Estruç comú

L'estruç comú (Struthio camelus) és l'ocell vivent més gros. Fa fins a 2,5 metres d'alçada; no pot volar i, en opinió de molts autors, és l'únic membre supervivent de la família dels estruciònids i del seu gènere, Struthio.

Altres membres dels estrucioniformes són els nyandús, els emús, els casuaris, els kiwis i l'ocell més gros que ha existit mai, Aepyornis, actualment extint. Els estruços tenen el coll i les cames molt llargs i poden córrer fins a 65 km/h.

Els estruços es troben, de manera natural, a les sabanes i als semideserts d'Àfrica, tant al nord com al sud de la zona tropical boscosa.

Les plomes, que d'altra banda no li serveixen per volar, foren molt populars com a ornament per a barrets de dona i usos similars en temps passats. Els estruços són prou grossos perquè un humà petit els pugui cavalcar i en certs llocs del nord d'Àfrica i d'Aràbia s'han fet servir com a animal de curses.

En molts països es crien per a carn, fins i tot en climes tan freds com el de Finlàndia. El gust de la carn d'estruç s'assembla al de la vedella.

En la mitologia popular, l'estruç és famós perquè es diu que amaga el cap a la sorrra al primer senyal de perill. D'aquest comportament, no se n'han registrat observacions, encara que se sap que els ocells posen el cap i el coll a terra per semblar més poca cosa quan s'acosta un predador. Quan se senten amenaçats, els estruços poden arribar a ferir greument l'atacant tirant coces amb les seves poderoses potes.

Els estruços nien comunitàriament. Un cert nombre de femelles ponen els ous en el mateix nieró, on durant el dia els cova la femella dominant, i durant la nit, el mascle. Els ous d'estruç són els més grossos de tots.

Subespècies 
Els estruços es divideixen en cinc subespècies, que són:
 S. c. australis, de Sud-àfrica, anomenat estruç meridional. Es troba al sud dels rius Zambezi i Cunene. S'havia criat a l'altiplà subdesèrtic de Karoo, a la Província del Cap.
 S. c. camelus, de l'Àfrica del Nord, anomenat estruç de l'Àfrica del Nord o estruç de coll vermell. És la subespècie més estesa, i es troba des d'Etiòpia i el Sudan, a l'est, fins al Senegal i Mauritània, a l'oest, i, com a mínim en temps anteriors, a Egipte i el Marroc. És la subespècie més grossa; fa fins a 2,74 metres d'alçada i 154 quilograms. El coll presenta un color vermellenc i el plomatge varia segons el sexe; els mascles el tenen blanc i negre, i les femelles, gris.
 S. c. massaicus, de l'Àfrica oriental, anomenat estruç massai. Té unes plomes petites al cap, i el coll i les cuixes són de color taronja brillant. Durant l'època d'aparellament, el coll i les cuixes del mascle es tornen brillants. El seu territori està limitat al sud de Kenya, l'est de Tanzània i Etiòpia i parts meridionals de Somàlia.
 S. c. syriacus, de l'Orient Mitjà, anomenat estruç aràbic o estruç de l'Orient Mitjà. Va ser una subespècie molt comuna a la península Aràbiga, Síria i l'Iraq, però es va extingir el 1966.
 S. c. molybdophanes, de l'Etiòpia meridional, el nord-est de Kenya i Somàlia, anomenat estruç somali. El coll i les cuixes són d'un color entre gris i blau, i, durant l'època d'aparellament, el coll i les cuixes del mascle esdevenen blau brillant. Les femelles són més marrons que les femelles d'altres subespècies. Generalment viuen sols o en parella. El seu territori coincideix amb el de S. c. massaicus al nord-est de Kenya.
Les anàlisis indiquen que l'estruç somali podria ser una espècie independent (Struthio molybdophanes), però la majoria d'experts no ho consideren així. Els projectes The Tree of Life i Avibase el reconeixen com una espècie diferent de l'estruç, però la IOC i Birdlife tampoc no el reconeixen com a espècie. Des del 2008, Birdlife.com està revisant la divisió proposada.

Enllaços externs 
 Vídeos i fotografies d'estruç a Internet Bird Collection.

Referències 

Estrucioniformes