alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Zygota

Zygota je buňka s kompletní sadou chromozómů (u člověka to znamená sestavu 2n – diploidní – to jest každý chromozóm ve dvou kopiích). Zygota vzniká oplozením – splynutím pohlavních buněk, u člověka to značí samčí gametu (spermie) a samičí gametu (vajíčko). Gamety mají každá poloviční sádku chromozómů (u člověka 1n – haploidní). Jako vajíčko se obvykle charakterizuje větší a méně pohyblivá z obou pohlavních buněk. Přirozeně lze takové rozdělení aplikovat pouze u těch druhů, kde jsou pohlavní buňky diferencované.

Proces vzniku zygoty z pohlavních buněk (gamet) nazýváme oplodnění. Zygota se zpravidla dále mitoticky dělí.

Další vývoj 
U trojlistých živočichů nový organismus prochází řadou vývojových stadií: morula – blastula – gastrula. Způsob dělení zygoty na menší buňky se nazývá blastogeneze. Její první částí je rýhování, při němž se nezvětšuje celkový rozměr organismu. Druhou částí je gastrulace.

Rýhování – Blastogeneze 
 totální (úplné) – probíhá pouze u zárodků které mají malý, nebo vůbec neobsahují žloutek.
 Vajíčko kopinatce, savců se rýhuje celé a vznikající buňky blastomery jsou téměř stejně velké. Všechny blastomery se ale nedělí současně, proto je uspořádání blastomer nepravidelné a liší se velikostí (u savců)
 U obojživelníků první dvě rýhy rozdělí vajíčko na 4 blastomery, dále vajíčko dělí třetí rýha. Vznikají také menší mikromery a větší makromery.
 U vajíček s malým množstvím žloutkových rezerv vzniká ke konci rýhování přechodný útvar, tzv. morula

 parciální (částečné) – probíhá u jedinců s velkým obsahem žloutku – rýhuje se pouze cytoplazma nebo malý terčík cytoplazmy na povrchu.
 U ptáků, plazů se žloutek nerýhuje, rýhuje se jen zárodečný terčík.

Ze zygoty (viz výše) se postupným dělením rozšíří počet buněk až na 64 (morula).

Blastula 
Konečným stadiem rýhování je blastula charakteristická přítomností prvotní tělní dutiny blastocoelu, která vzniká rozestupem buněk uvnitř rozrýhovaného zárodku. Buňky, které obklopují blastocoel, jsou v jedné vrstvě a nazývají se blastoderm. Velikost blastocoelu je ovlivněna typem rýhování. Tam, kde je hodně žloutku, jsou velké žloutkem bohaté blastomery – blastocoel je zatlačován blíž k animálnímu pólu. U ptáků je blastocoel přítomen pouze jako úzká štěrbina mezi zárodečným terčíkem a žloutkem. U některých živočichů představuje stádium blastuly málo buněk – blastocoel se nevytvoří. U savců je rýhování stádiem blastocysta s dutinou vystlanou vnitřním zárodečným listem a stává se žloutkovým váčkem. V dutině je skupina buněk – embryoblast – z nich se vyvine vlastní zárodek. Vnější buňky trofoblastu vytvoří později zárodečný obal – chorion.

Gastrulace 
Diferenciace zárodečných listů. Vyvíjí se ektoderm – na povrchu, entoderm – uvnitř. V mnohých případech (tzv. Triblastica) vzniká současně mezoderm uložený mezi. Tím dosahuje zárodek stádia zvaného gastrula. Vznik zárodečných listů probíhá různým způsobem gastrulace podle typu blastuly. První vzniká ektoderm, pak následuje vytvoření entodermu.

Externí odkazy 
 

Embryologie
Typy buněk
Victorinus

Marcus Piavonius Victorinus (vládl 269–271) byl uzurpátor římského trůnu, spravující Galii a Británii po zavraždění svých předchůdců Postuma a Maria. Jeho sídlem byla Colonia Agrippina.

Život 
Victorinus pocházel z bohaté galořímské rodiny. Během Postumovy vlády udělal rychlou kariéru, jejímž vrcholem byl konzulát, který zastával společně s Postumem (roku 267 nebo 268). Když Postuma na jaře 269 vojáci zavraždili, jeho místo ihned zaujal Marius, ale i on byl brzy zavražděn a tak v létě či na podzim téhož roku se Victorinus zmocnil císařského titulu. Galie i Británie ho sice uznala, ale Hispánie, zřejmě pod dojmem energické politiky císaře Claudia II., se od „galské říše“ oddělila. Aby zamezil odstředivým tendencím, které se začaly projevovat dokonce i v Galii, nařídil Victorinus útok na odbojné město Augustodunum a dal ho po dlouhém obléhání vyplenit. O jeho dalších opatřeních není dostatek zpráv, je pouze známo, že v letech 270–271 zastával svůj druhý konzulát. Na jaře roku 271 Victorinuv život, stejně jako životy jeho předchůdců ukončila násilná smrt.

Jeho matka Victoria dosadila na trůn posledního galského císaře Tetrika, který dal Victorina konsekrovat – DIVUS VICTORINUS.

Reference

Externí odkazy 
 
  Victorinova biografie
  Článek o galském císařství 

Římští uzurpátoři
Římští konzulové
Narození ve 3. století
Oběti atentátů
Zavraždění panovníci
Úmrtí v Kolíně nad Rýnem
Úmrtí v roce 271
Muži
James J. LeBar

James J. LeBar (19. května 1936 – 21. února 2008) byl americký římskokatolický kněz, kterého kardinál John O'Connor (1920—2000) jmenoval v roce 1992 vrchním exorcistou newyorské arcidiecéze.

V sedmdesátých letech byl požádán, aby pracoval v oddělení pro práci s veřejností v newyorské arcidiecézi, jež se v té době musela vypořádat vzestupem sekt a okultních směrů. V roce 1989 vydal knihu o sektách Cults, Sects, and the New Age. Poprvé se stal známým v roce 1991, když se zúčastnil exorcismu v Palm Beach na Floridě, který byl přenášen televizní stanicí ABC. Celkem vykonal asi čtyřicet exorcismů.

Uvádí, že u lidí, na nichž exorcismus prováděl, pozoroval mluvení v cizích jazycích, ďáblovu nenávist a zlo a mimořádnou sílu. Na dotaz v interview, jestli během exorcismu pozoroval levitaci, odpověděl: „Sám jsem během exorcismu nikdy neviděl větší levitaci. Ovšem při jednom předběžném vyšetřování jsem viděl někoho, kdo se vznesl nad kostelní lavice a vznášel se tam několik minut.“

Externí odkazy 
  Rozhovor z roku 2000
  Článek z amerického katolického časopisu

Američtí římskokatoličtí duchovní
Američtí exorcisté
Narození 19. května
Narození v roce 1936
Úmrtí 21. února
Úmrtí v roce 2008
Muži
Earl

Earl je britský šlechtický titul, původně přinesený Anglosasy a odvozený ze skandinávského jarla. Odpovídá českému titulu hrabě, ale angličtina pro kontinentální hrabata používá titul count (ženská podoba titulu je pro obě varianty countess). Držitel titulu patří mezi vyšší šlechtu, tzv. peery, kteří mají právo zasednout ve sněmovně lordů a v pětistupňovém systému stojí uprostřed.

Titul, pokud panovník neurčil jinak, je dědičný v mužské linii, a po vymření rodu zaniká. Často se stává, že je ale obnoven pro jinou linii rodu, nebo znovu vytvořen pro jiný rod.

Externí odkazy 
 
 

Šlechtické tituly
Úplavice

Úplavice (dyzenterie) je termín označující skupinu akutních infekčních průjmovitých onemocnění:

 Bacilární úplavice neboli Shigelóza je onemocnění způsobené rodem bakterií shigella.
 Měňavková úplavice neboli Amoebiasis je onemocnění způsobené amébou měňavka úplavičná.
 Úplavice cukrová je historické a nepřesné označení pro cukrovku (diabetes mellitus).
 Úplavice močová je historické a nepřesné označení pro žíznivku (diabetes insipidus).

Reference

Související články 
 O. Uplavici – pseudonym, pod nímž byl roku 1887 omylem zveřejněn článek Jaroslava Hlavy O úplavici

Externí odkazy 
 
 

Lékařská parazitologie
Bakteriální onemocnění
Parazitární onemocnění
Rebellion (hudební skupina)

Rebellion je německá powermetalová skupina, projekt kytaristy Uwe Lulise a baskytaristy Tomiho Goetlicha - bývalých muzikantů skupiny Grave Digger.

Diskografie 
 2002 - A Tragedy In Steel
 2003 - Born A Rebel
 2005 - Sagas Of Iceland
 2006 - Single Miklagard
 2006 - Videoclip Miklagard 
 2007 - Miklagard
 2009 - Arise

Externí odkazy 
 Oficiální stránka

Německé metalové skupiny
Heavymetalové hudební skupiny
Powermetalové hudební skupiny
Hudební skupiny 2000–2009
Hudební skupiny 2010–2019
Protestantská unie

Protestantská unie byl spolek 8 protestantských knížat a 17 protestantských měst Svaté říše římské uzavřený roku 1608. Podnět pro uzavření Unie bylo dobytí a zabrání svobodného říšského města Donauwörth bavorským kurfiřtem Maxmiliánem I. poté, co ve městě protestanti bránili katolickému procesí. Podnět k jejímu založení dal falcký kalvinistický kurfiřt Fridrich IV. Falcký. Jako reakci na založení Protestantské unie vznikla následující rok Katolická liga.

V průběhu třicetileté války Unie několikrát podlehla Lize a byla roku 1621 rozpuštěna.

Členové unie 

zakládající členové v roce 1608:
 
 
  Braniborsko-ansbašské markrabství
  Braniborsko-kulmbašské markrabství
  Bádensko-durlašské markrabství
 
poté se připojily:
  Anhaltsko-bernburské knížectví
  Falcko-zweibrückenské hrabství
  Oettingenké hrabství
  Hesensko-kasselské lankrabství
  Braniborské markrabství

a celkem 17 svobodných říšských měst:
  Ulm
  Štrasburk
  Norimberk
  Worms
  Rothenburg
  Windsheim
  Schweinfurt
  Weissenburg
  Nördlingen
  Schwäbisch Hall
  Heilbronn
  Memmingen
  Kempten
  Landau in der Pfalz
  Špýr
  Aalen
  Giengen

Související články 
 Katolická liga (Německo)
 Třicetiletá válka

Externí odkazy 
 

Třicetiletá válka
Dějiny křesťanství v novověku
Svatá říše římská
Vojenská spojenectví v 17. století
Zaniklá vojenská spojenectví
Katolická liga (Svatá říše římská)

Katolická liga (latinsky , německy ) byl spolek katolických států uzavřený několik let před vypuknutím třicetileté války. Její protivník byla Protestantská unie založená po říšské exekuci (Reichsexekution) v Donauwörth roku 1608. Jako odpověď založil bavorský vévoda Maxmilián I. roku 1609 Katolickou ligu. Mimo Bavorsko k ní patřilo z těch významnějších také arcibiskupství kolínské, trevírské, mohučské a knížecí biskupství würzburské. Kromě třicetileté války se liga o několik let dříve nejprve zúčastnila války o dědictví jülišské (1609–1610, 1614).

Členové ligy 

zakládající členové v roce 1609:
  Bavorské vévodství (v roce 1623 povýšeno na kurfiřtství)
  Augsburské knížecí biskupství
  Würzburské knížecí biskupství
  Řezenské knížecí biskupství
  Kostnické biskupství
  Pasovské biskupství
  Knížecí proboštství Ellwangen
  Kemptenské knížecí opatství

později se připojily:
 
 
 
 
  Bamberské knížecí biskupství
  Eichstättské knížecí biskupství
  Špýrské knížecí biskupství
  Wormské knížecí biskupství
 další říšští preláti
  Habsburská monarchie – připojila se v roce 1613

Prezidenti Katolické ligy 
  Maxmilián I. Bavorský (1609–1635)
  Johann Schweikhard von Kronberg (1609–1626)
  Georg Friedrich von Greiffenklau (1626–1629)
  Anselm Casimir Wambold von Umstadt (1629–1635)

Známé osobnosti Katolické ligy 
 Johann Graf von Aldringen (1588–1634), vojevůdce
 Tommaso Caracciolo (1572–1631), polní maršál
 Ernst Egon VIII. von Fürstenberg-Heiligenberg (1588–1635), bavorský generalfeldzeugmeister
 Gottfried Heinrich hrabě Pappenheim (1594–1632), velící důstojník
 Jan Tserclaes Tilly (1559–1632), vojevůdce
 Wolfgang von Hausen (1553–1613), biskup z Řezna
 Alexander II. von Velen, (1599–1675), císařský polní maršál katolické ligy
 Franz von Mercy, (1590?–1645), vojevůdce
 Gottfried Huyn von Geleen, (1598–1657), vojevůdce
 Johann von Werth, (1591–1652), německý jízdní generál
 Johann von Sporck, (1600–1679), bavorský a později císařský generál kavalérie
 Albrecht z Valdštejna, vojevůdce

Reference

Související články 
 Protestantská unie
 Třicetiletá válka

Externí odkazy 
 

Třicetiletá válka
Dějiny křesťanství v novověku
Svatá říše římská
Vojenská spojenectví v 17. století
Zaniklá vojenská spojenectví
Vzniklo 1609
Zaniklo 1635
Osmdesátiletá válka

Osmdesátiletá válka neboli Nizozemská válka za nezávislost jsou označení období nizozemských povstání a bojů za nezávislost proti španělské nadvládě s pomocí Anglie a Francie mezi roky 1568 a 1648. Samotná datace však není zcela jednotná, například nizozemský historik Pieter Geyl vyčleňuje z osmdesátileté války pojem nizozemská revoluce, jehož počátek posouvá až k roku 1555, kdy končil svoji vládu Karel V., a ukončuje ho rokem 1609, kdy bylo podepsáno dvanáctileté příměří.
 
Münsterský mír roku 1648 uzavřel osmdesátiletou válku s tím, že Republika spojených nizozemských provincií obdržela nezávislost.

Reference

Související články 
 Nizozemská revoluce

Externí odkazy 
 

 
Války 16. století
Války 17. století
Války Španělska
Války Nizozemska
Kultura bukovohorská

Bukovohorská kultura je neolitická kultura v oblasti východního a jižního Slovenska a přilehlé části Maďarska, zasahuje i do severozápadního Rumunska. Název této kultury je odvozen od Bukových hor.
Dělí se na východní, jejíž základ je skupina Raškovec a západní, jejíž základ tvoří skupina Tiszadob. Skupina Raškovec i Tiszadob patří k závěrečným fázím Kultury východoslovenské lineární keramiky.

Zajímavé na této kultuře je to, že nositelé jejího posledního stupně se rozptylují a objevují se na jihozápadním Slovensku v Želiezovském i protolengyelském prostředí. Dokonce se objevují na Přerovsku a nejzápadnější lokalitou výskytu jsou Vedrovice. Proč k tomu došlo není zatím známo, i když se uvažuje o klimatických změnách, tlaku jiných kultur nebo kombinaci těchto dvou příčin.

Bukovohorská
Archeologické kultury v Maďarsku
Archeologické kultury v Rumunsku
Archeologické kultury na Slovensku
Archeologické kultury na Ukrajině
Inkubační doba

Inkubační doba představuje období mezi vstupem infekčního původce do organismu a prvním nástupem klinických příznaků či symptomů nemoci (případně mezi požitím jedu a prvními příznaky otravy, zde používáme spíše pojem doba latence). U infekčních onemocnění hraje inkubační doba významnou roli při posuzování nebezpečnosti onemocnění. Například u nemoci covid-19 může infikovaná osoba v inkubační době vylučovat virus do prostředí před nástupem klinických příznaků. Dosud ale není znám způsob přenosu, který hraje největší roli u bezpříznakových osob. Virus vztekliny se vylučuje do slin zhruba 2-4 dny před nástupem příznaků u infikovaných psů.

Nemoci můžeme rozdělit na nemoci s krátkou inkubační dobou (v rozmezí hodin až dní, např. chřipka, cholera) a nemoci s dlouhou inkubační dobou (v rozmezí měsíců a let, např. vzteklina, AIDS). Creutzfeldtova–Jakobova nemoc má inkubační dobu i třicet let nebo déle.

Rozpětí inkubační doby 
Konkrétní inkubační doba onemocnění u daného jedince je výsledkem mnoha faktorů, včetně toho jak dlouho a v jakém rozsahu byla daná osoba nákaze vystavena, rychlost replikace infekčního patogenu, vnímavost hostitele, imunitní odpověď ad. U mnoha onemocnění je inkubační doba u dospělých delší než u dětí nebo kojenců.

Vzhledem k individuálním rozdílům se inkubační doba vždy vyjadřuje jako rozpětí hodnot. Pokud je to možné, je nejlepší uvádět průměr, 10. percentil a 90. percentil, i když tyto informace nejsou vždy k dispozici. Následující tabulka shrnuje rozpětí inkubační doby pro většinu běžných infekčních nemocí.

Jiné významy 
 Zoologie: U živočichů rozmnožujících se vejci (vajíčka plazů, ptáků a vejcorodých savců) se pojem inkubační doba používá k označení doby mezi snesením vajec a vylíhnutím mladých jedinců. Viz inkubace vejce.

 Mikrobiologie: V mikrobiologických laboratořích nebo studiích se pojem inkubační doba používá k označení doby potřebné k pomnožení mikroorganismu (bakterie, viru aj.) v podmínkách in vitro.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Infekční onemocnění
Epidemiologie
Přirozený rezervoár

Přirozený rezervoár je epidemiologický pojem označující přirozený zdroj a prostředí k přežívání nákazy, která se u zkoumaného druhu (zejména člověka) objevuje jen zřídka ve formě epidemií a mezi jednotlivými epidemiemi v jeho populaci není přítomna.

Typickým příkladem takového rezervoáru jsou křečík dlouhoocasý (v jeho populaci přežívá hantavirus „Sin nombre“, původce hantavirového plicního syndromu), upír (rezervoár pro virus vztekliny) či makak a kočkodan (virus Ebola).

Existence přirozeného rezervoáru může představovat nepřekročitelnou nebo jen těžce překročitelnou překážku pro eradikační programy. Není náhodou, že zatím jediná zcela vymýcená lidská choroba jsou pravé neštovice, které žádný přirozený rezervoár v přírodě neměly.

Odkazy

Související články 
 Bacilonosič
 Hostitel
 Přenašeč
 Tyfová Mary

Epidemiologie
Hjalmar Riiser-Larsen

Hjalmar Riiser-Larsen (7. června 1890, Oslo, Norsko – 3. června 1965, Kodaň, Dánsko) byl norský letec, polárník, podnikatel a voják.

Život 
Od začátku první světové války byl pilotem u norských námořních vzdušných sil. Jako polární letec se poprvé proslavil v roce 1925, když spolu s Amundsenem, jako jeho pilot, s letadlem Dornier Wal přistál na 88° severní šířky. Oba polárníci strávili 26 dní v ledové pustině, než se jim podařilo za dramatických okolností vzlétnout a vrátit se na Špicberky.

O té doby se zúčastnil řady arktických expedic. V roce 1926 byl opět s Amundsenem a s Umberto Nobilem na palubě vzducholodi Norge při jejím slavném letu k severu. V roce 1928 se Riiser Larsen opět vrátil na Špicberky, aby se zapojil do úspěšného pátrání po trosečnících z Nobileho vzducholodi Italia a aby následně marně hledal samotného Roalda Amundsena, kterého při pátrací akci pohltilo polární moře.

Po roce 1930 vedl tři norské expedice do Antarktidy, a když se mu podařilo úspěšně zmapovat velkou část Antarktidy, vrátil se do Norska a stal se manažerem letecké společnosti DNL (Det Norske Luftfartsselskap), která se v roce 1946 sloučila s dalšími dvěma leteckými společnostmi v Scandinavian Airlines System.

Tou dobou už byl ale Hjalmar Riiser-Larsen opět u armády – začala druhá světová válka. Po invazi Němců do Norska uprchl do Londýna a pak na čas do Kanady, odkud se vrátil do funkce velícího generála norských vzdušných sil.

Po válce se vrátil ke komerčnímu létání a stal se regionálním manažerem švédské letecké společnosti CEO.

Karl L. Kleve z Norského muzea letectví o Riiser-Larsenovi říká: „Když přišel čas letadel a vzducholodí, stal se Riiser-Larsen vůdčí osobností v tomto oboru. Když se myšlenky obchodníků obrátily k myšlence využít létání k vydělávání peněz, vzali si k ruce Riiser-Larsena. Když nadešel čas vybudovat moderní letectvo pro armádu, vzpomněli si na Riiser-Larsena.“

Vyznamenání 
Řády a medaile, které obdržel Hjalmar Raiser-Larsen:
  komtur I. třídy Řádu svatého Olafa – Norsko, 1925
  Králova medaile za zásluhy, Norsko
  Medaile za obranu 1940–1945, Norsko
  Medaile 70. výročí narození krále Haakona VII., Norsko
  Řád britského impéria, Spojené království
  komandér Řádu Vasova, Švédsko
  komandér Legion of Merit, USA
  Bronzová hvězda, USA
  rytíř Řádu čestné legie, Francie
  velkodůstojník Řádu italské koruny, Italské království
  Řád Bílého lva II. třídy, Československo

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Hjalmar Riiser-Larsen (1890–1965)

Norští cestovatelé
Nositelé Řádu britského impéria
Nositelé Legion of Merit
Nositelé Bronzové hvězdy
Komtuři s hvězdou Řádu svatého Olafa
Velkodůstojníci Řádu italské koruny
Komandéři Řádu Vasova
Rytíři Řádu čestné legie
Nositelé Řádu Bílého lva II. třídy
Narození v roce 1890
Narození 7. června
Narození v Oslu
Úmrtí v roce 1965
Úmrtí 3. června
Úmrtí v Kodani
Pohřbení na Vår Frelsers gravlund
Muži
Nositelé Medaile za obranu 1940–1945
Gordianus I.

Marcus Antonius Gordianus Sempronianus, známý jako Gordianus I. (asi 159 – leden či březen 238), byl římský císař vládnoucí spolu se svým synem Gordianem II. krátce v lednu či březnu 238.

Původ a politická dráha 
Gordianova rodina pocházela patrně z Malé Asie, nejsou o ní však známy bližší podrobnosti. Gordianus prošel běžnou úřední kariérou, od kvéstora až po edila, a mezi lety 220 a 222 dosáhl konzulátu (consul suffectus). Spravoval několik provincií, mezi nimi i Achaiu, než se stal v roce 237 prokonsulem Afriky. Kromě již zmíněného syna Gordiana měl minimálně jednoho dalšího potomka, dceru Maecii Faustinu, matku pozdějšího císaře Gordiana III.

Proklamace za císaře 
Gordianovi bylo téměř osmdesát let, když ho vzpoura v severoafrickém Thysdru vynesla na trůn. Stal se vzdorocísařem Maximina Thráka, schopného vojevůdce, který si však znepřátelil římský senát i část veřejnosti svým autoritativním stylem vlády a finanční politikou. Senátoři převrat bez většího váhání uznali, Maximina prohlásili za veřejného nepřítele a připravovali se v Itálii na občanskou válku. Naneštěstí neměl Gordianus ani jeho syn, který se stal otcovým spoluvládcem, dost vojenských jednotek, jen spěšně sehnanou domobranu, takže stačil energický zásah numidského legáta Capelliana, straníka Maximinova, aby se revolta zhroutila jako domek z karet. Gordiana II. stál boj s Capellianovými vojáky život, a když se o tom dozvěděl starý Gordianus, oběsil se. Od okamžiku proklamace uběhlo přesně dvacet dní.

Gordianova uzurpace se někdy vykládá jako projev odporu severoafrických velkostatkářů proti Maximinovu režimu. Tento názor je zcela jistě přehnaný. Mnohem spíše šlo o nahodilou, improvizovanou akci, jež díky nespokojenosti s Maximinovou vládou nabyla tak velkých rozměrů a vlastně přetrvala smrt obou vzbouřenců. Senát, obávající se Maximinovy pomsty, totiž v odboji pokračoval i po Capellianově vítězství a ze svého středu si zvolil dva nové císaře – Pupiena a Balbina. Těm se šťastnou shodou okolností podařilo Maximina Thráka svrhnout.

Poznámky a reference

Literatura

Externí odkazy 
 
  Gordianova biografie

Římští císaři
Vojenští císařové
Narození ve 2. století
Úmrtí v roce 238
Sebevrazi
Muži
Úmrtí v Kartágu
Panenská populace

Panenská populace je epidemiologický pojem, kterým se označuje zkoumanou nákazou dosud nezasažená populace. 

Obecně lze říci, že panenská populace je k nákaze mnohem citlivější, než populace, která jí už byla vystavena. Epidemie se v panenské populaci šíří rychleji, nachází se v ní mnohem méně přirozeně odolných jedinců a onemocnění má obecně těžší průběh. 

Právě panenskost populace Indiánů vůči evropským nemocem představuje zásadní důvod, proč Evropanům tak relativně snadno podlehli. Nové zavlečené nemoci jako pravé neštovice, chřipka a anthrax zredukovaly jejich populaci během několika desítek let místy až o 90% a zcela zničily jejich sociální struktury. 

Epidemiologie
Správní obvod obce s rozšířenou působností Kladno

Správní obvod obce s rozšířenou působností Kladno je od 1. ledna 2003 jedním ze dvou správních obvodů rozšířené působnosti obcí v okrese Kladno ve Středočeském kraji. Čítá 48 obcí a zahrnuje jižní část kladenského okresu.

Hraničí se správními obvody obcí s rozšířenou působnosti Slaný (sever), Kralupy nad Vltavou (severovýchod), Černošice (východ), Beroun (jih) a Rakovník (západ).

Města Kladno a Unhošť jsou obcemi s pověřeným obecním úřadem.

Seznam obcí 
Poznámka: Města jsou vyznačena tučně.
 Běleč
 Běloky
 Blevice
 Brandýsek
 Braškov
 Bratronice
 Buštěhrad
 Cvrčovice
 Doksy
 Dolany
 Družec
 Dřetovice
 Horní Bezděkov
 Hostouň
 Hradečno
 Hřebeč
 Kačice
 Kamenné Žehrovice
 Kladno
 Koleč
 Kyšice
 Lány
 Lhota
 Libochovičky
 Libušín
 Lidice
 Makotřasy
 Malé Kyšice
 Malé Přítočno
 Otvovice
 Pavlov
 Pchery
 Pletený Újezd
 Slatina
 Stehelčeves
 Stochov
 Svárov
 Svinařov
 Třebichovice
 Třebusice
 Tuchlovice
 Unhošť
 Velká Dobrá
 Velké Přítočno
 Vinařice
 Zájezd
 Zákolany
 Žilina

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 ORP Kladno, Veřejný dálkový přístup do Registru územní identifikace, adres a nemovitostí
 SO ORP Kladno, Český statistický úřad

Kladno
Geografie okresu Kladno
Kladno
Abenakiit-(Ce)

Abenakiit-(Ce) (McDonald, Chao, Grice, 1994), chemický vzorec Na26(Ce,Nd,La,Pr,Th,Sm)6(SiO3)6(PO4)6(CO3)6(SO2)O, je klencový minerál. Pojmenován podle indiánského kmene Abenaki, který obýval oblast v okolí naleziště.

Původ 
Akcesorický nerost nefelínických syenitů

Morfologie 
Tvoří jednotlivá eliptická zrna, 1 x 2 mm velká.

Vlastnosti 
 Fyzikální vlastnosti: Tvrdost 4–5, křehký, hustota 3,21 g/cm³, štěpnost nedokonalá podle {0001}, lom lasturnatý
 Optické vlastnosti: Barva: bledě hnědá. Lesk skelný, průhlednost: průhledný, vryp bílý.
 Chemické vlastnosti: Složení: Na 20,41 %, (Ce,Nd,La,Pr,Th,Sm) 29,51 %, Si 5,75 %, P 6,35 %, C 2,46 %, S 1,10 %, O 34,42 %. Rozpouští se v HCl.

Parageneze 
egirin, eudialyt, sérandit, manganoneptunit, polylithionit, steenstrupin-(Ce)

Naleziště 
 Kanada – Poudrette quarry (lom, Saint Hilaire, Rouville Co.), Québec jednotlivá eliptická zrnka 1x2 mm velká v xenolitu sodalitického syenitu v nefelínickém syenitu. Abenakiit-(Ce) je uzavírán v sodalitu a je povlečen neidentifikovaným nerostem ze skupiny rhabdofánu, který vzniká jeho přeměnou (alterací).

Literatura 
 Canadian Mineralogist 32, 843-854, 1994

Související články 
 Seznam minerálů

Externí odkazy 
 
 Abenakiit-(Ce) na webu mindat.org (anglicky)
 Abenakiit-(Ce) na webu Webmineral (anglicky)
 Abenakiit-(Ce) v atlasu minerálů (německy)

Minerály
Minerály 8. třídy
Cyklosilikáty
Bill of Rights (1689)

Bill of Rights 1689 (Listina práv) je anglický právní dokument vydaný parlamentem, zabývá se ústavními záležitostmi a stanovuje některá základní občanská práva.

Historie 
Vydání tohoto dokumentu bylo reakcí na pokus Jakuba II. Stuarta, který nastoupil na anglický trůn 16. 2. 1685, omezit v zemi protestantismus a posílit katolickou víru. Jakub dokonce tajně konvertoval ke katolické víře, což v protestantské Anglii vedlo až k politické krizi. V březnu roku 1679 požádal Karel II. (korunován 23. 4. 1661) Jakuba II. aby opustil zemi. O měsíc později byl parlamentní opozicí schválen zákon o zbavení nástupnických práv Jakuba II. tzv. Exclusion Bill. Tento stav, označovaný jako vylučovací krize trval do roku 1681 a byl ukončen rozpuštěním parlamentu. Tím zůstala nástupnická práva Jakuba II. neporušena a zdálo se, že krize skončila Jakubovým vítězstvím. V květnu 1688 vydal Jakub II. Deklaraci o náboženské shovívavosti, kterou anglikánská církev prohlásila za nezákonnou. Jakubova opozice se obrátila na nizozemského místodržícího Viléma III. Oranžského, Jakubova synovce, s žádostí o intervenci. Vilém se vylodil v zátoce Torbay a táhl na Londýn. 18. prosince 1688 opustil Jakub II. své sídlo a o týden později přistál ve Francii. V lednu 1689 parlament vydal deklaraci, v níž vyhodnotil Jakubův útěk jako abdikaci. Definitivní konec snah o opětovné získání anglického trůnu učinila jeho porážka v bitvě na řece Boyne v červenci 1690.

Bill of Rights 
Zákon byl podepsaný roku 1689 anglickým králem Vilémem III. Oranžským a jeho manželkou Marií II. Stuartovnou, královnou Anglie, Skotska a Irska. Dokument byl podepsán dne 16. prosince 1689 a je přepracováním zákonné formy Deklarace práv předložené parlamentem Vilému III. a Marii II. v únoru 1689. Deklarace práv je dokument popisující podrobněji nespravedlnosti spáchané anglickým králem Jakubem II. a specifikuje práva, na která by měli mít nárok všichni občané Anglie a která by měli všichni angličtí monarchové dodržovat. Anglický parlament četl tento dokument nahlas Vilémovi a Marii (dceři nepřítomného Jakuba II.) dne 6. února 1689, kdy jim byla formálně nabídnuta společná vláda. Deklarace byla taktickým kompromisem mezi stranami Whigů, kteří podporovali konstituční monarchii, a Toryů, kteří obhajovali ústavní monarchismus a absolutismus. Ve Spojeném království je Listina práv podepřena dokumentem Magna Charta, zákonem Habeas Corpus 1679 a zákony parlamentu z roku 1911 a 1949. Jsou to jedny ze základních dokumentů nekodifikované britské ústavy. Samostatný, ale podobný dokument platí ve Skotsku. Listina práv 1689 byla jednou z inspirací pro základy amerického právního řádu. Vedle zákona o urovnání z roku 1701 je Bill of Rights 1689 stále platný ve všech státech Commonwealthu.

Reference

Související články 
 Slavná revoluce

Externí odkazy 
 
 Originální text Listiny práv (anglicky)

Anglické zákony
Novověké dějiny Anglie
Právní dějiny
Ústavní právo Spojeného království
Politika v roce 1689
Evropa v roce 1689
Abswurmbachit

Abswurmbachit (Reinecke & al., 1991), chemický vzorec Cu2+Mn63+SiO12, je čtverečný minerál.
Původ jména: Irmgard Abs-Wurmbach (*1938), německý mineralog, Institut für Mineralogie, Ruhr Universität, Bochum, Německo, který provedl základní chemický a fyzikální výzkum braunitu.

Původ 
Druhotný minerál v sedimentárních horninách bohatých na Al a Mn, přeměněných tlakovou metamorfózou.

Morfologie 
Převážně vláknitá nebo protáhle prizmatická zrna o délce 6 - 50 mikrónů a průměru 1-5 mikrónů a hypidiomorfně omezená zrna o průměru 5-30 mikrónů zarostlá v křemeni.

Vlastnosti 
Fyzikální vlastnosti: Tvrdost 6,5, hustota 4,96 g/cm³, štěpnost chybí.
Optické vlastnosti: Barva: černá, tmavě hnědá. Lesk kovový, průhlednost: opakní, vryp hnědočerný.
Chemické vlastnosti: Složení: Cu 9,29 %, Mn 50,88 %, Si 4,56 %, O 31,20 %, příměs Fe, Al.

Parageneze 
křemen, shattuckit, tenorit, sursassit, piemontit, ardennit, rutil, hollandit, klinochlor.

Naleziště 
Japonsko – Sanbagawa (pás, ostrov Šikku)
Řecko – Ochi (hora, u Karystosu, Evvia) spolu s křemenem, shattuckitem, tenoritem aj. v Mn bohatých hnědočervených metamorfovaných kvarcitech; Vasilikon (pohoří, u Apikie, na ostrově Andros) obdobný výskyt jako u Ochi.

Odkazy

Reference 
Neues Jahrbuch für Mineralogie, Abhandlungen 163, 117-143, 1991

Související články 
Seznam minerálů

Externí odkazy 
Abswurmbachit na webu Mindat.org (anglicky)
Abswurmbachit na webu Webmineral (anglicky)
Abswurmbachit v atlasu minerálů (německy)
Mineral data publishing (PDF)

Minerály
Minerály 8. třídy
Nesosilikáty
Kanatžan Alibekov

Kanatžan Alibekov (, ; * 1950) je kazašský lékař a mikrobiolog, který působil jako zástupce ředitele státního podniku Biopreparat odpovědného za podstatnou část sovětského programu výzkumu a výroby biologických zbraní. V roce 1992 emigroval do USA, kde speciální vyšetřovací komisi amerického ministerstva obrany poskytl podstatnou většinu důležitých informací o sovětském programu biologických zbraní.

Potvrdil Američanům, že SSSR prováděl rozsáhlý biologický zbrojní program, během kterého vyrobil stovky tun anthraxu a desítky tun moru a tularémie, přičemž v posledních letech na přelomu osmdesátých a devadesátých let 20. století vědci pracující pod jeho vedením pomocí biotechnologických metod upravili původce moru a anthraxu natolik, že by na ně neměla účinkovat běžná léčba ani očkování. Podle Alibekova SSSR vyráběl též zbraně na bázi upravených pravých neštovic a pokoušel se (zatím neúspěšně) vyrobit nové typy virů kombinací genomu pravých neštovic, eboly a Marburgu, VEE a machupo.

Svědectví doktora Alibekova rozšířilo a potvrdilo svědectví předchozích přeběhlíků: Arkadije Ševčenka (přeběhl 1975), Marka Popovského (1977) a Vladimira Pasečnika (1989).

Ve Spojených státech přijal Dr. Alibekov místo konzultanta společnosti Analex (dříve Hadron), která je jedním ze strategických dodavatelů amerického ministerstva obrany.

Ve své původní vlasti, která dosud kategoricky popírá existenci svého programu biologických zbraní, byl prohlášen za lháře a nikoli stíhán pro vlastizradu, které se technicky vzato vyzrazením utajovaných a strategicky důležitých informací dopustil.

Kazaši
Sovětští biologové
Narození v roce 1950
Muži
Žijící lidé
Eisenach

Eisenach je město v západní části spolkové země Durynsko. Žije zde asi 45 000 obyvatel. Rozkládá se na úpatí Durynského lesa. Mezi pamětihodnosti města patří pomník Martina Luthera, který ve městě pobýval nejprve mezi 14. a 17. rokem života jako student a poté v pozdějším věku, mezi léty 1521 až 1522, když nalezl útočiště na nedalekém Wartburgu. V Eisenachu se narodil Johann Sebastian Bach.

Město má poměrně dlouhou tradici výroby automobilů. Už v roce 1898 zde byl vyroben první vůz značky Wartburg. Výroba byla ukončena krátce po zániku NDR. Od roku 1992 se ve městě vyrábí vozy značky Opel.

Dějiny 

Město bylo založeno jako tržní osada patřící k hradu Wartburg. Od 12. st. bylo město nazýváno Isinacha.

 1264 byl jedním ze sídel rodu Wettinů.
 1525 se měšťanstvo z velké části přidalo k selskému povstání, které bylo záhy potlačeno. Jako trest bylo město obsazeno knížecími vojsky a rabováno. Koncem roku zde bylo popraveno 17 vůdců povstání.
 1572 – 1741 pouze s krátkou přestávkou, bylo hlavním městem vévodství Sasko-Eisenach.
 1617 a 1636 postihly město velké požáry, které jej téměř celé zničily. Teprve v 19. století se opět město začíná probouzet k prosperitě a postupně přesahuje své středověké hranice.
 1869 zde byla založena Sociálně-demokratická dělnická strana

Osobnosti města 
 Walther von der Vogelweide (cca 1170 – cca 1230), německy píšící lyrický básník a jedna z největších postav německého minnesangu.
 Martin Luther (1483 – 1546), teolog, kazatel a reformátor, zakladatel protestantismu
 Johann Sebastian Bach (1685 – 1750), hudební skladatel a virtuóz hry na klávesové nástroje
 Ernst Abbe (1840 – 1905), fyzik, astronom a sociální reformátor

Partnerská města 
  Mohylev, Bělorusko, 1996
  Marburg, Německo, 1988
  Sárospatak, Maďarsko, 2008
  Sedan, Francie, 1991
  Skanderborg, Dánsko, 1993
  Waverly, Iowa, USA, 1992

Reference

Externí odkazy 
 
 

 
Města v Durynsku
Status quo ante bellum

Výraz status quo ante bellum (resp. zkráceně status quo ante) pochází z latiny a znamená stav jako před konfliktem. Žádná ze stran tedy nezískává ani neztrácí ani své teritorium, ani ekonomická nebo politická práva.

Po válce je možné určit hranice nově podle situace, která vznikla ve válečné době, ale stejně tak je možné se domluvit na tom, že se obnoví předválečné poměry. Takový stav se označuje jako Status quo ante (bellum).

Související články 

 Status quo

Latinská slova a fráze
Válečné právo
Mír
Pojmy mezinárodního humanitárního práva
Adamsit-(Y)

Adamsit-(Y) (Grice & al., 2000), chemický vzorec NaY(CO3)2·6H2O, je trojklonný minerál. Struktura tohoto minerálu je vrstevnatá, kde jedna uhličitanová skupina je kolmá a druhá leží rovnoběžně s vrstvami. V krystalové struktuře jsou tedy dvě NaYCO3 skupiny. Odděleny jsou mezi sebou vrstvami H2O, které jsou vázáné vodíkovým můstkem, což má za následek dokonalou štěpnost.
Původ jména: Frank Dawson Adams (1859-1942) profesor na McGill University, Montreal, Quebec, Kanada.

Vznik 
Hydrotermální původ – nízkoteplotní fáze tuhnutí, vyplňuje dutinky v alkalickém pegmatitu.

Morfologie 
Tvoří zploštělé destičkovité, jehličkovité nebo vláknité krystaly shluklé do skupin. Krystaly jsou až 2,5 cm dlouhé, protažené podle [001] a zploštělé podle (001) a tvoří radiálně paprsčité agregáty.

Vlastnosti 
 Fyzikální vlastnosti: Tvrdost 3, hustota 2,27 g/cm³, štěpnost dokonalá podle {001}, dobrá podle {100} a {010}, křehký.
 Optické vlastnosti: Barva: bezbarvý, bílá nebo světle růžová, vzácně světle purpurová. Průhledný až průsvitný, lesk skelný až perleťový, vryp bílý.
 Chemické vlastnosti: Složení: Na 6,68 %, Y 18,08 %, H 3,51 %, C 6,98 %, O 55,77 %, zbytek do 100 % tvoří Gd, Dy, Er.
 Další vlastnosti: Radioaktivní, 201 Bq/g

Naleziště 
Známý z jediného naleziště.
 Poudrette quarry (Mont Saint Hilaire), Québec, Kanada

Reference

Externí odkazy 
 
 Adamsit-(Y) na webu Mindat.org (anglicky)
 Adamsit-(Y) na webu Webmineral (anglicky)
 Adamsit-(Y) v Atlasu minerálů (německy)

Minerály
Minerály 5. třídy
Karbonáty
Paul Hermann Müller

Paul Hermann Müller [milr] (12. ledna 1899 Olten – 13. října 1965 Basilej) byl švýcarský chemik, který se zabýval výzkumem v oblasti agrochemie. V roce 1939 vyvinul insekticid DDT, který byl posléze použit k likvidaci přenašečů mnoha chorob, zejména pak malárie. Roku 1948 za to dostal Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu.

Externí odkazy 
 
 Biografie Paula Hermanna Müllera na stránce Nobelových cen

Švýcarští chemici
Nositelé Nobelovy ceny za fyziologii nebo lékařství
Švýcarští nositelé Nobelovy ceny
Narození v roce 1899
Narození 12. ledna
Narození v Oltenu
Úmrtí v roce 1965
Úmrtí 13. října
Úmrtí v Basileji
Muži
Absolventi Univerzity v Basileji
Gordianus II.

Marcus Antonius Gordianus Sempronianus (asi 192 – leden či březen 238 Kartágo) byl římský císař vládnoucí spolu se svým otcem Gordianem I. v lednu či březnu 238. Jméno jeho matky ani bližší údaje o jeho rodině nejsou známy.

Vláda 
Na trůn Gordiana dosadili obyvatelé města Thysdru v provincii Africa, kteří zavraždili prokurátora císaře Maximina Thráka a od převratu patrně očekávali především amnestii za svůj zločin. Gordianus, jenž se stal spoluvládcem svého otce, sice nebyl politicky nezkušený (za Alexandra Severa zastával konzulát), pravděpodobně však postrádal větší vojenskou praxi – což se ukázalo jako rozhodující. Jeho narychlo sehnaná domobrana utrpěla u Kartága porážku od jednotek numidského legáta Capelliana, věrného dosavadnímu císaři, a on sám v boji padl. Vládl stejně jako otec zhruba dvacet dní.

Nad Gordianem II. bylo po smrti vyneseno damnatio memoriae, za panování Gordiana III. ho však spolu s otcem konsekrovali za boha.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
 
  Gordianova biografie

Římští císaři
Vojenští císařové
Narození ve 2. století
Úmrtí v roce 238
Muži
Úmrtí 12. dubna
Úmrtí v Kartágu
1288



Události 
 březen, možná květen – svatba Záviše z Falkenštejna s Alžbětou Kumánkou ve Stoličném Bělehradě
 v Lisabonu založena první univerzita v Portugalsku

Narození 
 1. září – Eliška Rejčka, česká a polská královna († 18. října 1335)
 ? – Ivan I. Kalita, kníže moskevský a vladimirský z dynastie Rurikovců († 31. března 1341)
 ? – Karel I. Robert z Anjou, uherský král († 16. července 1342)
 ? – Levi ben Geršom, židovský rabín, filosof, matematik a astronom († 1344)
 ? – Ján I. Drugeth, uherský palatin († 1333)
 ? – Filip I. Drugeth, uherský palatin († 1327)

Úmrtí 
 15. února – Jindřich III. Míšeňský, markrabě míšeňský, durynský a saský (* 1215)
 24. dubna – Gertruda Babenberská, rakouská vévodkyně (* 1226)
 5. června – Jindřich VI. Lucemburský, lucemburský hrabě (* 1252)
 29. září – Matylda Brabantská, hraběnka z Artois a ze Saint-Pol (* 1224)
 30. září – Lešek II. Černý, polský kníže z rodu Piastovců (* kolem 1241)
 ? – Mechtylda Holštýnská, dánská královna jako manželka Abela Dánského (* 1205 nebo 1210)

Hlava státu 
 České království – Václav II.
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský
 Papež –
 Anglické království – Eduard I.
 Francouzské království – Filip IV. Sličný
 Polské knížectví – Lešek II. Černý – Jindřich IV. Probus
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
 Kastilské království – Sancho IV. Kastilský
 Byzantská říše – Andronikos II. Palaiologos
 Osmanská říše – Osman I.

Externí odkazy 
 

 
13. století
1287



Události 
 4. červenec –příchod Guty Habsburské k dvoru manžela Václava II.
 dobyta Menorca

Narození 
 25. dubna – Roger Mortimer, anglický šlechtic, který vedl úspěšnou vzpouru proti králi Eduardu II. († 29. listopadu 1330)
15. června – Alice z Warenne, anglická šlechtična a dědička hrabství Surrey († 23. května 1338) 
 ? – Gaston I. z Foix-Béarn, hrabě z Foix a vikomt z Béarnu a Marsanu († 13. prosince 1315)
 ? – William Ockham, anglický mnich, filosof, logik a teolog († 9. dubna 1347)

Úmrtí 
 26. března – Ingeborg Dánská, norská královna jako manželka Magnuse VI. (* 1244)
 3. dubna – Honorius IV., papež (* 1210)
 19. října – Bohemund VII. z Tripolisu, antochijský kníže (* 1261)

Hlavy států 
Jižní Evropa
 Pyrenejský poloostrov
Portugalské království – Dinis I. Hospodář
 Kastilské království – Sancho IV. Kastilský
 Aragonské království – Alfons III. Frank
 Itálie
 Papež – Honorius IV.
Západní Evropa
 Francouzské království – Filip IV. Sličný
 Anglické království – Eduard I.
 Skotské království – Markéta I., Norská panna
Severní Evropa
 Norské království – Erik II. Magnusson
 Švédské království – Magnus I. Ladulås
 Dánské království – Erik VI. Menved
Střední Evropa
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský
České království – Václav II.
 Hrabství holandské – Floris V. Holandský
 Polské knížectví – Lešek II. Černý
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
Východní Evropa
 Řád německých rytířů – Burchard von Schwanden
 Velkoknížectví litevské – Butigeidis
 Moskevské knížectví – Daniil Alexandrovič
 Bulharské carství – Jiří Terter
 Byzantská říše – Andronikos II. Palaiologos
 Achajské knížectví – Karel II. Chromý

Externí odkazy 
 

 
13. století
1286



Události 
 pacifikace rozvratníků a loupežníků na Moravě za účasti krále Václava II. a Falkenštejna
 v Mnichově Židé obviněni z ukřižování křesťanského dítěte

Narození 
 Jiří V. Zářivý, gruzínský panovník († 1346)

Úmrtí 
 8. října – Jan I., vévoda bretaňský, účastník osmé křížové výpravy (* 1217/1218)
 19. března – Alexandr III., skotský král († 4. září 1241)
 22. listopadu – Erik V., dánský král (* 1249)
 Vilém z Moerbeke, překladatel z řečtiny (překládal Aristotela, Prokla apod. (* asi 1215)
 Žofie Eriksdotter Dánská, švédská královna jako manželka Valdemara Birgerssona (* 1241)

Hlava státu 
 České království – Václav II.
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský
 Papež –
 Anglické království – Eduard I.
 Francouzské království – Filip IV. Sličný
 Polské knížectví – Lešek II. Černý
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
 Kastilské království – Sancho IV. Kastilský
 Byzantská říše – Andronikos II. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
13. století
1285



Události 
 25. ledna – v Chebu svatba a svatební noc čtrnáctiletého Václava II. s Gutou Habsburskou
 26. ledna – Guta je pro neshody mezi oběma panovníky odvezena otcem pryč
 od ledna Václav II. používá titul Král Čech a markrabě Moravy místo Pán a dědic království českého
 vojenská výprava Falkenštejna a Václava II. proti rozvratníkům a loupežníkům v Čechách

Narození 
 9. dubna – Ajurbarwada, čtvrtý císař říše Jüan a sedmý veliký chán mongolské říše († 1. března 1320)
 6. prosince – Ferdinand IV., král Leónu a Kastílie († 7. září 1312)
 ? – Sancha Mallorská, kalábrijská vévodkyně a neapolská královna jako manželka Roberta Moudrého († 28. června 1345)
 ? – Balduin Lucemburský, trevírský arcibiskup a říšský kurfiřt († 21. ledna 1354)

Úmrtí 
 7. ledna – Karel I. z Anjou, král neapolský (* 1226)
 28. března – Martin IV., papež (* mezi 1210–1220)
 22. srpna – Filip Benicius, italský presbyter, fakticky druhý zakladatel řádu Servitů, světec (* 1233)
 9. září – Kunhuta Uherská, česká královna jako manželka Přemysla Otakara II. (* asi 1246)
 5. října – Filip III., francouzský král z rodu Kapetovců (* 3. dubna 1245)
 10. listopadu – Petr III. Aragonský, král aragonský a sicilský (* 1239)
 Francesca da Rimini, krásná dcera Guida da Polenta z Ravenny (* 1255)
 Marie z Coucy, skotská královna jako manželka Alexandra II. (* cca 1218)
 Roger ze San Severina, místodržící Jeruzalémského království (* ?)

Hlava státu 
 České království – Václav II.
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský
Vlámské hrabství – Vít I. z Dampierre
Namurské markrabství – Vít I. z Dampierre
Rakouské vévodství – Albrecht I. Habsburský
Tyrolské hrabství – Menhard II. Tyrolský
 Papež – Honorius IV.
 Anglické království – Eduard I.
Bretaňské vévodství – Jan I. Bretaňský
 Francouzské království
 Filip III.
 Filip IV. Sličný
 Polské knížectví – Lešek II. Černý
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
Portugalské království – Dinis I. Hospodář
Navarrské království – Johana I.
Aragonské království – Petr III. Veliký – Alfons III. Štědrý
 Kastilské království – Sancho IV. Kastilský
 Byzantská říše – Andronikos II. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
13. století
1284



Narození 
 25. dubna – Eduard II., anglický král († 21. září 1327)
 Rangdžung Dordže, tibetský mnich, 3. karmapa školy Karma Kagjü († 1339)
 Rudolf I. Saský, první kurfiřt saský († 12. března 1356)

Úmrtí 
 24. března – Hugo III., král kyperský a jeruzalémský (* 1235)
 4. dubna – Alfons X., císař Svaté říše římské, král Kastílie a Leónu (* 23. listopadu 1221)
 srpen – Alfons Anglický, hrabě z Chesteru a anglický následník trůnu (* 24. listopadu 1273)
 ? – Hódžó Tokimune, japonský samurajský velitel z rodu Hódžó (* 1251)

Hlava státu 
 České království – Václav II.
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský – Alfons X. Kastilský
Trevírské arcibiskupství – Jindřich I. z Finstingenu
Kolínské arcibiskupství – Siegfried II. z Westerburku
Mohučské arcibiskupství – Werner II. z Eppstein
Hornobavorské vévodství – Ludvík II. Silný
Dolnobavorské vévodství – Jindřich XIII. Bavorský
Neapolské království – Karel I. z Anjou
Braniborské markrabství – Ota IV. Braniborský
 Papež – Martin IV.
 Anglické království – Eduard I.
 Francouzské království – Filip III.
 Polské knížectví – Lešek II. Černý
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
 Kastilské království – Alfons X. Moudrý / Sancho IV. Kastilský
 Portugalské království – Dinis
 Byzantská říše – Andronikos II. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
13. století
1283



Události 
 23. květen –Václav II. po vykoupení z braniborského zajetí slavnostně vjel do pražských bran
 V průběhu roku se navrátila královna vdova Kunhuty k pražskému dvoru. Zároveň s ní se vrátil Záviš z Falkenštejna a pravděpodobně i jejich syn Jan (Ješek) z Falkenštejna.
 První písemná zmínka o Zvoli v královéhradeckém kraji.

Narození 
 cca duben – Markéta I. Skotská, královna Skotska († září až říjen 1290)
 ? – Isabela Kastilská, královna aragonská, sicilská, valencijská a vévodkyně bretaňská († 24. července 1328)

Úmrtí 
 6. dubna – Petr I. z Alenconu, syn francouzského krále Ludvíka IX. (* 1251)
 9. dubna – Markéta Skotská, norská královna jako manželka Erika II. (* 28. února 1261)
 11. srpna – Blanka Navarrská (1226), bretaňská vévodkyně a zakladatelka cisterciáckého kláštera Joie (* 1226)
 Karma Pakši, tibetský mnich, 2. karmapa školy Karma Kagjü (* 1204)
 Ludgarda Meklenburská, kněžna poznaňská a velkopolská (* 1260/61)

Hlava státu 
 České království – Václav II.
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský – Alfons X. Kastilský
 Papež –
 Anglické království – Eduard I.
 Francouzské království – Filip III.
 Polské knížectví – Lešek II. Černý
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
 Kastilské království – Alfons X. Moudrý
 Portugalské království – Dinis
 Byzantská říše – Andronikos II. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
13. století
1282



Události 
 Eduard I. Anglický dobyl Wales
 Sicilské nešpory, během kterých byli Anjouovci vyhnáni ze Sicílie
 zlá léta – nejdříve záplavy, pak rozvrat osevních prací a v první polovině roku propukl hladomor v českých zemích i na Moravě, masové hroby, případy kanibalismu
 březen – Vítkovci ve Vídni , Jindřich I. z Rožmberka donucen vydat Albrechtovi hrad Raabs
 vánoce – dle Druhého pokračování Kosmova objevila se nad pražským městem duha podivné krásy, z níž kteří si Židé a některé křesťanské ženy prorokovali celému království českému obrat ke štěstí

Narození 
 5. května – Juan Manuel, kastilský infant a spisovatel († 13. června 1347)
7. srpna – Alžběta Anglická, nejmladší dcera anglického krále Eduarda I. († 5. května 1316)

Úmrtí 
 2. března – Anežka Česká, česká princezna a světice (* 1211)
 1. dubna – Abaka Chán, druhý ílchán mongolského ílchanátu (* únor 1234)
 13. října – Ničiren, japonský buddhistický mnich (* 16. ledna 1222)
 11. prosince
 Llywelyn ap Gruffydd, princ waleský (*1173)
 Michael VIII. Palaiologos, nikájský a byzantský císař (* 1224)
 ? – Markéta Sambiria, dánská královna jako manželka Kryštofa I. (* okolo 1232)

Hlava státu 
 České království – Václav II.
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský – Alfons X. Kastilský
 Papež –
 Anglické království – Eduard I.
 Francouzské království – Filip III.
 Polské knížectví – Lešek II. Černý
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
 Kastilské království – Alfons X. Moudrý
 Portugalské království – Dinis
 Byzantská říše – Michael VIII. Palaiologos – Andronikos II. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
13. století
1281



Události 
 léto – z uherského zajetí se vrací Mikuláš Opavský
 krutý nedostatek potravin v Čechách a na Moravě
 druhý mongolský útok na Japonsko je zastaven tajfunem, který Japonci nazývají kamikaze „božský vítr“

Narození 
 4. srpna – Chajsan, třetí císař říše Jüan a sedmý veliký chán mongolské říše († 27. ledna 1311)
 ? – Jurij III. Daniilovič, kníže moskevský a velkokníže vladimirský († 21. listopadu 1325)
 ? – Orhan I., druhý osmanský emír († 1362)
 ? – Jindřich z Lancasteru, anglický šlechtic a hrabě († 22. září 1345)

Úmrtí 
 16. února – Gertruda z Hohenbergu, rakouská vévodkyně a římská královna jako první manželka Rudolfa Habsburského (* 1225)
 17. února – Bruno ze Schauenburku, německý šlechtic a duchovní, biskup olomoucký (* 1205)
 24. srpna – Vilemína z Milána, nejprve světice, později prohlášena kacířkou (* 1210)
10. září – Jan II. Braniborský, markrabě braniborský a pán z Krosna (* 1237) 
 21. prosince – Hartmann Habsburský, hrabě z Habsburgu a Kyburgu, druhorozený syn Rudolfa I. a Gertrudy z Hohenbergu (* 1263)
 24. prosince – Jindřich V. Lucemburský, lucemburský hrabě (* 1216)
? – Jindřich V. z Kuenringu, rakouský šlechtic (* ?)

Hlava státu 
 České království – Václav II.
 Svatá říše římská – Rudolf I. Habsburský – Alfons X. Kastilský
 Papež – Martin IV.
 Anglické království – Eduard I.
 Francouzské království – Filip III.
 Polské knížectví – Lešek II. Černý
 Uherské království – Ladislav IV. Kumán
 Kastilské království – Alfons X. Moudrý
 Portugalské království – Dinis
 Byzantská říše – Michael VIII. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
13. století