és un municipi situat a la vall del Llobregós, comarca de l'Anoia pertanyent a l'Alta Segarra. Les festes locals són el 22 de gener, sant Vicenç d'Osca, i el 16 d'agost, sant Roc. El poble és d'origen medieval i nascut en terres de frontera, a redós d'un castell que encara avui s'alça majestuós i emblemàtic entre les seves pròpies ruïnes. L'economia del poble està basada en l'agricultura, la ramaderia i els serveis.

Història 
Tot i que dins el terme municipal s'han localitzat minses restes de prehistòria i es coneixen assentaments de l'època ibèrica i romana, el nucli actual de la vila no s'origina fins ben entrada l'edat mitjana, quan les necessitats estratègiques de l'època obliguen a la construcció del castell en els punts més alts del lloc on confluïen el camí Ral, que venia d'Igualada i anava cap a Ponts, i el camí de la Sal, que venia de Cardona i menava cap a Cervera. La fortalesa existia ja als voltants de l'any 1000 com a possessió dels comtes de Cerdanya (si no abans com a baluard del Califat de Còrdova), quan la frontera que els separava dels comtats catalans es trobava més al nord del país.

Geografia 
 Llista de topònims de Castellfollit de Riubregós (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc)

Comunicacions 
S'hi accedeix per la carretera C-1412a, que enllaça l'A2 (antiga N-II) al terme de Jorba, amb Ponts. Les poblacions més properes seguint aquesta via són Calaf (10,2 km) on hi ha estació de tren i Torà de Riubregós (5,3 km).

Demografia

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Informació de la Diputació de Barcelona

 
Viles closes de l'Anoia
Copons

Copons és una vila i municipi situat a la comarca de l'Anoia pertanyent a província de Barcelona.

Geografia 
 Llista de topònims de Copons (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Copons està situat a 432 metres d'altitud sobre el nivell del mar, en una vall que constitueix la capçalera del riu Anoia. Del seu terme municipal formen part nuclis aïllats com Viladases i Sant Pere de Copons, i limita amb els termes municipals de Veciana (al nord), Rubió (a l'est), Jorba (al sud) i Sant Guim de Freixenet (a l'oest).

Història 
La vila de Copons (432 m) es va edificar en la vall formada per la confluència del riu Anoia amb la riera de Sant Pere i al vessant del turó que havia estat coronat pel desaparegut castell. Dins el perímetre de les muralles medievals hi va haver els carrers del Castell i del Mur. Extramurs i cap a la part baixa es van estendre els carrers Vilanova i el Raval, formant el carrer Major. El , va ser una època molt pròspera per a Copons, gràcies als traginers coponencs. Les xarxes comercials es van escampar progressivament, arribant a les ciutats de Tarragona i Barcelona. Les principals famílies comerciants eren els Jover, els Segura, els Brunet i els Ramon. Diversos membres rellevants d'aquestes famílies es van assentar per Espanya en establir llocs de comerç i van arribar a ser membres rellevants de la burgesia local dels segles  i  (Com ara Càceres i Valladolid).

Aquests traginers comerciaven amb el sector tèxtil, i en venien a importants llocs de Catalunya com Igualada i Barcelona, però també a importants llocs com podien ser Castella i La Corunya. De camí de tornada, portaven gra per als 18 molins que hi havia al llarg del riu Anoia (des del molí de la Roda fins al molí de cal Madora).

L'any 1839, durant la primera guerra carlina, gran part de la població patí un incendi provocat per la facció del "Llarg de Copons" que no va aconseguir prendre la població de mans de les tropes lleials al govern lliberal.

Demografia

Llocs d'interès 
Copons té una interessant plaça major del , en bona part porticada. També hi ha moltes cases de pedra, amb portals adovellats.
 Col·lecció d'eines tradicionals de fusteria.
 El Gorg del Nafre (saltant d'aigua)

Referències

Vegeu també 
 El Morinyol
 Escuts i banderes de l'Anoia

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Consorci de Promoció Turística de l'Alta Anoia
Sant Martí de Tous

Sant Martí de Tous o simplement Tous és un municipi de la comarca de l'Anoia al límit de la Conca de Barberà i a deu quilòmetres de la capital de comarca, Igualada. A 1 de gener del 2021 registra una població de 1.245 habitants.

Història 

El nom del poble va ser Tous des de les primeres mencions del 960 fins al 1916, quan es va canviar perquè no coincidís amb el de Tous, a la Ribera Alta.<ref>[http://www.lavanguardia.es/lv24h/20070514/51347002300.html El Ayuntamiento de Sant Martí de Tous, legítimo propietario del dominio 'tous.cat]  a La Vanguardia 6 de juny de 2007</ref>

El poble continua creixent al voltant del seu castell, com ha fet durant més de mil anys. Encara es respira aquell ambient de poble, sense deixar de banda l'evolució tecnològica dels darrers temps.

La cultura popular i el folklore perduren gràcies a l'esperit de la nostra gent. Així, es mantenen tradicions com el ball de faixes, les caramelles per la diada de Pasqua, els aplecs a Sentfores, les ballades de sardanes i sopars de germanor entre els veïns del poble.

 Geografia 
 Llista de topònims de Sant Martí de Tous''' (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

 Demografia 

 Cultura 

 Festival de llegendes de Catalunya 
El poble celebra des de l'any 2010 el Festival de Llegendes de Catalunya, un esdeveniment de caràcter nacional. La vila té al seu darrere un nombre molt ampli de llegendes populars que s'han anat transmetent de generació en generació. El festival també vol ampliar la difusió fora del que és pròpiament el municipi, recollint llegendes d'arreu de les terres catalanes. Un festival amb activitats per a tots els públics. Se celebra el primer cap de setmana de juliol.

Cal destacar:L'Apagada de Misteri, on tot el nucli antic apaga l'enllumenat i es vesteix d'espelmes que il·luminen un recorregut llegendari inquietant i misteriós que acaba amb la cremada de pors, neguits i angoixes de tots els seus visitants.Racons de Llegenda, una activitat on hi ha un explicador de llegendes. 6 racons: Províncies de Catalunya, Països Catalans i Sant Martí de Tous.Tous és Llegenda'', espectacle de música, dansa i teatre amb imatgeria popular que a través de les llegendes de la població ens parlen de la importància de la conservació del patrimoni oral.

El poble també conserva el tradicional ball de faixes  , que és ballat cada any per Festa Major i en altres actes importants del poble. Els ballaires van usant les seves faixes, agafant-les de diverses maneres, i finalment alcen un dels ballaires tot dient "Visca Sant Martí! Visca Catalunya!" .

Vegeu també 
 Alzina de Can Gol
 La Guinardera (Sant Martí de Tous)
 Sant Jeroni de la Murtra, monestir badaloní que havia adquirit la vila i el castell de Tous el 1505.

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Lloc web oficial del Festival 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Patrimoni històric i artístic de Sant Martí de Tous

 
Viles closes de l'Anoia
Sant Pere Sallavinera

Sant Pere Sallavinera és un municipi situat a la comarca de l'Anoia pertanyent a l'Alta Segarra. S'anomenava Sallavinera fins al 1984.

El topònim prové de la parròquia formada al castell de Sallavinera que era al poble actual de la Llavinera (amb l'article salat sa, sa Llavinera). Sembla derivar del llatí ipsa lavinaria, «la caiguda d'aigua», o de llavinera, «canal d'aigua». En els primers censos del  es va registrar San Pedro de Salaviñera després canviat a Salavinera. El 1933 es va recuperar el mateix nom actual, modificat el 1937 a Sallavinera d'Anoia en el context revolucionari contra l'hagiotoponímia. Durant el franquisme es va tornar al nom anterior fins al 1983.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Pere Sallavinera (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc)

Demografia

Punts d'interès 
 Pi de l'Àguila.
 Sant Jordi de la Llavinera, capella del segle XVI-XVII, situada dins el nucli de la Llavinera. És un edifici de planta rectangular, molt modificat al llarg del temps i restaurat modernament. Està documentada des de l'any 1626.

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Informació de la Diputació de Barcelona
Santa Maria de Miralles

Santa Maria de Miralles és un municipi de la comarca de l'Anoia.

Al municipi hi ha la seu de l'empresa Petromiralles, una de les distribuïdores de carburants més importants de Catalunya.

Geografia 
 Llista de topònims de Santa Maria de Miralles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Castell de Miralles, del , situat en un turó a l'extrem de la serra de Queralt. Està documentat des de l'any 960 i actualment en ruïnes. A la part més elevada hi ha un recinte emmurallat, amb murs construïts amb la tècnica de l'opus spicatum, i a la part inferior hi ha restes de l'antic poble amb la primera línia de defensa.

 L'església romànica de Santa Maria del castell de Miralles, situada als peus del castell, dins del que fou el seu recinte fortificat. És un edifici romànic d'una nau coberta amb una volta lleugerament apuntada, datada cap a finals del romànic, vers el . La porta d'accés al mur sud és de mig punt.

Demografia

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia
 Balç de Fontanilles

Enllaços externs 

 Informació del Consell Comarcal de l'Anoia 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Informació de la Diputació de Barcelona
Vallbona d'Anoia

Vallbona d'Anoia és un municipi de la comarca de l'Anoia que té uns 1400 habitants. La Festa del Roser de Vallbona d'Anoia forma part del Catàleg del Patrimoni Festiu de Catalunya.

El 2019, l'alcaldessa és Meritxell Baqué.

Geografia 
 Llista de topònims de Vallbona d'Anoia (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Dades generals, història, festes, llocs d'interès, etc.(en xarxa)
Veciana

Veciana és un municipi de la comarca de l'Anoia pertanyent a l'Alta Segarra. L'església de Sant Pere del Vim, al municipi de Veciana, conserva l'únic exemplar de pintures romàniques a la zona de l'Alta Anoia, restaurades l'any 2010.

Geografia 
 Llista de topònims de Veciana (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
 Mas Garreta, un mas situat en aquest municipi.

Vegeu també 
 Montgrès.
 Tossal de les Àligues (Veciana).
 Tossal de Mas Llat
 Marededéu de Veciana

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Informació de la Diputació de Barcelona
Òdena

Òdena és un municipi de la comarca de l'Anoia.

Geografia 
 Llista de topònims d'Òdena (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
L'ocupació humana s'inicia els segles II i I aC, i la romanització va canviar el territori per l'explotació agrícola en vil·les. Els repobladors cristians es van organitzar en castells termenats i un fort control aristocràtic del territori pel perill musulmà. Es té constància del Kastro Muro de Odena des del 957, formant part d'un ampli sistema defensiu amb els castells de Tovos (Tous, 960), Monteboi (Montbui, 970), Claramonte (Claramunt, 986), Auripini (Orpí, 987), Audelino (Castellolí, 990) i Iorba (Jorba, 1012), tots ells comunicats visualment.

La campanya d'Almansor del 982 el va dur a Catalunya, on va conquerir el castell de Munt Fariq (el Castell del Far), a Llinars del Vallès de camí a Girona. De retorn va conquerir Wutina (Òdena).

Fou una baronia dels Cardona, la qual passà als Fernández de Córdoba, ducs de Medinaceli, fins a l'extinció de les senyories durant el .

Política i administració

Composició de la corporació municipal

Alcaldes

Demografia

Punts d'interès 

 Castell d'Òdena
 Església romànica de Sant Miquel d'Òdena
 Església parroquial de Sant Pere
 Vil·la romana de l'Espelt
 Caves Bohigues de Can Macià
 Teuleria romana 
 Font de Cal Enrich
 Font de Can brunet

Transports 
La A-2 és la via principal situada al sud del poble. També hi ha la C-37 que comunica amb Manresa. Al sud hi trobem la C-15 que comunica amb Vilafranca del Penedès.

A l'extrem del terme municipal està situat l'Aeròdrom d'Igualada-Òdena General Vives, que es transformarà properament en l'Aeroport Corporatiu Empresarial d'aviació privada amb capacitat per operar amb vols de curta, mitjana i llarga distància, majoritàriament a Europa i Espanya. A l'aeròdrom hi ha l'única fàbrica de globus aerostàtics que existeix a Espanya, i la segona del món per xifra de negocis: Ultramagic.
La comunicació amb Igualada mitjançant el transport públic s'agafa a la parada situada al centre del poble, on de mitjana 5 autobusos al dia realitzen el trajecte Òdena-Igualada i viceversa. Per anar a Manresa només hi ha dos busos diaris els dies laborables

Vegeu també 
 Mancomunitat Intermunicipal de la Conca d'Òdena

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Informació de la Diputació de Barcelona
 Patrimoni històric i artístic
 Guia turística d'Òdena (monuments, fires, festes...)
Escut d'Argençola

L'escut d'Argençola és un símbol oficial d'aquest municipi de l'Anoia i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:

«Escut caironat: de gules, tres pinyes or. Per timbre, una corona de marquès.»

Disseny 
La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color vermell (gules), amb la representació simbòlica de tres pinyes, disposades en la forma per defecte de dibuixar 3 elements, en posició 2:1, sense tocar els límits i de color groc (or).

L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona de marquès, bàsicament és un cercle amb pedreria i a sobre d'ell es poden veure tres florons alternats amb dos rams formats de tres perles cadascun.

Història 

Va ser aprovat el 17 de gener de 1997 i publicat al DOGC de 19 de febrer del mateix any amb el número 2334.

Les tres pinyes d'or sobre camper de gules són les armes tradicionals dels Argençola, senyors del poble. La corona fa referència al marquesat d'Argençola, obtingut el 1702 per Jeroni de Rocabertí i Argençola.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Argencola
Argençola
Escut de Calaf

L'escut oficial de Calaf té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un gos passant d'or acompanyat al cap d'un card de 3 flors d'or. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 15 de novembre de 1991 i publicat al DOGC el 29 de novembre del mateix any amb el número 1524.

El gos, o ca, és el senyal parlant tradicional que fa referència al nom de la població. El card d'or sobre camper de gules prové de les armes parlants dels comtes de Cardona, senyors de la vila.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Calaf
Calaf
Escut de Calonge de Segarra

L'escut oficial de Calonge de Segarra té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una custòdia d'or amb l'hòstia d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Fou aprovat el 2 de maig de 1988 i publicat al DOGC el 8 de juny del mateix any amb el número 1002.

La custòdia simbolitza la fe, i fa referència a l'església del poble, dedicada a la Santa Fe.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Calonge de Segarra
Calonge de Segarra
Escut de Capellades

L'escut oficial de Capellades té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, 2 capelles formades per 2 arcs sostinguts sobre una repeu per 3 columnes d'argent. Dins la de la destra una creu llatina d'or i dins la de la sinistra una corona reial d'or ressaltant sobre un ceptre flordelisat d'or en banda; les capelles acompanyades al cap d'un capell de capellà de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 23 de gener de 1989 i publicat al DOGC el 3 de febrer del mateix any amb el número 1102.

L'escut presenta tradicionalment diversos senyals parlants referits al nom de la vila: un capell de capellà i dues capelles, simbolitzades pels dos arcs, dins les quals hi ha una creu i una corona reial amb ceptre florit, en al·lusió, respectivament, al Crist i a la Mare de Déu.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Capellades
Capellades
Escut de Carme

L'escut oficial de Carme té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, una gaia curvilínia i alçada de sinople a la punta, i 4 estrelles de l'un a l'altre posades 1,2,1. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 19 d'abril del 2001 i publicat al DOGC el 9 de maig del mateix any amb el número 3384.

L'escut és parlant, i prové de les armes de l'orde carmelità, o del Carme. De fet, el poble no té res a veure amb aquest orde, tan sols nominalment, ja que el topònim sembla derivar de l'àrab QASMA, "mas, granja".

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Carme
Carme
Escut de Jorba

L'escut oficial de Jorba té el següent blasonament:

Escut caironat quarterat en sautor: 1r i 4t de gules, un cometa d'argent; 2n i 3r d'atzur, un castell d'or obert. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 14 de desembre de 1995 i publicat al DOGC el 10 de gener de l'any següent amb el número 2152.

El castell de Jorba (que surt duplicat a l'escut) ha estat el centre d'una baronia des del , i d'aquí prové la corona de baró. El cometa d'argent sobre camper de gules, que també apareix duplicat, són les armes parlants dels Rajadell, barons de Jorba al .

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Jorba
Jorba
Bandera de Jorba

La bandera oficial de Jorba té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, quarterada en creu, amb el cometa blanc de l'escut d'altura 5/12 de la del drap i amplada 2/9 de la seva llargària, centrat en els quarters primer i quart, vermells; i amb el castell obert groc del mateix escut, de les mateixes altura i amplada que el cometa, centrat en els quarters segon i tercer, de color blau clar.

Va ser aprovada el 2 de març de 2001 i fou publicada en el DOGC el 14 de març del mateix any amb el número 3347.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Referències 

Jorba
Jorba
Escut de la Llacuna

L'escut oficial de la Llacuna té la següent descripció:

Història 
Va ser aprovat el 17 de gener de 1992 i publicat al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya el 29 de gener del mateix any.

La vila fou fundada al peu del castell de Vilademàger, centre d'una baronia encapçalada pels Cervelló al . L'escut presenta la corona de baró i unes armes basades en les dels barons de Cervelló, amb la diferència que el cérvol d'aquests no és contornat com el de la Llacuna.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Llacuna
La Llacuna
Escut de Masquefa

L'escut oficial de Masquefa té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. de porpra, una mà d'argent; 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 28 de febrer de 1996 i publicat al DOGC el 18 de març del mateix any amb el número 2183.

La mà és el senyal parlant tradicional referit al nom de la població. Els quatre pals de Catalunya recorden que la vila va estar sota jurisdicció reial des del .

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Masquefa
Masquefa
Escut d'Òdena

L'escut oficial d'Òdena té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, sembrat de creuetes d'argent; ressaltant sobre el tot, una banda d'or. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 12 de juliol de 1988 i publicat al DOGC l'1 d'agost del mateix any amb el número 1025.

El castell de la localitat, del , era propietat dels Òdena, que el 1287 el van vendre als vescomtes de Cardona, els quals més tard van esdevenir barons de Conca d'Òdena. L'escut del municipi porta les armories dels Òdena i la corona de baró.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Odena
Òdena
Bandera d'Òdena

La bandera oficial d'Òdena té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava, amb un sembrat de creus blanques amb els braços d'amplada d'1/31 parts de l'alt del drap i de llargària de 5/21 parts, i separades entre si per 3/21 parts; sobre el tot una banda groga d'amplada d'1/15 parts de la diagonal del drap.

Va ser aprovada el 15 d'abril de 1993 i publicada en el DOGC el 28 d'abril del mateix any amb el número 1738.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Referències 

Odena
Òdena
Escut d'Orpí

L'escut oficial d'Orpí té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un pi d'or acostat de 2 espases flamejades d'argent guarnides d'or, en banda la de la destra i en barra la de la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 10 de juliol de 2001 i publicat al DOGC el 30 del mateix mes amb el número 3441.

Armes parlants: el pi va referència al nom de la localitat. Les espases flamejants a banda i banda són l'atribut de l'arcàngel sant Miquel, patró del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Orpi
Orpí
Escut de la Pobla de Claramunt

L'escut oficial de la Pobla de Claramuntté la següent descripció:

Escut caironat quarterat: 1r. i 4t. d'or, un mont floronat de gules; 2n. i 3r. de gules, un card de 3 flors arrencat d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 6 d'agost de 1985 i publicat al DOGC el 2 de setembre del mateix any amb el número 583.

El poble és situat a la confluència de dos rius, sota el turó on s'aixeca el castell de Claramunt. El castell va pertànyer, fins a mitjan , als vescomtes de Cardona, representats al poble pels Claramunt. L'escut presenta les armes parlants d'aquestes dues famílies, duplicades: al primer i quart quarters, el mont floronat dels Claramunt; al segon i el tercer, el card dels Cardona.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Pobla de Claramunt
La Pobla de Claramunt
Bandera de la Pobla de Claramunt

La bandera oficial de la Pobla de Claramunt té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de ample, quarterada, el primer i el quart, grocs, cadascun amb un mont floronat vermell d'altura 7/18 de l'alt del drap; i el segon i el tercer, vermells, cadascun amb tres cards grocs d'altura 7/18 de l'alt del drap.
Va ser aprovada el 12 de febrer de 1991 i publicada en el DOGC el 27 de febrer del mateix any amb el número 1412.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Referències 

Pobla de Claramunt
La Pobla de Claramunt
Escut dels Prats de Rei

L'escut oficial dels Prats de Rei té el següent blasonament:

Escut caironat quarterat: 1r i 4t. d'argent, 3 roses de gules; 2n. i 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 16 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 27 de juliol del mateix any amb el número 348.

Armes parlants: les roses són un senyal referit al nom de Prats, i els reis estan representats per les quatre barres de Catalunya. La vila reial de Prats va rebre la carta de població d'Alfons I el 1188.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Prats de Rei
Patrimoni monumental dels Prats de Rei
Escut de Pujalt

L'escut oficial de Pujalt té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent; ressaltant sobre el tot un mont de 4 penyes floronat de porpra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 5 d'abril de 1995 i publicat al DOGC el 21 del mateix mes amb el número 2040.

El mont floronat que sobresurt sobre els altres és un senyal parlant referit al nom de la localitat, derivat de "puig alt". El sautor és la creu de Sant Andreu, patró del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Pujalt
Pujalt
Escut de Rubió

L'escut oficial de Rubió té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, un castell de gules obert sobremuntat d'un muntant d'argent acompanyat al cap d'una flor de lis d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de febrer de 1996 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 2174.

L'escut porta el castell del poble (del segle XI) i un muntant i la flor de lis, atributs de la Verge Maria, patrona de la localitat.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Rubio
Rubió
Escut de Sant Martí de Tous

L'escut oficial de Sant Martí de Tous té el següent blasonament:

Escut caironat: faixat d'argent i d'atzur en sis peces. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de febrer de 1990 i publicat al DOGC el 19 de març del mateix any amb el número 1269.

Són les armories dels Tous, senyors del castell del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Sant Marti de Tous
Sant Martí de Tous
Bandera de Sant Martí de Tous

La bandera oficial de Sant Martí de Tous té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, faixada amb sis faixes blanques i blaves.

Va ser aprovada el 10 de maig de 1993 i publicada en el DOGC el 21 de maig del mateix any amb el número 1748.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Referències 

Sant Marti de Tous
Sant Martí de Tous
Escut de Sant Martí Sesgueioles

L'escut oficial de Sant Martí Sesgueioles té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un cavall d'argent. Per timbre una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 14 de setembre del 2000 i publicat al DOGC el 27 d'octubre del mateix any amb el número 3254.

El cavall és el senyal tradicional d'aquesta localitat agrícola, i és l'atribut de sant Martí, patró del poble. La població, que es va desenvolupar entorn de l'església de Sant Martí al , pertanyia als reis, i va esdevenir el centre d'un comtat, simbolitzat per la corona dalt de l'escut.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Sant Marti Sesgueioles
Sant Martí Sesgueioles
Bandera de Sant Martí Sesgueioles

La bandera oficial de Sant Martí Sesgueioles té el següent blasonament:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb el cavall blanc de l'escut, d'altura 2/3 de la del drap i amplada 11/18 de la llargària del mateix drap, al centre.
Va ser aprovada el 30 d'agost de 2001 i publicada en el DOGC el 25 de setembre del mateix any amb el número 3479.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Referències 

Sant Martí Sesgueioles
Sant Marti Sesgueioles