alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Piolet

Un piolet és una eina utilitzada en determinats esports de muntanya: l'escalada en gel, l'alpinisme, l'esquí de muntanya.

És una peça de metall, amb la forma general d'un pic, i té noms de quatre parts: el mànec, que és el cos o pal, la punta, que és l'extrem inferior i és de forma aguda, el pic, que és la part més esmolada i utilitzada i la pala, que es fa servir per tallar esglaons o replans per als peus. Naturalment, amb el perfeccionament dels grampons aquesta darrera utilitat queda restringida als pendents més drets de gel viu.

El mànec és d'alumini o metall lleuger i el pic i la pala d'acer, com també la punta força vegades. És normal portar-lo lligat o assegurat amb una baga al canell de la mà que el porta.

Forma part de l'equip en aquestes modalitats esportives, ja que es desenvolupen en presència de neu o glaç, encara que s'utilitza de forma diferent en cada cas.

En l'escalada en gel s'utilitza sota la forma de "piolet tracció", és a dir, l'escalador progressa utilitzant els peus –equipats amb grampons- i les mans, freqüentment amb un piolet a cadascuna. Es tracta de piolets molt curts, amb el pic en angle molt tancat i de vegades regulable. Són eines de gran precisió.

En alpinisme s'utilitza també per a progressar, però només de forma ocasional. Si el pendent és prou dret i es puja també dret, es clava de pic o de punta (depenent de la consistència de la neu) per evitar que la seguretat depengui únicament d'un peu, en aixecar l'altre per fer un nou pas. Més sovint es fa servir per facilitar l'equilibri en determinades situacions.

Si és un piolet llarg, de marxa, s'utilitza com si fos un bastó, agafant-lo per la creu i amb la pala sota el palmell. En aquest cas s'agafa amb la mà que queda pendent amunt, per sobre el cos del marxador, i la seva missió és equilibrar el pas, en cas d'ocasionals relliscades dels peus.

Quan forma part de l'equip de l'esquiador és per assegurar els moviments en situacions delicades igual que en l'alpinisme.

És també un estri que permet l'assegurament a un altre, fent-se servir llavors com un gros clau o una estaca. També es pot utilitzar en descensos i existeixen tècniques –però de resultat improbable- que permeten recuperar un piolet després d'utilitzar-lo per un ràpel o passar una rimaia.

Destrals
Material d'alpinisme
Flor de lis

La flor de lis (gal·licisme que ve de la paraula Fleur de lis i vol dir «flor de lliri») és una representació de la flor del lliri groc vista frontalment, on es poden veure els tres pètals, els dos laterals caient i el central aixecat. En heràldica és un moble molt comú i simbolitza la puresa, per la qual cosa acostuma a representar la Mare de Déu. La llegenda diu que un àngel lliurà una flor de lliri d'or a Clodoveu I, monarca franc de la dinastia merovíngia, que s'havia convertit al cristianisme. Segles més tard, al  amb Lluís VI, la flor de lis és utilitzada com a distintiu en l'escut de la casa reial francesa.
La flor de lis provinent de la casa reial de França apareix a l'escut de moltes ciutats d'aquest estat, a la bandera del Quebec i a l'escut d'Espanya, entre altres. Les tres flors de lis que trobem al centre d'aquest escut representen la casa dels Borbons, la família reial d'origen francès, que ha regnat a Espanya des del  fins avui. La flor de lis és també l'emblema de la ciutat de Florència.

També és molt reconeguda a Nova Orleans (Estats Units), ja que és el símbol d'un dels equips de la NFL els "New Orleans Saints".

Escuts amb la flor de lliri 

Mobles heràldics
Flors
Tangent

La tangent (del llatí tangens "que toca") és una recta que toca una corba en un punt, tot i que sense tallar-la (si, contràriament, ho fes, aleshores seria una secant).

Explicació 
Sigui C una corba, i A un punt d'aquesta se suposa que A és un punt regular de la corba, és a dir, que no és un punt angulós: la corba no canvia sobtadament de direcció en A.

La tangent a C en A és la recta TA que passa per A i que té la mateixa direcció que C al voltant d'A.

La tangent és la posició límit de la recta (AM) (anomenada corda de la corba), quan M és un punt de C que s'aproxima indefinidament al punt A (M es mou successivament per M1, M2, M3, M4 ...)

Si C representa una funció f (no és el cas en la gràfica precedent), llavors la recta (AM) tindrà com a coeficient director (o pendent):

 (on a és l'abscissa d'A i x la de M).

Per tant, el pendent de la tangent TA serà:

 

És, per definició, f'(a), el nombre derivat de f en a.

L'equació de la tangent és Ta: 
y = f '(a)·(x - a) + f(a)

La recta ortogonal a la tangent TA que passa pel punt (a,f(a)) s'anomena recta normal i la seva pendent, en un sistema de coordenades ortonormals, ve donada per:

La seva equació és: 
y = - (x - a)/f '(a) + f(a)
Suposant, és clar, que f'(a) ≠ 0. Aquesta recta no intervé en l'estudi general de les funcions però si en problemes geomètrics relacionats amb les còniques, com per exemple, per poder determinar el punt focal d'una paràbola.

Notes i referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 Recta tangente a una circunferencia, web «El paraíso de las matemáticas», 

Geometria
Guàrdia d'Assalt

El Cos de Seguretat i Assalt, anomenat popularment Guàrdia d'Assalt, va ser un cos policial espanyol creat durant la Segona República Espanyola, predecessor de les actuals unitats antiavalots. Es va crear el 9 de febrer de 1932 i el seu primer cap va ser el tinent coronel Agustín Muñoz Grandes. La Guàrdia d'Assalt estava organitzada militarment. Els efectius es distribuïen per les principals ciutats en unitats equivalents a una companyia (devers 150 guàrdies) manades per un capità. L'armament bàsic d'aquest cos consistia en carrabines Màuser model 1893 i pistoles Astra M900. La seva funció principal era el manteniment de l'ordre públic i actuava normalment en cas d'aldarulls. A diferència dels altres cossos policials de l'època, no tenia com a funció principal perseguir la delinqüència.

Història 
Durant el bienni d'esquerres (1931-1933) es van produir una sèrie de reformes i conflictes. El govern republicà estava convençut que l'exèrcit era una de les institucions espanyoles que necessitava una profunda transformació, de manera que es convertís en un exèrcit professional i democràtic. Amb aquest objectiu al cap Manuel Azaña va decidir de crear l'escala de complement i la Guàrdia d'Assalt, perquè esdevingués una força d'ordre públic fidel a la República. Durant la Guerra Civil espanyola majoritàriament es va mantenir fidel al govern, que el 27 de desembre de 1936 la va fusionar amb la Guàrdia Civil. En acabar la guerra, el cos resultant de la fusió va ser dissolt pel govern del general Franco, i amb els membres dels antics cossos policials fidels al nou règim es varen fundar els ens següents:
 Cuerpo General de Policia, amb els antics membres del Cuerpo de Investigación y Vigilancia
 Policia Armada, amb el personal procedent de la Guardia de Seguridad i la Guàrdia d'Assalt.
 Guàrdia Civil, en la qual s'unificaren els cossos de la Guàrdia Civil i de Carrabiners.

Referències 

Unitats militars republicanes de la Guerra Civil espanyola
Policia a Espanya
Henry (unitat)

L'henry és la unitat del SI per a la inductància elèctrica. Es tracta d'una unitat derivada amb nom propi i amb un símbol particular que és la lletra majúscula H, el símbol s'ha d'escriure en majúscula, però, en canvi, el nom de la unitat ha d'anar en minúscules.

Es defineix com la inductància elèctrica d'un circuit tancat en el qual es produeix una força electromotriu d'un volt, quan el corrent elèctric que recorre el circuit varia uniformement a raó d'un ampere per segon.

És equivalent al voltatge (en volts) per unitat de temps (en segons) dividit entre unitats d'intensitat de corrent (en amperes):

El nom fa honor al científic estatunidenc Joseph Henry (1797-1878), que va fer importants avenços en el camp de l'electromagnetisme, especialment el descobriment de l'autoinducció.

Definició 
A un inductor d'1 henry, una variació uniforme del corrent que el recorre d'1 ampere per segon genera una força electromotriu d'1 volt:

(Wb és el símbol del weber)

Múltiples

Referències

Vegeu també 
 Impedància

Bibliografia 
 

Unitats derivades del SI
Unitats electromagnètiques
Pere Salvatge

Pere Salvatge apareix documentat per primer cop l'any 1280, i el 1286, l'última vegada que se'n parla, es diu que havia rebut del rei Alfons I l'encàrrec de distribuir donatius entre els joglars que havien assistit a la seva coronació; era per tant un personatge que gaudia de la confiança reial.

Se li atribueix un sirventès que es pot consultar en l'article de Pere II.

Referències 

 La informació per fer aquest article s'ha extret de Els trobadors catalans amb la seua autorització.

Bibliografia 
 Martí de Riquer / Antoni Comas, Història de la literatura catalana, Barcelona: Ariel, 1964 (5a ed. 1993), vol. 1, p. 166-169

Trobadors catalans
Deuteronomi

Deuteronomi (del , Deuteronómion, "segona llei"; hebreu דְּבָרִים, Devārīm, "[parlades] paraules") és el cinquè llibre de la Torà i per tant de la Bíblia. En hebreu el nom és "Devarim" דברים paraules, que prové de la primera frase del text Eleh ha-devarim, "Aquestes són les paraules...".
El nom català prové del nom grec del llibre a la versió Septuaginta, , deuteronomion, que significa "segona llei".

Aquest nom està basat en la traducció errònia de mishné ha-torà ha-zot (Deut. 17:18), que gramaticalment només significa "una repetició [és a dir una còpia], d'aquesta llei", però que va ser traduït , "aquesta repetició de la llei". Encara que va ser una traducció errada, no és inadequada, ja que el llibre inclou una repetició de gran part de les lleis no sacerdotals de l'Èxode.

El llibre conté tres discursos que Moisès va pronunciar abans de la seva mort a les planures de Moab, l'onzè mes de l'últim any del seu recorregut:
 Primer discurs: recapitula els esdeveniments principals dels últims quaranta anys al desert, amb l'exhortació d'obeir les ordenances divines.
 Segon discurs (el cos del llibre), dividit en:
 Introducció: la repetició dels Deu Manaments
 El Codi Deuteromònic, que descriu les admonicions i injuncions als israelites relacionades amb llur comportament, tan bon punt s'establessin a Canaan.
 Discurs conclusiu: relacionat amb les sancions de la llei, les benediccions als obedients i la maledicció sobre els rebels. Els exhorta a complir fidelment el pacte amb Déu.

El llibre conté tres apèndixs, després que Moisès designés Josuè com el seu successor:
 El càntic que Déu ha demanat que Moisès escrigués
 Les benediccions de Moisès a cadascuna de les tribus
 La història de la mort de Moisès i la seva sepultura.

Referències

Bibliografia 
 
 
 
 
 

Llibres de l'Antic Testament
El corb (poema)

El corb (títol original en anglès: The Raven) és un poema d'Edgar Allan Poe, publicat de forma anònima, el gener de 1845, en el diari Broadway Journal de Nova York, i dins d'un llibre, recull de poemes, signat per l'autor, el març del mateix any, amb el títol original de The Raven.

Format per divuit estrofes de sis versos cada una (rimant els tres darrers amb el segon), presenta el poeta, en una nit d'oratge, meditant sobre «el text insòlit d'uns savis i arcaics papers» (a quaint and curious volume of forgotten lore), quan algú colpeja la finestra per entrar. El poeta intenta oblidar el record de l'estimada morta, Leonore, però el toc a la finestra li fa recordar-la, per bé que intenta dir-se que no és res (nothing more). En la setena estrofa, obre la finestra i entra a la cambra «un corb superb dels sants dies d'antany» (a stately Raven of the saintly days of yore), a qui el poeta s'adreça amb diferents preguntes —el seu origen, la mort, el destí de l'estimada—, i el Corb sempre respon «mai més» (Nevermore). La darrera estrofa, amb el temps del verb en present, acaba amb el Corb, immòbil sobre un bust de Pal·las i el poeta lamentant que «de l'ombra de la meva ànima, que hi tremola ara i adés,/ no es podrà aixecar - mai més!» (And my soul from out that shadow that lies floating on the floor/Shall be lifted - nevermore!).

Profunda al·legoria poètica sobre la mort i el seu abisme separador, és l'obra mestra de Poe, que ell mateix recità sovint, i exemple literari del romanticisme. Traduïda al francès per Charles Baudelaire, influí moltíssim en la seva pròpia obra i en gran part de la poesia simbolista posterior.

En català hi ha una traducció de Xavier Benguerel.

Obres d'Edgar Allan Poe
Obres poètiques en anglès
Moble

Els mobles són els objectes mòbils d'un indret. Segons la seva funció es distingeixen:
 els mobles per emmagatzemar, com els armaris;
 els mobles per suportar el cos humà, com el llit o la cadira;
 els mobles per suportar objectes, com la taula.

El conjunt dels mobles és el mobiliari, el moblatge, el moblam o l'aparament. Solen tenir una funció decorativa o artística, en el sentit que el mobiliari dona un estil propi a l'espai que omple, sigui una casa, l'espai públic o la seu d'una institució.

La periodització de la història del mobiliari rep les mateixes denominacions que les empleades a la història de l'art, els mobles comparteixen amb les obres d'art arquitectòniques, pictòriques i escultòriques gran part de les seves característiques formals, amb les limitacions que permeten el seu caràcter artesanal. Mentre la pintura i l'escultura poden tenir un camp de fantasia il·limitat, els mobles estan necessàriament subjectes a certes normes físiques d'estabilitat, adequació a l'ús i proporció al cos humà, que comparteix amb l'arquitectura.

La pràctica d'utilitzar objectes naturals com a mobles rudimentaris probablement data de l'inici de la civilització humana, i és probable que els primers humans hagin utilitzat les soques dels arbres com a seients, les roques com a taules rudimentàries i les zones amb molsa per dormir. Al final del paleolític o el període neolític primerenc, des de fa uns 30.000 anys, la gent va començar a construir i tallar els seus propis mobles, utilitzant canyes, fusta, pedra, metalls, palla i ivori. L'evidència més antiga de l'existència de mobles construïts és una Venus trobada al jaciment de Gagarino a Kazakhstan, que representa la deessa en posició asseguda, en un tron. Una estàtua similar d'una dona asseguda es va trobar a Catal Huyuk a Turquia, datada entre els anys 6000 i 5500 aC. La inclusió d'aquest seient a les figuretes implica que ja eren artefactes comuns d'aquella època.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Indústria del moble
 Moble d'oficina
Grampó

[[Fitxer:cramponsbotaesqui.jpg|miniatura|Grampons d'alumini i tanca ràpida. Es pot veure lantiboot'' de color groc.]]
Els grampons''' són elements metàl·lics adaptables a la sola de determinats tipus de bota per a fer possible o millorar l'adherència d'aquesta a les superfícies gelades o nevades.

Són formats per una estructura de la mateixa mida que la sola de la bota a la que s'adapten. De la part inferior d'aquesta estructura surten una sèrie de "puntes" esmolades que són les que penetren al gel. Eixes puntes sempre són formades de la mateixa peça de metall que l'estructura. La llargada de l'estructura és variable i es pot adequar a la mida de la bota. Cal un manteniment acurat de puntes, tanques i corretges.

Els grampons s'acostumen a equipar per la seva part inferior d'unes làmines de goma o plàstic que impedeix que la neu freda s'enganxi i formi els perillosos pans que –al guanyar volum- podrien impedir finalment el contacte del grampó amb la neu. Aquestos elements són coneguts, per manca d'un nom millor, com a "antiboots".

Existeixen dos tipus bàsics de grampons, segons l'ús a què siguin destinats:
 Grampons d'alumini, de deu o dotze puntes. Són del tipus de tanca ràpida, sense més que una feble corretja destinada a impedir l'obertura accidental de la tanca de talonera. Només s'utilitzen en botes rígides, habitualment les d'esquí de muntanya.
 Grampons d'acer, de dotze puntes i tanca ràpida. Estan destinats a botes rígides d'alta muntanya, d'alpinisme o escalada en gel. Tenen també corretges per l'assegurament de la tanca de talonera i que, a més, asseguren la puntera, ja que es tanquen entre els dos extrems i per sobre de la bota. Això és així perquè en alpinisme les sol·licituds sobre aquest material són a vegades molt violentes i és vital impedir que es desfermin sobtadament.

 Grampons d'acer, de dotze puntes i de corretges, són els grampons destinats a botes flexibles o semi rígides, però aquestos no tenen tanca de cap classe i s'han d'afermar al peu amb corretges que es passen per sobre la bota d'un costat a l'altre i de davant cap al darrere. Són incòmodes de ficar i de treure i mentre s'utilitzen és freqüent d'haver de tensar les corretges sovint. Un altre factor d'incomoditat és la pressió que les corretges fan sobre el peu. A pesar dels seus inconvenients són l'única opció raonablement segura per equipar botes flexibles o de marxa.

Malgrat que la incompatibilitat de les botes flexibles i els grampons de tanca ràpida és evident i molt fàcil d'experimentar, és possible trobar al mercat botes d'aquesta classe i amb les entalladures precises per adaptar les tanques del grampons, cosa que de cap manera garanteix que es puguin utilitzar.

Material d'alpinisme
Plusvàlua

La plusvàlua és, genèricament, un augment de valor produït per causes externes sense haver-hi aplicat cap millora. I específicament en economia és l'augment de valor econòmic d'una propietat privada atès, no pas a una millora del propietari, sinó a l'augment de la demanda (a igual oferta), a l'especulació o a altres factors.

Molt sovint es fa referència a "la plusvàlua" en parlar de l'impost (generalment municipal) que grava l'increment de valor d'un terreny de naturalesa urbana (és a dir, d'un bé immoble com pisos, locals, etc.) quan se'n fa una transmissió (venda, herència o donació).

La plusvàlua pot provenir de béns i serveis diversos: 
 a) renda del sòl, o part de la plusvàlua que es quedarà el terratinent pel monopoli del sòl.
 b) interès econòmic, o part de la plusvàlua que va a parar al capitalista que presta diners al propietari dels mitjans de producció.
 c) guany, o benefici industrial o comercial, marge de benefici que el capitalista considera que li correspon.

Marxisme 
Karl Marx aplicà el terme «plusvàlua» (o «plusvalor», segons algunes traduccions del terme alemany Mehrwert que emprà en la seva obra El capital) al treball que una persona assalariada fa de més, sense que aquest sigui remunerat, és a dir, el "treball impagat" que és extret de la força de treball del treballador per part del capitalista o empresari, més enllà del seu salari. La plusvàlua és així la base del procés d'acumulació del capital i és el punt central de la teoria del valor marxista, del conflicte de classes i l'explotació laboral de l'obrer sota el sistema capitalista.

Els marxistes troben exemples de plusvàlua també en aquells serveis que fa l'usuari i no és pagat, ni se li ofereix un descompte, per fer-ho; com les caixes automàtiques dels supermercats (el comprador paga el mateix que abans però ara fa la feina del caixer), l'autoservei de gasolineres, etc.

Referències 

Rendibilitat
Teoria marxista
Economia marxista
Jofre de Foixà

Jofre de Foixà fou un trobador català, fill segon de Bernat de Foixà, del llinatge empordanès dels Foixà, vassalls del comte d'Empúries.

Biografia 
De molt jove va ingressar en l'orde dels franciscans i apareix per primera vegada documentat a Montsó el 1267. El 1275 deixà els hàbits franciscans per ingressar en l'orde de sant Benet, segurament al monestir de Sant Feliu de Guíxols.

Quan els francesos entraren a Catalunya durant la croada contra la Corona d'Aragó, Pere el Gran el nomenà procurador del monestir de Sant Pere de Galligants, i tant aquest rei com el seu successor, Alfons el Franc, li encomanaren missions de gran confiança.

El 1293 es trobava a Sicília com abat del monestir de San Giovanni degli Erimiti de Palerm, i gaudia de la consideració de Frederic de Sicília i del seu germà Jaume II d'Aragó. La darrera notícia que es té d'ell és de l'any 1295.

Obres 
Jofre de Foixà va escriure un tractat de gramàtica i poètica, les Regles de trobar, per ordre de Jaume II, quan aquest era rei de Sicília. L'obra, amb nombrosos fragments exemplars dels trobadors, pretenia ampliar i completar les Rasós de trobar de Ramon Vidal de Besalú. Se'n conserva una còpia al Cançoneret de Ripoll.

La producció poètica conservada de Jofre de Foixà es limita a quatre composicions: tres cançons i una cobla. Cal destacar una de les cançons (reproduïda i traduïda al català actual més avall), en la qual el trobador tanca cada estrofa amb versos d'altres trobadors: Arnaut de Maruelh (estrofes I-II), Perdigon (III-IV), Folquet de Marsella (V) i Gaulcem Faidit (VI). Aquest recurs innovador fou imitat posteriorment per Petrarca, que substituí els trobadors per poetes del Dolce Stil Nuovo.

Bibliografia 
 Li Gotti, Ettore. Jofre de Foixà. Vers e Regles de trobar. Modena: Società Tipografica Modenese, 1952. https://trobadors.iec.cat/veure_d.asp?id_obra=1396
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1647-1652 [estudi, i edició d'una composició, amb traducció a l'espanyol]
 Martí de Riquer / Antoni Comas, Història de la literatura catalana, Barcelona: Ariel, 1964 (5a ed. 1993), vol. 1, p. 173-182

Referències 

Abats benedictins catalans
Foixà
Franciscans catalans
Franciscans conventuals
Religiosos catalans històrics
Trobadors catalans
Compositors baix-empordanesos
Escriptors baix-empordanesos
Escriptors benedictins
Escriptors franciscans
Amanieu de Sescars

Amanieu de Sescars (... 1278-1295…) fou un trobador d'origen controvertit, encara que en l'actualitat no hi ha dubte que es tracta d'un personatge català. Només es conserven quatre composicions seves: dos ensenhamens i dos saluts d'amor. Va escriure també cançons, avui perdudes o no identificades, que li valgueren a l'època l'apel·latiu de "déu de l'Amor". El primer dels dos saluts està datat l'any 1278 i el segon, més extens, el va escriure entre els anys 1288 i 1291. "L'ensenhamen del scudier" (472 versos) és anterior a 1291. Es tracta d'una lliçó sobre el comportament que ha d'observar un escuder en assumptes amorosos, en el tracte amb el seu senyor i en el maneig de les armes. "L'ensenhamen de la donsela" (686 versos) fou escrit entre 1291 i 1295 i dona normes d'educació a una joveneta, tot fent èmfasi en la instrucció amorosa.

En un dels dos saluts d'amor, destaca la descripció d'insomni amorós, la descripció de la bellesa de la dama i el compromís del trobador d'abandonar qualsevol empresa amorosa quan la dama demani la seva presència.

Bibliografia 
 Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1653-1661 [estudi, i edició d'una composició, amb traducció a l'espanyol]
 Martí de Riquer / Antoni Comas, Història de la literatura catalana, Barcelona: Ariel, 1964 (5a ed. 1993), vol. 1, p. 186-193

Referències 

Trobadors catalans
Frederic III de Sicília

Frederic III de Sicília, anomenat el Simple o el Senzill (Catània, 1341 - Messina, 27 de juliol de 1377), fou rei de Sicília i duc d'Atenes i Neopàtria (1355-1377). Sovint es confon Frederic el Simple amb Frederic II de Sicília, qui trià anomenar-se a si mateix com a Frederic III perquè era el tercer fill d'un altre rei, Pere el Gran, encara que realment fins aleshores era el segon rei Frederic en ocupar el tron sicilià. Succeí al seu germà Lluís I de Sicília al tron del Regne de Sicília. Els inicis del regnat de Frederic el Senzill està ple de guerres repetitives contra el Regne de Nàpols. Així, gràcies a la resistència i fidelitat a la corona siciliana de la facció catalana, el regne conservà la seva independència, malgrat les ofensives angevines que el 1353 es van apoderar de Milazzo, Palerm, Siracusa i Marsala. El 1372 pogué acordar els termes de pacificació amb el Regne de Nàpols i la Santa Seu mitjançant el Tractat d'Avinyó, en què aconseguí ser reconegut com a Rei Tributari de la Trinàcria amb dependència feudal del Regne de Nàpols.

Família 

Era el segon fill de Pere II de Sicília i Elisabet de Caríntia. L'11 d'abril de 1361 es casà amb Constança d'Aragó, filla de Pere III el Cerimoniós, el matrimoni del qual donà una filla: la princesa Maria de Sicília (1362-1401), casada el 1392 amb Martí el Jove.

Reis de Sicília del casal de Barcelona
Persones de Catània
Morts a Messina
Mauguòu

Mauguòu (pronunciat  en occità), antigament Melgor/Melgur/Malgur, després Melguel o Melguer (en francès Mauguio, ant. Melgue(i)l) és una localitat situada a la costa mediterrània del sud d'Occitània, al departament de l'Erau, al Llenguadoc, vorejant l'Estanh de l'Òrt (mal traduït en francès com a Etang de l'Or). El seu terme és un dels més importants de la zona, ja que arriba fins al Mediterrani on comprèn la localitat de Carnon i abans posseïa també La Mota Granda.

El melgorès va ser una de les monedes de més àmplia circulació en terres occitanes i també catalanes.

Cal no confondre Mauguòu amb l'antiga ciutat propenca de Magalona.

Els habitants són dits melgoresos o malguiuresos/malguiresos en català.

Història 
Fundada pels visigots al  i seu del Bisbat de Magalona, va ser ocupada pels àrabs cap al 720 i destruïda pels francs el 737. La vella Magalona estava situada en una petita illa i servia de plaça d'armes als musulmans per la comoditat del seu port i la facilitat que tenien per abordar-lo venint de la costa al sud dels Pirineus. havia esdevingut un niu de pirates que atacaven tota la costa de Provença, i fou aix que va empènyer Carles Martell a fer destruir Magalona quan tornava a França després del Setge de Narbona (737). El bisbe i el capítol es van retirar a Substancion, llogaret que ja no existeix, i d'ençà de llavors van titular-se bisbes de Substancion, que fou la seu de la diòcesi fins que tres segles després Magalona fou restablerta; de la vella Magalona només va restar la catedral. Encara en temps moderns el port de l'illa s'anomenava Port Sarrasin.

Cap al 812, el comtat de Melguèlh va ser assignat al lot de comtats inclosos dins de la Marca de Septimània i la Gòtia. Va romandre unit al marquesat fins cap al 878. A partir del 878 i fins al 1079 els comtes francs es van establir també a Substancion (comtes de Substancion).

Un tal bisbe Arnau va reconstruir Melguèlh cap al 1040 i va recuperar el nom de Bisbat de Magalona, com després ho van fer els comtes el 1079 (comtes de Magalona o Melguèlh, vegeu Comtat de Melguelh).

El 1213, en el context de la croada contra els càtars, la ciutat va caure en mans de Simó de Montfort. El bisbe Guillem d'Autignac va rebre el títol comtal del Papa Innocenci III el 14 d'abril de 1215. El bisbat fou suprimit el 1536 i traslladat a Montpellier.

Vegeu també 
 Vidorle.

Referències 

Municipis del districte de Montpeller
Municipis del Llenguadoc
Copte

Església Ortodoxa Copta, una de les antigues esglésies orientals
 Església Catòlica Copta, una de les Esglésies Catòliques Orientals unida a Roma
 Copte, membre del grup dels coptes, grup ètnic i religiós d'Egipte
 Llengua copta, llengua egípcia parlada a Egipte des del , derivada del demòtic
Creu de Sant Jordi

La creu de sant Jordi és una creu vermella sobre un fons blanc. S'utilitza com a bandera d'Anglaterra, Gènova i també figura en l'escut de Barcelona, en l'escut d'Aragó (creu d'Alcoraz), en els de les ciutats de Coblença, Friburg de Brisgòvia, Londres i Milà, de l'estat alemany de Renània-Palatinat, a la bandera de Geòrgia i en el de la regió de Sardenya.

Història 
La creu de sant Jordi era enarborada al principi per la República de Gènova, que controlava el comerç marítim mediterrani al voltant del . Anglaterra va sol·licitar permís per enarborar-la en els seus vaixells de tal manera que estiguessin protegits per navegar pel Mediterrani i el mar Negre. Més tard, va esdevenir insígnia de la Royal Navy, potència marítima que arribaria a ser posteriorment la més important del món. Va quedar incorporada així a la bandera britànica, que més tard colonitzaria territoris dels cinc continents. Fins i tot avui forma part de gran quantitat d'insígnies nacionals. Així mateix, en els seus últims dies també va formar part de l'emblema de l'Imperi Romà d'Orient i del rei Ramir I d'Astúries.

També és la bandera nacional de Geòrgia i de Sardenya, així com l'escut de Londres, Milà, Gènova, Bolonya i Mont-real, entre d'altres. A l'estat espanyol, apareix representada en els escuts d'Aragó, Barcelona i Almeria, així com en les banderes d'Almeria capital i les tres províncies aragoneses Saragossa, Osca i Terol. Alguns municipis, com Valdecaballeros (Extremadura) i Alcoi (País Valencià) també la porten en el seu escut.

Galeria

Escuts

Banderes

Vegeu també 
 Sant Jordi
 Escut de Barcelona
 Creu de Sant Jordi (distinció)

Heràldica
Símbols del cristianisme
Benijòfer

Benijòfer és un municipi del País Valencià que es troba a la comarca del Baix Segura. El seu topònim, evidentment àrab, s'ha traduït com "fill de Jofer" i també com "petita perla".

Història 
Els seus inicis es remunten a l'antiga alqueria islàmica, en 1587 tenim referència per un desbordament del [[[Segura (riu)|Segura]] que va destruir la collita i gran part del terme. En 1589 Jaume Gallego Fajardo i Satorre va obtenir plena jurisdicció sobre el lloc. En 1704 el senyor obté, per a ell i per als seus descendents el títol de Benijòfar i la constitució del lloc com a entitat independent. El 1957 una nova riuada va matar molts dels seus habitants i tornà a arruïnar el poble.

Demografia 
Al cens de 2002 s'hi comptabilitzen 2.434 persones. La parla, com a la resta de la comarca, és el castellà. Parlen valencià, segons dades del cens de 2001, un 8,72% de la població.

Economia 
La base de la seua economia és l'agricultura, especialment hortalisses i fruites, que aprofita les aigües del Segura, ara ja perfectament canalitzat i regulat.

Geografia 
Benijòfar compta amb un dels termes més petits de la comarca, tan sols 4,4 km². El poble s'ubica al bell cim d'un tossal des d'on es domina l'horta del Segura.

Edificis d'interès 
Monumentalment compta amb l'església de Sant Jaume apòstol i una antiga sénia, símbol de les antigues pràctiques agrícoles.

Política i govern

Alcaldia 
Des de 2011 l'alcalde de Benijòfar és Luis Rodríguez Pérez del Partit Popular (PP).

Eleccions municipals de 2011

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 El portal de la Vega Baja.
 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment.

Municipis del Baix Segura
Bigastre

Bigastre (oficialment i en castellà, Bigastro) és un municipi del País Valencià que es troba a la comarca del Baix Segura. Té 6.744 habitants (INE 2009).

La llengua que s'hi parla és el castellà (segons dades de 2001, sap parlar valencià un 4,59% de la població).

Geografia 
El terme, de 4,08 km², ens ofereix dues zones molt diferents: L'Horta amb la seua catifa d'horts on es conreen els cítrics i la zona més muntanyosa on són les finques de La Pedrera i el Mirador de la Loma, en les quals es poden trobar bones instal·lacions i camins per al goig de la natura.

La joventut del poble fa que, llevat d'algunes cases senyorials i altres de llauradors escampades pel terme, l'únic monument digne d'esment siga l'església de la Mare de Déu del Betlem on es conserva una talla de Sant Joaquim, de Salzillo.

Història 
Hi ha La Loma, un jaciment de l'edat del bronze, del qual hi ha poques notícies. El municipi té el seu origen en el conegut com Lugar Nuevo de los Canónigos, una mena de residència dels canonges de la catedral d'Oriola, que tenien tots els drets sobre aquestes terres. En 1701 després d'alguns plets amb els colons l'església feu desistiment d'alguns privilegis i allò va permetre la fundació de Bigastre a partir de tres finques en què vivien 24 famílies.

Economia 
En el moment de la fundació l'agricultura s'hi dedicava al lli i al cànem; en el segle passat la caiguda del tèxtil va fer derivar als cítrics i productes de l'horta tot mantenint l'agricultura de secà. Actualment també hi ha activitat industrial representada en els sectors construcció i manufacturer.

Demografia 
En l'any 2009, Bigastre comptaba amb 6.744 habitants. En 2007 la xifra de població amb nacionalitat estrangera era del 17,5%, dels quals la majoria eren de nacionalitat britànica.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 13 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 7 regidors del Partit Popular (PP), 5 del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i 1 d'Unión Popular Liberal y Centrista (UPLyC-FEPAL).

Alcaldes 
Des de 2015 l'alcaldessa de Bigastre és Teresa Mª Belmonte Sánchez del Partit Popular.

Gastronomia 
Els menjars més típics són el cocido con pelotas i l'arròs amb conill. Però el més important de la gastronomia bigastrina és la seua rebosteria: almojábanas, toñas, almendrados i soplillos.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, d'on s'ha extret informació amb consentiment de l'autor.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 El portal de la Vega Baja.
Daia Nova

Daia Nova (en castellà i oficialment Daya Nueva) és un municipi del País Valencià que es troba a la comarca del Baix Segura.

Història 
El topònim del lloc procedix de l'àrab i significa "xicoteta depressió tancada". Va formar amb Daia Vella un sol municipi, del qual es va separar la primera meitat del . Els seus senyors jurisdiccionals foren els marquesos de Dosaigües i posteriorment, els Roca de Togores.

El 1892 es va concedir el títol de comte de Daia Nova a l'enginyer forestal Vicent Dasí Puigmoltó, fill del sisé marqués de Dosaigües.

És un poble al qual hi ha empadronats 1.272 habitants, de parla castellana, i té el topònim oficial de Daya Nueva.

Símbols 
La bandera de Daia Nova és un símbol vexil·lològic d'aquest municipi de la comarca del Baix Segura. És una bandera de 3 parts de llargària per 2 d'amplària, en or o groc. El símbol parlant de tres peres verdes o sinople ben ordenades, sobremuntades per un cairó d'or o groc carregat de quatre pals de gules o rojos, en representació a la Corona d'Aragó. Va ser aprovada pel municipi de Daia Nova el 10 de maig de 2012. Publicat en el DOGV núm. 7.070, del 18 de juliol de 2013.

Geografia 
La principal activitat econòmica és la producció de llegums i cítrics. El terreny del terme, de 7,2 km², es va fer cultivable amb la dessecació dels aiguamolls que a mitjan  va ordenar el cardenal Belluga.

El nucli rural de la Pobla de Rocamora és una antiga partida de traçat urbà en entorn rural, amb edificacions adossades als dos costats del camí que el comunica amb el municipi de Daia Nova.

El patrimoni de Daia Nova es concreta en l'església de Sant Miquel, on es conserva una remarcable talla barroca. La gastronomia popular ens oferix olla amb pilotes, corder a la brasa i arròs amb conill.

Política i govern

Alcaldia 
Des de 2011 l'alcaldessa de Daya Nova és María Teresa Martínez Girona, primerament per la Unión Popular de Daya Nueva (UPDN) i des de 2019 per Ciutadans - Partit de la Ciutadania (Cs).

Eleccions municipals de 2011

Notes

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González, d'on s'ha extret informació amb consentiment de l'autor.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 El portal de la Vega Baja.

Municipis del Baix Segura
Formentera del Segura

Formentera del Segura és un municipi del País Valencià que es troba a la comarca del Baix Segura. El petit terme, tan sols 4,3 km², se situa sobre el marge esquerre del Segura, a 10 km de la seua desembocadura. La població, 2.403 habitants en 2003, es reparteix en dos nuclis: Los Palacios i Formentera. L'ajuntament està governat pel PP, 6 regidors en 2003, en aquelles eleccions el PSPV n'obtingué 5. Com a la resta de la comarca la llengua parlada és el castellà. L'economia s'hi basa en l'agricultura, cítrics, cereals i hortalisses i la seua transformació comercial. Hi abasta importància l'apicultura.

D'origen islàmic, fou senyoriu de Joan de Portugal, qui va vendre-la a Carles Pérez de Sarrió, marquès d'Algorfa, i a la família Rojas posteriorment; va pertànyer a Oriola, de la que s'independitzà en 1731; en aqueixa data i a l'empara del privilegi "alfonsí" naix històricament Formentera sota senyoriu de Nicolau Pérez de Sarrió, marquès d'Algorfa, qui instal·la 8 colons en règim d'emfiteusi; el terratrèmol del 1829, en què moriren més d'un centenar de veïns, va destruir la població; els hereus del marqués van encarregar-se de la reconstrucció que culminà en 1840 amb l'edificació de l'església. Degut al terratrèmol el patrimoni arquitectònic i històric de Formentera és pràcticament inexistent, entre ells l'església, l'ermita, la sénia i l'assut.

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on s'ha extret informació amb el seu consentiment
 Ajuntament de Formentera de Segura
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 El portal de la Vega Baja.

Municipis del Baix Segura
La Granja de Rocamora

La Granja de Rocamora és un municipi del País Valencià que es troba al Baix Segura.

D'origen musulmà, pot ser coincident amb una antiga alqueria; el senyoriu va ocupar-lo la família Rocamora; que posseïa també la Torre i poble de Benferri així com poblacions d'altres comarques com Agost o Novelda, des que el 1462 l'adquirira Jaume de Rocamora, senyor de Benferri, noble d'origen català que va acompanyar Alfons X en la conquesta; el 1565 s'independitzà d'Oriola, del qual municipi formava part; amb l'expulsió morisca va quedar despoblada; la seua església parroquial va dependre de la de Coix fins al 1602; en 1628 Felip III va concedir el títol de marquès de la Granja a Francesc de Rocamora i Maça; posteriorment el marquesat l'ostentaren els Dàvalos, els Pardo i els Agrela; a principis del  la manca d'hereus de la família propietària va deixar la propietat de la terra als habitants del poble, la qual cosa explica el repartiment actual entre petits propietaris, i es va constituir el municipi de la Granja. En 2003 el PP guanyà les municipals amb 7 regidors; el PSPV i UCL n'obtingueren 2 cadascú; el recompte poblacional d'aqueix any donà la xifra de 2.039 habitants.

L'únic focus econòmic radica en el cultiu i comercialització dels productes hortofrutícoles propis de la comarca.

El reduït terme (7,2 km²) és cobert d'horta i flora mediterrània; paga la pena l'excursió al Cabeçó de la Font.

Del seu patrimoni:

 Torre Mora. Gran cub de maçoneria, que formaria part d'un conjunt defensiu. Actualment està restaurada i forma part d'una habitatge particular.
 Església parroquial de Sant Pere apòstol. Segle XVIII.

De la seua gastronomia, putxero amb farcidures (pilotes), arròs amb crosta i arròs a la grangera.

Alcaldia 
Des de 2015 l'alcalde de la Granja de Rocamora és Javier Mora Rocamora, primerament pel Partido Independiente de Granja de Rocamora (IGr) i des de 2019 pel Partit Popular (PP).

Referències

Vegeu també 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González, d'on s'ha extret informació amb consentiment de l'autor.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 El portal de la Vega Baja.

Granja de Rocamora, la
Xacarella

Xacarella (en castellà i oficialment Jacarilla) és un municipi del País Valencià que es troba a la comarca del Baix Segura. S'hi parla castellà i, en 2003, hi havia 1.638 habitants governats pel PP que obtingué aqueix any 6 dels 9 regidors municipals; els altres 3 són del PSPV.

El desenvolupament del regadiu i la reparcel·lació del segle passat han donat prosperitat i creixement demogràfic al municipi. El terme és molt menut (6,8 km²) i, dedicat a l'agricultura, no presenta gaires paratges dignes d'esment, llevat dels jardins del Palau de Las Eras, que presenten un important nombre d'espècies vegetals.

Història 
Consta que en el  hi havia un assentament iber, una mena de santuari que era receptor de pelegrinatge i que es deia Sakariskera ("lloc on s'atura el riu de sorra"), aquell primitiu evoluciona a Xacariella, Hacarilla o Xacara, que és com apareix en el Llibre de Repartiment d'Oriola; el senyoriu ha estat unit a la família Togores des que en la conquesta els cavallers d'aquest llinatge que acompanyaren Jaume I foren distingits amb prebendes; al , un d'ells, mossén Bartolomé Togores i Brizuela maridà amb La filla de Jaume Ibáñez de Ruidoms, senyor de Xacarella i el senyoriu passà als Togores, que el mantingueren fins a 1811 en què, a la mort sense descendència d'Ignasi Joaquim Togores i Escorcia, va heretar-lo el seu nebot Francesc de Paula Manel Sandoval i Togores, el qual va obtenir la separació municipal de Bigastre; en el  Xacarella obtingué la segregació d'Oriola, a la qual jurisdicció pertanyia; en 1734 obté la separació eclesiàstica d'Oriola i en 1917 la independència administrativa local, en separar-se de la de Bigastre; en 1915 adquireix el lloc Francesc de Cubas i Erice, marquès de Fontalba el qual, en 1920, es va construir al lloc conegut com a Las Eras un palau amb magnífics jardins; el marquès va mantenir les possessions en règim gairebé medieval, per la seua família fins a 1947 en què Felip de Cubas i Urquijo, marquès de Fontalba, va reparcel·lar-lo i va vendre'l als habitants del poble.

Cultura i patrimoni 
Quant al patrimoni torna a ser el palau el referent més evident tot i que no es pot visitar per ser de propietat privada. També hi ha:

 Caserna de la Guàrdia Civil. Tampoc és visitable per estar en servei. Va ser costejada Pel Marquès i es troba adossada als jardins.
 Església de nostra senyora de Betlem. Neogòtica i també costejada pel Marquès que àdhuc ordenà construir-hi una petita llotja per al seu exclusiu ús al costat de l'altar.

De menjars, els propis del terreny són l'arròs amb conill i el guisat de titot amb pilotes. També hi ha bons dolços

Referències

Enllaços externs 
 Secció País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on s'ha extret informació amb consentiment de l'autor.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 El portal de la Vega Baja.

Municipis del Baix Segura
Los Montesinos

Los Montesinos és un municipi del País Valencià inclòs a la comarca del Baix Segura. El seu nom procedeix, possiblement, del cognom d'un antic propietari d'una hisenda que va donar lloc al nucli urbà actual. Després de les reformes del Cardenal Belluga Los Montesinos i el conjunt del Baix Segura prosperaren fins a arribar a la població actual.

Geografia 
El terme municipal és situat al sud de la comarca del Baix Segura, en les terres que tradicionalment han conformat el "camp de secà", allunyat de l'horta o terres regades pel Segura.

Història 
La demarcació territorial de Los Montesinos, va pertànyer al municipi d'Almoradí des del , fins a l'any 1990, en el qual va finalitzar la tutela tradicional que havia exercit aquesta població. En efecte, mitjançant Decret 140/90 del Consell de la Generalitat Valenciana, Los Montesinos es va convertir en municipi independent, amb Ajuntament propi i amb territori escindit de l'antic terme d'Almoradí.

Economia i desenvolupament 
Els primers resultats causals per al desenvolupament i assentament d'aquest municipi, van arribar a principis de segle amb la construcció del Canal de Regs de Llevant, marge dret, i van prosseguir amb els diverses situacions d'extracció i embassament d'aigües existents en el subsòl. L'ampliació del regadiu va culminar en els anys vuitanta del  amb l'aportament del transvasament Tajo-Segura i prossegueix, en l'actualitat, amb el reciclatge d'aigües residuals i la instal·lació de modernes plantes dessalinitzadores que milloren la qualitat de les aigües hipogees.

La tradició agrícola s'està transformant a passos engegantits a causa de la pressió del turisme de costa, atesa la seua proximitat amb Torrevella i Guardamar del Segura.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 11 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 7 regidors del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE), 3 del Partit Popular (PP) i 1 d'Esquerra Unida-Unidad Trabajadora-Seguimos Adelante (EU-UT).

Alcaldes 
Des de 1991 l'alcalde de Los Montesinos és José Manuel Butrón Sánchez de PSPV.

Vegeu també 
 La Nostra Senyora del Pilar de Los Montesinos
 Ermita de la Mare de Déu del Roser de Los Montesinos

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Web oficial de l'Ajuntament de Los Montesinos
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 El portal de la Vega Baja.

Municipis del Baix Segura
Rafal

Rafal és un municipi del País Valencià que es troba a la comarca del Baix Segura.

Es va segregar del terme general d'Oriola en el ; va formar part de la jurisdicció de la família Rocamora i va constituir el centre del marquesat de Rafal; el dit títol havia estat concedit el 1636 a Geroni de Rocamora i passà, posteriorment als Fernández d'Heredia; el terratrèmol de 1829 va destruir la comarca.

La parla, a Rafal, és castellana. L'ajuntament està governat amb majoria absoluta pel PSPV, que en 2003 obtingué 6 regidors per 5 el PP.

El diminut terme, tan sols 1,6 km², està completament dedicat a l'agricultura i els paratges més cridaners també tenen a veure amb ella: la séquia de Sant Bartomeu o els assarbs de Mayayo, Suertes i Mudamiento.

L'església de Nostra Senyora del Rosari, construïda en 1640 i reconstruïda després del terratrèmol de 1829 és l'únic testimoni del passat de Rafal.

Fills il·lustres 
 Agustí Bertomeu (1931), compositor musical.

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on s'ha extret informació amb consentiment de l'autor.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 El portal de la Vega Baja.
Sant Isidre (Baix Segura)

Sant Isidre (en castellà i oficialment, San Isidro) és un municipi del País Valencià a la comarca del Baix Segura. Té 1.915 habitants (INE 2016).

Geografia 
El terme s'estén des del vessant septentrional de la serra d'Albatera fins al centre de l'horta d'Oriola. Comunica amb les localitats d'Albatera i Crevillent.

Història 
L'origen de Sant Isidre es troba vinculat als projectes de fundació agrícoles sorgits a l'empara de l'Institut Nacional de Colonització, durant els anys 50. En 1952, es va engegar la transformació de terrenys improductius, amb la bonificació de saladars i l'establiment d'una xarxa de reg. Del projecte de la població es va encarregar l'arquitecte Fernández del Amo. En 1956 es van començar a lliurar els nous habitatges i lots de terres als que anaven a ser els seus veïns. El nucli urbà es trobava dins del terme municipal d'Albatera, i rebia el nom de San Isidro de Albatera, municipi del qual va seguir depenent durant dècades, fins que en 1993 es va independitzar d'Albatera i es va constituir com a municipi independent amb el nom oficial de San Isidro.

Política i govern

Composició de la corporació municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 9 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 7 regidors del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i 2 del Partit Popular (PP).

Alcaldes 
Des de 2018 l'alcalde de Sant Isidre és Manuel Gil Gómez Cases del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).

Demografia 
En 1995, poc després d'independitzar-se, l'INE comptabilitzava 1.185 habitants a Sant Isidre. Segons dades demogràfiques referents a 2016, té una població de 1.915 habitants. Bona part de la seua població prové de la immigració (alemanys, anglesos) atrets pel baix cost dels seus habitatges, el bon clima i el seu gran desenvolupament industrial.

Notes

Referències

Vegeu també 

 Web de l'Ajuntament de Sant Isidre 
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis del Baix Segura