alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Escut de Sant Pere Sallavinera

L'escut oficial de Sant Pere Sallavinera té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra, acompanyades al cap d'una cérvola passant d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 14 de maig de 1985 i publicat al DOGC el 17 de juliol del mateix any amb el número 563.

Les claus de sant Pere són l'atribut del patró de la localitat. La cérvola d'argent sobre camper de gules prové de les armes dels Boixadors, senyors del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Sant Pere Sallavinera
Sant Pere Sallavinera
Escut de Santa Margarida de Montbui

L'escut oficial de Santa Margarida de Montbui té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un mont d'or movent de la punta somat d'un bou passant d'argent. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 7 d'abril de 1989 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 1137.

El mont i el bou són senyals parlants i són les armes dels Montbui, senyors de la baronia.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Santa Margarida de Montbui
Santa Margarida de Montbui
Bandera de Santa Margarida de Montbui

La bandera oficial de Santa Margarida de Montbui té el següent blasonament:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida horitzontalment en tres faixes iguals, blaves la superior i la inferior i blanca la del mig. Al pal, un triangle, d'altura 1/3 de l'ample del drap de color groc.

Va ser aprovada el 10 de setembre de 1992 i publicada en el DOGC el 21 de setembre del mateix any amb el número 1647.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Referències 

Santa Margarida de Montbui
Santa Margarida de Montbui
Escut de la Torre de Claramunt

L'escut oficial de la Torre de Claramunt té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una torre d'atzur oberta acostada de 2 monts floronats de gules. Per timbre, una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 3 de setembre de 1998 i publicat al DOGC el 9 d'octubre del mateix any amb el número 2741.

El poble es va desenvolupar entorn d'una torre construïda pels senyors de Claramunt el 1070; més tard la família va deixar el seu castell i la torre fou transformada en la seva residència. La corona recorda que la Torre va esdevenir el casal del comtat de Claramunt el 1708. L'escut presenta senyals parlants referents al nom del poble: la torre i les armes dels Claramunt, un mont floronat de gules sobre camper d'or.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Torre de Claramunt
La Torre de Claramunt
Escut de Vallbona d'Anoia

L'escut oficial de Vallbona d'Anoia té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una palma d'or en pal i un ganivet d'atzur manegat de sable en faixa passats en creu llatina revessada, el ganivet per damunt de la palma, acompanyats a la punta d'una faixa ondada d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de novembre de 1993 i publicat al DOGC el 13 de desembre del mateix any amb el número 1831.

La palma i el ganivet són els atributs del martiri de sant Bartomeu, patró del poble, que fou escorxat i decapitat. La faixa ondada representa el riu Anoia.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Vallbona d'Anoia
Vallbona d'Anoia
Escut de Veciana

L'escut oficial de Veciana té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un mont de sable movent de la punta somat d'un falcó d'or i acostat de 2 calderes d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 8 de juliol de 1996 i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 2235.

La història de Veciana ha estat lligada des dels seus orígens als quatre castells de dins el municipi: Veciana, Miralles, Segur i Montfalcó el Gros. El castell de Veciana (), després d'haver pertangut als bisbes de Vic i a la Corona, va passar a dependre de la baronia de Segur; els primers barons en foren els Calders, simbolitzats per les calderes d'or sobre camper de gules, provinents de les seves armes parlants. El falcó sobre el mont és una al·lusió parlant al castell de Montfalcó, esmentat abans.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Veciana
Veciana
Escut de Vilanova del Camí

L'escut oficial de Vilanova del Camí té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una vila d'argent sostinguda sobre una faixa abaixada d'or i acompanyada al cap d'una mitra d'argent embellida d'or, folrada de gules i amb les ínfules d'or ressaltant sobre un bàcul de bisbe d'or posat en pal. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 10 d'abril de 1984 i publicat al DOGC el 8 de juny del mateix any amb el número 441.

Escut parlant referent al nom del poble: s'hi veu una vila damunt un camí daurat. Al damunt hi ha els atributs de sant Hilari, patró de Vilanova, que fou bisbe de Poitiers: una mitra i un bàcul.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia
 Bandera de Vilanova del Camí

Vilanova del Cami
Vilanova del Camí
Bandera de Vilanova del Camí

La bandera oficial de Vilanova del Camí té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb dues faixes centrals blanca i groga de gruix 0,33 i 0,99 respectivament de l'alçària del drap cadascuna que divideixen el camper en dues parts d'alçària cadascuna 2,34 de la del drap.

Història 
Va ser aprovada el 18 de maig de 1993 i publicada en el DOGC el 2 de juny del mateix any amb el número 1752.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Anoia

Referències 

Vilanova del Cami
Vilanova del Camí
Quanta

Quanta plural de quàntum, unitat elemental i invisible 
 Quanta Plus, aplicació de desenvolupament web del KDE
Krav Magà

Krav Magà o kravmagà (en hebreu: קרב מגע) (en català: Combat de contacte) és una art marcial desenvolupada originalment a Eslovàquia els anys 30 del . El desenvolupador va ser Imi Lichtenfeld. Quan Lichtenfeld va arribar a Palestina abans de la creació de l'estat d'Israel, va començar a ensenyar la lluita sense armes a la Haganà, l'exèrcit clandestí jueu. Després de la creació de l'estat d'Israel, l'exèrcit i la policia israelianes van agafar el Krav Magà com a art marcial preferent. Quan Lichtenfeld es va retirar després d'una llarga carrera com a instructor a les Forces de Defensa d'Israel (FDI), va començar a ensenyar el Krav Magà a la població civil. D'aquesta manera va sorgir una versió civil per a la defensa personal. S'ha d'assenyalar que el Krav Magà no és cap esport i manca d'aspecte competitiu.

A tall de nota històrica, el nom original del Krav Magà va ser Kapap, sigles de Krav Panim el Panim, combat cara a cara.

Principis 
En síntesi, els principis fonamentals de combat diuen com ha de ser tota resposta de defensa personal. La defensa o atac han de ser:

 els més ràpids
 els més forts
 els més curts
 els més naturals
 els més directes (per exemple, si hom vol escapar, cal escapar; si hom vol colpejar, cal colpejar).

La idea bàsica consisteix a ocupar-se primer de l'amenaça immediata, impedir que l'agressor torni a atacar, després neutralitzar el contrari. Es fa èmfasi a prendre-li immediatament la iniciativa a l'agressor. S'hi val a sortir corrents (retirada tàctica), si la situació ho dicta. El Krav Magà serveix davant contraris armats i davant contraris múltiples. També permet combatre en àrees tancades, com els avions. Té moltes tècniques de desarmament, i de combat en circumstàncies gens freqüents. Abans de 1985, els experts eren a Israel. Pocs estrangers anaven a Israel a aprendre'n, i cap israelià entrenat no sortia d'Israel per a ensenyar-ne. La primera persona no israeliana i no jueva que té una escola on només s'ensenya el Krav Magà és l'americà Darren Levine, a Los Angeles. La primera persona no israeliana i no jueva certificada com a expert i instructor va ser James Keenan, també americà. Des de la mort de Lichtenfeld, han sorgit unes quantes escoles i associacions de Krav Magà.

Notes

Enllaços externs 

 Plana web oficial del Krav Magà
 Web oficial de la Federacio Europea de Krav Magà
 Krav Maga Japan  - JAPAN
 Belgium  - BELGIUM
 Web oficial de Operational Krav Magà
 Operational Krav Maga
 Krav Panim El Panim / KAPAP

Arts marcials
Massa de Planck

Segons la teoria quàntica de la gravitació, la massa de Planck seria una de les unitats fonamentals de la física:

(c / G)1/2 ≈ 2,1 × 10-8 kilograms

A diferència de les altres unitats de Planck, la massa de Planck és d'una escala més o menys humana, ja que ve a ser el pes d'una puça. La relativitat general prediu que poden existir forats negres més menuts en un horitzó d'esdeveniments de radi inferior a la longitud de Planck, mentre que la mecànica quàntica prediu que la massa probablement estiga fora de l'horitzó d'esdeveniments.

Vegeu també 
 Unitats de Planck

Unitats de Planck
Unitats de massa
Eixample

Urbanisme: Eixample (urbanisme)
 Eixample de Barcelona, districte municipal de la ciutat de Barcelona
 Esquerra de l'Eixample
 Dreta de l'Eixample
 L'Eixample (València), districte municipal de la ciutat de València
 Eixample de Madrid, pla d'urbanisme de la ciutat de Madrid
 Eixample de Bilbao, pla d'urbanisme de la ciutat de Bilbao
 Eixample de Lleó, barri de Lleó
 Zabalgunea (Eixample), barri de Vitòria
Tetraplegia

La tetraplegia és una paràlisi amb afectació de les quatre extremitats. Està també afectat el tronc i habitualment amb anestèsia. Rarament s'anomena quadriplegia. Quan el grau d'afectació no és complet (parèsia) llavors s'anomena tetraparèsia.

Per culpa de l'afectació del tronc hi ha afectada la musculatura respiratòria, precisant respiració assistida.

Etiologia 
Habitualment per una lesió a la medul·la espinal cervical.

Persones conegudes afectades de tetraplegia 
 Christopher Reeve

Vegeu també 
 Hemiplegia
 Monoplegia
 Paraplegia

Paràlisi cerebral i altres síndromes paralítiques
Kaguya

Mitologia japonesa: Kaguya (princesa), personatge d'una llegenda japonesa.
 Biologia: Kaguya (ratolí), ratolí nascut mitjançant partenogènesi artificial, sense participació de mascle.
 Astronàutica: Kaguya (sonda), sonda espacial per a l'exploració de la Lluna.
Haploidització

La haploidització és el procés de crear una cèl·lula haploide a partir d'una cèl·lula diploide. Es tracta d'un procediment de laboratori que força a una cèl·lula normal a rebutjar la meitat del seu contingut cromosòmic i quedar-se amb un sol conjunt de cromosomes. Una cèl·lula sotmesa a aquest tractament és equivalent, en els mamífers, a un espermatozoide o òvul.

Aquest va ser un dels procediments emprats per uns investigadors japonesos per a obtenir al ratolí femella Kaguya, que no té pare.

Genètica
Lingüística clínica

La lingüística clínica és una disciplina aplicada dins del camp de la lingüística que tracta de la descripció i modelatge lingüístic dels trastorns del llenguatge en adults i infants. Té un enfocament interdisciplinari; des d'una perspectiva teòrica, la metodologia de la lingüística clínica s'apropa a la de la psicologia (psicolingüística) i té en compte premisses i categories lingüístiques (veure llenguatge) i té implicacions i influències de la neurologia; la idea és arribar al desenvolupament de millors programes de tractament dels trastorns centrals del llenguatge tenint en compte les ciències de la teràpia i de la rehabilitació del llenguatge.

Medicina
Clinica
La Pobla de Massaluca

La Pobla de Massaluca és un municipi de la comarca de la Terra Alta, a Catalunya. Unit per la carretera local amb Faió (Aragó) i Vilalba dels Arcs. Estació de ferrocarril de Faió-La Pobla de Massaluca de la línia Barcelona - Saragossa. L'activitat econòmica més desenvolupada al municipi és l'agricultura, amb tres tipus de cultius principals: l'oliva, l'ametlla i la vinya. La Pobla de Massaluca és principalment coneguda per la primera d'aquestes, ja que l'oli d'aquesta població ha estat mereixedor d'importants premis al llarg dels anys. Entre les festivitats més conegudes, hi ha les festes majors de Sant Antoni, les quals se celebren al gener; les festes majors d'estiu, a mitjan agost; i la coneguda romeria a l'ermita de Berrús, celebrada cada any el segon cap de setmana després de la Setmana Santa. Té una extensió de poc més de 43 km² i aproximadament 400 habitants fixos, dedicats majoritàriament a la seva principal activitat laboral —l'agricultura, especialment la cura dels seus recursos econòmics més nombrosos, la vinya i l'olivar, amb algunes parcel·les d'ametllers.

Símbols 
L'escut oficial té el següent blasonament: Escut caironat: d'argent, amb una mà dreta palmellada d'atzur i una creu de tau o de Sant Antoni patent concavada de gules, amb una campaneta d'or al seu peu, posades en pal. Per timbre, una corona de poble.

Va ser aprovat el 17 de juny de 2013, i publicat al DOGC el 18 de juliol del mateix any, amb el número 6350. La creu de tau, que és un atribut del patró local (sant Antoni Abat), és el senyal més antic emprat pel poble, i conté una campaneta que també és atribut del sant.

Geografia 
 Llista de topònims de la Pobla de Massaluca (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Referències

Vegeu també 
 Església de Sant Antoni.
 Duran (La Pobla de Massaluca), muntanya.

Enllaços externs 

 Web de l'Ajuntament
Gaià

Gaià és un poble, cap del municipi del mateix nom, de la comarca del Bages.

Geografia 
 Llista de topònims de Gaià (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Situat als contraforts meridionals de la serra de Pinós, tocant al Berguedà, a l'esquerra del Llobregat. El terme també és drenat pels seus afluents, les rieres de Merlès i de Cornet i la riera de Gaià.

A més del nucli de Gaià, que és el cap municipal, hi ha les entitats de població de Galera i el Pla del Forn.

El bosc és absolutament predominant en el terme, de masies escampades i pocs nuclis de població, on destaca només Galera, a prop del Llobregat.

Demografia

Llocs d'interès 
Destaca l'antiga rectoria barroca avui convertida en hostal, que conserva una façana esgrafiada. També és notable l'església romànica restaurada de Sant Jordi de Lloberes.

Altres edificis històrics són: el Castell de Gaià (només vestigis), Sant Andreu de Genescà, Sant Esteve de Vilaramó, i les restes de Sant Pere de Monistrol (en runes).

Per a més informació, vegeu: Llista de monuments de Gaià.

Masies 
Dins el terme municipal de Gaià trobem les següents masies i cases disseminades:
Badia, Cal Cisteller, la Codina, el Coll de Comadoms, Esplugues, el Genescà, Cal Joanic, Matamala, Cal Mestre, Cal Pei, Peloses, la Plana, Cal Ponç, Pregones, el Puig, Cal Puntes, la Rierola, la Roca, Salomons, Cal Serra, Cal Simon de Matamala, el Soler de Lloberes, la Vall de Vilaramó, Vilagaià, Cal Vinya Nou, Viranes, les Salades.

Fills destacats de Gaià 
Era fill de Gaià el coronel austriacista de la Guerra de Successió Espanyola Joan Vilar i Ferrer.

Més endavant també destaca l'hisendat i participant en l'Assemblea de Manresa del 1892 Antoní Soler de Lloberas i Quintanas.

Administració i política

Referències

Vegeu també 
 Serrat de l'Àliga (Gaià)

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
Marganell

Marganell és un poble, cap del municipi del mateix nom, de la comarca del Bages. Fins a l'any 1982, el municipi s'anomenava Santa Cecília de Montserrat.

El 2023, l'alcalde és Ramon Costa Calsina que pren el relleu de Verónica Hirano Effing.

Geografia 
 Llista de topònims de Marganell (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

Demografia

Llista d'alcaldes de Marganell

Vegeu també 
 Sant Esteve de Marganell
 El Lloro

Referències

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Base de datos de Alcaldes y Concejales
Rajadell

Rajadell és un municipi de la comarca del Bages.

Rajadell està situat a la vall mitjana de la riera de Rajadell, afluent per la dreta del riu Cardener. Bona part del terme és ple de bosc (pins, alzines, roures) o cobert de matoll i ja s'ha recuperat del gran incendi de l'any 1980.

Hi havia hagut una fàbrica de galetes i una de teixits. Darrerament ha esdevingut pràcticament un poble d'estiueig i de segona residència.

El poble ha crescut al voltant de les restes de l'antic castell de Rajadell i de l'antiga església parroquial de Sant Iscle, dalt d'un turó a la vora dreta de la riera. Modernament, la població s'ha desplaçat vora l'estació del ferrocarril de Barcelona a Lleida, al barri de les Casetes.

També comprèn bona part de la vella demarcació de Vallformosa i la sufragània de Sant Amanç.

Geografia 
 Llista de topònims de Rajadell (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
Es coneixen dues balmes sepulcrals com a restes arqueològiques corresponents al període prehistòric: la balma dels Moros (a prop de cal Vilaseca i cal Comallonga) i la balma de mas Bosch (al costat del camí vell de Manresa a Rajadell). Aquest tipus d'enterrament és el que es practicava durant el període que va del neolític a l'edat del bronze.

El conjunt arqueològic de Sant Amanç de Viladés està integrat per unes restes d'època ibèrica, una vil·la d'època romana, i un assentament altmedieval. Tot el jaciment és situat al vessant sud d'un serrat, travessat per la carretera C-25 en el tram que va de Rajadell a Calaf i que malauradament divideix el conjunt en dues parts: nord i sud.

D'altres indrets on s'han trobat restes romanes serien a l'església de Santa Maria de Monistrol (al nucli de Monistrolet de Rajadell) i al jaciment de can Balard, amb l'aparició d'un pondus, del qual no hi ha prou dades.

L'indret és conegut des del 1025 i el castell des del 1063. Rajadell pertanyia des del  al  a la família Rajadell; passà als Cruïlles i per successió als Aimeric i Pignatelli, marquesos de Sant Vicenç i d'Argençola. Des del  tenia un monestir de canongesses i augustinianes, fundat primer a Sant Miquel de Maçana del mateix terme i traslladat al mateix segle a Santa Llúcia de Rajadell. El terme inclou, encara, l'església de Valldòria i l'antiga quadra de la Cirera.

Demografia

Administració i política

Llocs d'interès 
 Lledoner de l'Estació
 Pinacoteca Museu de Rajadell

Rajadellencs il·lustres 
 Joan Claret i Solé fou un professor d'universitat de la Universitat de Tolosa ()

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
Fonollosa

El municipi de Fonollosa està compres per 4 nuclis diferenciats, Camps, Canet de Fals, Fals i Fonollosa (poble que porta el mateix nom que el municipi).

Geografia 
 Llista de topònims de Fonollosa (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Està situat al vessant sud de la serra de Castelltallat, a la vall de la riera del mateix nom, afluent del Riu Cardener

La vegetació predominant a tot el municipi són pinars i alzinars.

Economia 
L'agricultura de secà (cereals, vinyes, oliveres i ametllers) predomina sobre la de regadiu. La ramaderia ha experimentat un gran impuls amb la instal·lació de granges de ramat porcí, boví i d'aviram.

Demografia (Habitants en total al municipi de Fonollosa)

Vegeu també 
 Alzina Grossa de Querol
 El Molí del Rec
 La Fassina del Tiquet

Referències 
Fonollosa veu la llum documental al 1029, el vescomte de Cardona fa donació a Santa Cecília de Montserrat d’unes terres del terme del castell de Montedon, i en l’acte s’especifica que són situades als llocs de “Cancis” i “Fenuculosa”, és a dir: Camps i Fonollosa. Les terres del terme foren repoblades en el segle IX, juntament amb les altres del comtat de Manresa que havien quedat desorganitzades i, en bona part, desertes, i es posaren sota la jurisdicció dels castells de Castelltallat (Camps i Fonollosa) i de Fals, que al seu torn eren domini eminent del de Cardona; una situació que es perllongaria gairebé durant un mil·lenni.

Enllaços externs 

 Web oficial de turisme de l'Ajuntament de Fonollosa

 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Associació Cultural i Recreativa de Fonollosa
 Ajuntament de Fonollosa
Castellnou de Bages

Castellnou de Bages és un poble, cap del municipi del mateix nom, de la comarca del Bages.

Geografia 
 Llista de topònims de Castellnou de Bages (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

El poble està situat entre el Llobregat i el Cardener, al nord de Manresa, la capital de la comarca. Limita al nord amb els termes de Navàs i Balsareny, a l'est amb el de Sallent, al sud amb el de Santpedor i Callús i a l'oest amb el de Súria. El límit més meridional, al cim de la Costa de la Vila (493 m), és un esplèndid balcó natural del des del qual hom pot contemplar el Pla de Bages, amb la silueta de Montserrat com a teló de fons.

Història 
Es formà al voltant de l'antic castell de Castellnou i l'església parroquial de Sant Andreu, romànica basilical que data del . Al terme hi ha d'altres esglésies romàniques com Santa Margarida de Viladepost, Santa Eulàlia d'Argençola, Sant Pere i Sant Salvador.

El 1966 el poble antic va ser venut a un col·legi barceloní dels salesians, transformant-lo en un centre de colònies de vacances i un lloc de reunió per als seus alumnes i altres col·legis i entitats.

Al poble hi ha el Museu dels Maquis, amb objectes de Ramon Vila i Capdevila, "Caracremada", l'últim maquis català.

Administració 

{| width="100%"
|

Demografia

Llocs d'interès 
 Museu dels Maquis

Referències

Vegeu també 
 Serrat de la Torre
 Serrat del Portell del Llop

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
Castellfollit del Boix

Castellfollit del Boix és un poble, cap del municipi del mateix nom, de la comarca del Bages. Es troba entre Manresa i Igualada, carretera local a la C-241, al límit amb l'Anoia.

Geografia 
 Llista de topònims de Castellfollit del Boix (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Castellfollit comprèn el sector de terres altes del ponent de la comarca, veïnes amb Anoia. Un conjunt de relleus tabulars i atalussats --balcons panoràmics sobre el Pla de Bages i miradors privilegiats de l'inenarrable espectacle orogràfic de Montserrat, tot proper--, costes, planells i tossals, accidents diversos que són de la Serra de Rubió que formen la divisòria entre les conques del Llobregat i de l'Anoia. Hi ha boscs de pins i també de roures i d'alzines, que s'han recuperat dels incendis dels anys 1980.

Entre aquells primers, cal fer esment de les proes paral·leles –vistes des de la terra baixa— de Gosem, el Tinell i Sant Pere amb el turó del castell vora seu. Les serres Can Torre, de Fontanelles, del Grau, amb una elevació màxima de 838 metres i forma part de la Serra de Rubió, i la Serra de Palomes, i els cims de Cogulló de Cal Torre (877 m alt.), de Coll de Gossem (799 m alt.) i de les Tres Creus (792 m) són, amb el de Palomes (807 m), les cotes més elevades de l'extens territori (58,90 km²).

Llocs d'interès 
 Sobre un turó, vestigis del castell.
 Església romànica de Sant Pere, del , amb l'ornamentació típica del primer romànic.
 Església romànica de Santa Cecília de Grevalosa, del .
 Ruïnes de l'església preromànica de Sant Miquel de Grevalosa, del .
 Ruïnes de l'ermita de Sant Marc Vell

Demografia

Administració i política 

{| width="100%"
|

{| width="100%"
|

Referències

Bibliografia 
* "Itinerari: Grevalosa i Castellar", Dovella, núm. 13, abril 1984, p. 34-38

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Ajuntament de Castellfollit del Boix
Sant Feliu Sasserra

Sant Feliu Sasserra és un poble, cap del municipi del mateix nom, a la comarca del Lluçanès, si bé adscrit administrivament a la del Bages. Està ubicat a l'oest de la regió de l'Alt Ter.

L'origen del nom del poble s'atribueix al fet que la primitiva església fou edificada damunt d'una roca anomenada la roca d'en Feliu, i que el seu carrer major s'ubicà en una corba del terreny en forma de serra. Aquest carrer formava part d'una antiga carrerada molt utilitzada pel bestiar que es desplaçava de les terres del Lluçanès cap al Bages i per sobre de la carretera que va d'Artés a Prats de Lluçanès, amb bones vistes de l'entorn.

En crear-se la comarca del Lluçanès s'hi va integrar, però 8 setmanes més tard, a finals de juny de 2023, en va sortir.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Feliu Sasserra (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 

L'edifici més notable de Sant Feliu és l'antiga casa del consell i jurats del Lluçanès, que fou la seu de la sotsvegueria i ara és la casa de la vila. És de principis del  i té una façana renaixentista.

L'església, dedicada a Sant Feliu, és principalment d'estil gòtic tardà, però té afegits moderns i un portal romànic del .

Hi ha alguns masos importants i diverses cases antigues, algunes amb finestres gòtiques i d'altres amb llindes de pedra del .

 Centre d'interpretació de la bruixeria
 Casa de Sant Pere Almató
 Serrat de les forques
 Capella de Santa Magdalena
 Castell medieval de Sa Cirera
 Serrat Llobater

La fira de les bruixes 
La fira de les bruixes se celebra anualment el 31 d'octubre i 1 de novembre a Sant Feliu Sasserra des del 1999. La festivitat recorda la persecució que van patir les dones que practicaven la bruixeria al municipi durant els segles  i . Hi ha constància que entre el 1618 i 1638 a Sant Feliu Sasserra es van processar 23 dones i almenys sis d'elles foren executades al proper serrat de les Forques. Les activitats comencen la nit del 31 d'octubre a la Plaça de l'Església amb la invocació de la festa, un espai que s'anomena Fes-ta Bruixa. El dia 1 de novembre els carrers del poble s'omplen de gom a gom. Les parades d'artesans, les tarotistes, la decoració de les façanes de les cases, la taverna esòterica i els múltiples personatges caracteritzats com en Tarragó que es passegen per Sant Feliu, ens traslladem als temps passats. A les set de la tarda s'escenifica un judici i un suplici. Durant la fira el Centre d'Interpretació de la Bruixeria fa una jornada de portes obertes.

Demografia

Política

Administració 

{| width="100%"
|

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012

Referències

Bibliografia 
 Varis (Juliol 2011). «El teu país com mai no l'has vist», Lluçanes Slow. Descobrir Catalunya num. 158, GrupCultura03 sàpies publicacions (págs. 88-93)

Enllaços externs 

 Web de l'ajuntament
 Sant Feliu a l'Hiperenciclopèdia
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sant Salvador de Guardiola

Sant Salvador de Guardiola és un poble, cap del municipi del mateix nom, de la comarca del Bages, situat al sud de la comarca, entre Manresa i el límit amb l'Anoia. El municipi compta amb dos nuclis antics: Guardiola i Salelles. També inclou urbanitzacions noves, de les quals destaca el Calvet. El 1937 es va canviar per dos anys el seu nom pel de Guardiola de Bages.

El nom Sant Salvador de Guardiola prové del llatí Salvatore, nom propi de persona; del llatí vulgar guardiola, derivat del germànic wardja, que significa guardià: torre de guaita.

Història

Orígens: segles X-XIV 
Els orígens del castell de Guardiola daten del , l'any 924 Està situat a un lloc estratègic, d'aquí ve el nom de Guardiola, per ressaltar la funció de guàrdia del castell.
Al  es tornen a trobar notícies del terme:

Al Segle XIV es troben força notícies sobre població, que en aquell moment estava dividida en Salelles i Sant Salvador de Guardiola.

Salelles 
L'antiga parròquia de Salelles en l'actualitat està dividida entre els termes municipals de Sant Salvador de Guardiola i Manresa. Encara que avui el nombre més gran d'habitants correspon al sector de Manresa, Salelles és un barri de nova creació sense cap vinculació amb l'antiga parròquia. La parròquia apareix documentada entre el 1025 i 1050.

A partir del 1833, quan es començà la nova organització provincial i municipal, la parròquia de Salelles va ser repartida de la forma com es troba avui mateix.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Salvador de Guardiola (orografia: muntanyes, serres, collades, indrets...; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

Demografia 
La població de Sant Salvador de Guardiola ha crescut molt en els últims anys: a finals del  tenia 153 habitants, el 1990 era d'uns 1000 habitants i actualment és d'uns 3000 habitants.

Entitats de població

Administració
Aguilar de Segarra

Aguilar de Segarra, o Aguilar de Boixadors segons l'IEC, és un poble, cap del municipi del mateix nom, situat al límit occidental de la comarca del Bages, Catalunya, a l'alta conca de la riera de Rajadell. Pertany a l'Alta Segarra, en contacte amb l'Anoia.

Geografia 
 Llista de topònims d'Aguilar de Segarra (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Limita al nord amb Sant Mateu de Bages i Fonollosa, a l'est amb Rajadell, al sud-est amb Castellfollit del Boix, al sud amb Rubió i els Prats de Rei, i a l'oest amb Sant Pere Sallavinera, aquests tres últims termes de la comarca de l'Anoia.

El nucli d'Aguilar, està rodejant el barri de l'estació. Altres barris són el de Sant Miquel, el nucli de les Coromines i el Raval, a més de nombroses masies disseminades.

El terme està ben comunicat, tant per carretera (hi passa l'Eix Transversal), com per ferrocarril, on compta amb una estació del trajecte Barcelona-Lleida.

Economia 
En 2014 era considerat el municipi amb la taxa d'endeutament més alta per habitant de Catalunya. L'activitat principal són els conreus de secà (blat, llegums, patates, oli, ametlla) i el bestiar (oví i porcí). Antigament es feia carbonet.

Llocs d'interès 
Hi ha notables masies, algunes de les quals amb esglésies i capelles d'origen romànic o gòtic.

Entre els edificis d'importància arquitectònica es poden esmentar el castell d'Aguilar, avui força malmès; el castell de Castellar, que havia estat habitat fins fa poques dècades; i les capelles o esglésies de Sant Andreu d'Aguilar, Sant Miquel de Castellar, Santa Magdalena de Còdol-Rodon, Santa Maria de les Coromines i Santa Maria del Grauet.

Festes i tradicions 
Per Pasqua, els caramellaires recorren les cases del poble cantant i ballant.

A l'ermita de Sant Miquel, cada any, pels volts de Sant Miquel, s'hi celebra la festa del panellet, on una família del poble porta panets que es beneeixen i es reparteixen entre els assistents.

La festa major d'Aguilar se celebra durant el primer cap de setmana de setembre.
La festa major de Castellar, se celebra el primer cap de setmana d'agost.
La festa major de les Coromines, se celebra el segon cap de setmana d'agost.

Demografia

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 2019 Junts obtingué 5 regidors i la coalició formada per Gent d'Aguilar-Acord Municipal (GA-AM) 2.

Eleccions municipals 
Des de les primeres eleccions després del franquisme, l'any 1979, i fins al 2019, l'Ajuntament de d'Aguilar de Segarra va estar dirigit per CiU. El seu únic alcalde en aquest darrer període democràtic ha estat Valentí Riera i Vilaplana. Després de la refundació de CDC i que Riera decidís plegar el 2019, Pere Aliaguilla i Arnao de Junts va esdevenir alcalde.

Referències

Enllaços externs 

 Aguilar de Segarra
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
El Bruc

El Bruc és un municipi de la comarca de l'Anoia i de la comarca natural del Montserratí.

Geografia 
 Llista de topònims del Bruc (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 

El 1717 incorpora la Guàrdia del Bruc (abans la Guàrdia de Montserrat), i el 1857, la Guàrdia.

Llocs d'interès 

 Museu de la Muntanya de Montserrat del Bruc
 Les Agulles (Muntanya de Montserrat). Localització del topònim al terme municipal del Bruc

Referències

Vegeu també 
 Timbaler del Bruc
 Túnels del Bruc
 Escuts i banderes de l'Anoia

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Informació de la Diputació de Barcelona
 Patrimoni històric i artístic del Bruc
 El monument del Timbaler del Bruc 
 Commemoració del Timbaler del Bruc
 El Bruc de dalt
La Pobla de Claramunt

La Pobla de Claramunt és un municipi de la comarca de l'Anoia.

Història 
La història del municipi de la Pobla de Claramunt ve marcada per un fet que va succeir el 1344. Hi va haver una terrible rierada que es va emportar el primer nucli de població que havia nascut al marge esquerre del riu Anoia i que es coneixia amb el nom de la Pobla Vella. Després d'aquesta catàstrofe el senyor del Castell de Claramunt va atorgar una carta de repoblació. Va ser aleshores quan va néixer la nova Pobla al costat dret del riu, al peu de la muntanya del castell.

Pel que fa a l'aspecte industrial, la indústria molinera ha estat un dels motors més importants del desenvolupament econòmic del municipi. Molins que, amb el pas del temps, han anat canviant o combinant la seva activitat. Els primers anys eren fariners i més endavant van ser drapers i paperers. És, precisament, aquesta darrera activitat la que marca, actualment, l'economia del poble.

D'aquests molins paperers avui en dia encara se'n poden veure alguns com el de can Tort, cal Almiralló, el Molí de Dalt i el Molí de Baix dels Coca, la Boixera, l'Estrassa, cal Romeu, cal Font o cal Guarro.

A les acaballes del 1713, Felip V d'Espanya va decretar un impost que obligava les poblacions catalanes a sufragar l'exèrcit borbònic del Principat. Poques setmanes després, diverses localitats, entre les quals hi havia la Pobla de Claramunt, es van rebel·lar contra la nova fiscalitat i van fer front als destacaments filipistes que recaptaven la taxa.

El comandament borbònic de Catalunya va voler imposar un càstig exemplar per mirar d'aturar la revolta que començava a escampar-se pel territori; així, el 10 de gener de 1714, dos mil cinc-cents soldats van entrar a sang i foc a Sant Quintí de Mediona. La vila va ser incendiada i els habitants que no van poder escapar-ne van ser executats. Un grup de pagesos va aconseguir fugir i es va resguardar al castell de Claramunt. El dilluns 15 de gener, les tropes borbòniques van atacar la Pobla de Claramunt, la van saquejar i en la retirada van calar-hi foc.

Geografia 
 Llista de topònims de la Pobla de Claramunt (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Vegeu també 
 Castell de Claramunt
 Mancomunitat Intermunicipal de la Conca d'Òdena
 Santa Maria del castell de Claramunt

Referències

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
Bandera de Sant Feliu Sasserra

La bandera oficial de Sant Feliu Sasserra (Bages) té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en dues faixes iguals, blanca la superior i blava la inferior, separades per una línia trencada de 18 segments d'alçària 1/6 de la del drap amb els vèrtexs separats per 1/9 de l'ample.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 29 de novembre de 2000, i publicat en el DOGC el 6 de febrer de 2001 amb el número 3321.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Referències 

Sant Feliu Sasserra
Sant Feliu Sasserra
Escut d'Artés

L'escut d'Artés té una creu central que és el senyal tradicional de la vila d'Artés (Bages), i les claus i els bàculs en al·lusió al fet que va pertànyer als bisbes de Sant Pere de Vic.

Escut heràldic 
L'escut oficial d'Artés té el següent blasonament:

Va ser aprovat el 19 d'octubre de 1993 i publicat al DOGC el 8 de novembre del mateix any amb el número 1818.

Bandera d'Artés 

La bandera oficial d'Artés té la següent descripció:

Va ser aprovada el 22 de setembre de 1994 i publicada en el DOGC el 3 d'octubre del mateix any amb el número 1955.

Referències 

Artes
Escut d'Avinyó

L'escut d'Avinyó representa els símbols tradicionals del municipi d'Avinyó (Bages): una creu juntament amb l'alfa i l'omega que simbolitzen Crist com l'origen i el final de tot; i el raïm com a element parlant que al·ludeix al nom del poble en una etimologia popular, que deriva Avinyó de "vinya".

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 2 de juliol de 1997 i publicat al DOGC el 23 de juliol del mateix any amb el número 2439. Tot i que la vinya té una llarga tradició a Avinyó, el topònim prové del cognom llatí Avennius i no de Avinione que seria un «lloc de vinyes», però s'utilitza com a senyal parlant.

Bandera d'Avinyó 

La bandera d'Avinyó té la següent descripció oficial:

Va ser aprovada el 23 de desembre de 1997 i publicada en el DOGC el 13 de gener de 1998 amb el número 2555.

Referències 

Avinyo
Avinyo
Avinyó
Escut de Balsareny

L'escut oficial de Balsareny té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un riu d'atzur en forma de cinta ondada sostenint un mont de sable somat d'un castell obert de sinople, i acompanyat d'un lleó de gules coronat a l'antiga d'or i armat de sable a cada costat. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983 i publicat al DOGC núm. 331 del 25 de maig del mateix any.

S'hi veu el castell de Balsareny, damunt d'un turó vora el Llobregat. El poble fou el centre d'una baronia, adquirida el 1281 per Ramon de Peguera (les armes dels Peguera, un lleó coronat de gules damunt camper d'argent, apareixen a banda i banda del castell).

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Balsareny
Escut de Calders

L'escut de Calders representa les armes parlants al·lusives al nom de la localitat de Calders (Moianès). Les tres calderes són també les armes dels Calders, antics senyors del poble. Però l'etimologia deriva del llatí caldarios, «banys calents».

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 13 de desembre de 1985 i publicat al DOGC el 22 de gener de l'any següent amb el número 639.

Són armes parlants al·lusives al nom de la localitat. Les tres calderes són també les armes dels Calders, senyors del poble. Però l'etimologia deriva del llatí caldarios, «banys calents».

Bandera de Calders 

La bandera de Calders està basada en l'escut heràldic, amb les figures desplaçades al pal perquè siguin més visibles. Té la següent descripció oficial:

Referències 

Calders
Calders
Calders
Escut de Callús

L'escut oficial de Callús té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un castell obert d'or somat d'una creu llatina de gules perfilada d'or. Per timbre una corona de marquès.

S'hi veu el castell Gotmar (també anomenat el Castellet), que es remunta a l'any 883; la corona recorda que els senyors del castell van esdevenir marquesos el 1708. La creu és un senyal religiós tradicional del poble, i està situada damunt el castell perquè recorda l'antic penell que hi havia sobre la torre.

Història 
Va ser aprovat el 2 d'abril de 1998 i publicat al DOGC el 24 d'abril del mateix any amb el número 2626.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Callus
Escut de Castellgalí

L'escut oficial de Castellgalí té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un castell d'argent obert somat d'un gall d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
La menció més antiga de l'escut la trobem al tractat de noblesa escrit per Pere Màrtir Ricard i Fargues entre 1834 i 1853. En aquesta primera versió hi trobem el castell maçonat amb el fons blau però encara no apareix el gall, el qual, malgrat tot sí que ja el trobem associat en altres escuts al substantiu galí.

Durant la guerra civil espanyola s'emeté paper moneda al poble, en el qual s'hi representà l'escut ja amb el gall sobre el castell. Aquests bitllets daten del 1937 i tenien valors de 50 cèntims i 1 pesseta.

Va ser aprovat el 31 de juliol de 2002 i publicat al DOGC el 3 d'octubre del mateix any amb el número 3732.

Armes parlants relatives al nom del poble: s'hi representen el castell de Castellgalí (segle IX), que pertanyia a la Corona, i un gall.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Castellgali
Escut de Castellnou de Bages

L'escut de Castellnou de Bages està representat per un lleó com a senyal tradicional del poble de Castellnou de Bages que ja apareix almenys des de 1876. Es desconeix quina relació té amb la localitat.

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 26 d'abril de 1989 i publicat al DOGC el 17 de maig del mateix any amb el número 1143.

Bandera de Castellnou de Bages 

La bandera de Castellnou de Bages té la següent descripció oficial:

Va ser aprovada el 26 de maig de 2006 i publicada en el DOGC el 22 de juny del mateix any amb el número 4660.

Referències 

Castellnou De Bages
Castellnou De Bages
Castellnou de Bages
Escut de Fonollosa

L'escut oficial de Fonollosa té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una creu del Calvari angulada de 4 claus s'or, acompanyada de 2 cards de 3 flors d'or, un a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 18 de desembre de 1986 i publicat al DOGC el 2 de febrer de l'any següent amb el número 798.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Fonollosa
Escut de Gaià

L'escut oficial de Gaià té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un muntant d'argent sobremuntat d'una flor de lis d'argent; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 29 de maig de 1997 i publicat al DOGC el 18 de juny del mateix any amb el número 2415. El muntant i la flor de lis són un dels atributs de la Verge Maria, patrona del poble, i els quatre pals recorden la jurisdicció comtal-reial sobre la localitat.

Bandera 

La bandera oficial de Gaià té el següent blasonament:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor en barra blava clara i groga amb la flor de lisi el muntant blancs de l'escut, tot el conjunt d'altura una meitat de la del drap, a 1/8 de la vora superior i a 1/12 de l'asta; la part inferior amb quatre barres vermelles. Va ser publicat en el DOGC el 6 d'abril de 1999.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Gaia
Gaià
Escut de Marganell

L'escut oficial de Marganell té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una arpa d'or acompanyada de 3 còdols malordenats d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 5 de juliol de 1996 i publicat al DOGC el 27 del mateix mes amb el número 2235.

L'arpa simbolitza Santa Cecília de Montserrat, abadia que ha estat el centre tradicional del municipi; de fet, aquest era l'antic nom oficial de Marganell. Els còdols al·ludeixen al martiri de sant Esteve, patró del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Marganell
Escut de Monistrol de Montserrat

L'escut oficial de Monistrol de Montserrat té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un mont de 7 penyes d'or movent de la punta carregat d'un món d'atzur creuat de sable i cintrat d'argent, somat d'una serra d'or i sobremuntat de 3 estrelles de 6 puntes d'argent malordenades. Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat l'11 de febrer de 1988 i publicat al DOGC el 4 de març del mateix any amb el número 961.

El món i el mont serrat són senyals parlants relatius al nom de la vila; les estrelles són un senyal tradicional. La presència de les armes de Montserrat s'explica perquè els abats del monestir van ser senyors de la vila fins a 1363; a més, el monestir mateix s'aixeca al terme municipal de Monistrol.

Bandera 

La bandera oficial de Monistrol de Montserrat té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb el terç inferior format per dues faixes juxtaposades, blava fosca la primera i groga la segona, i amb tres estrelles blanques de sis puntes, cadascuna de diàmetre 1/6 de l'alçària del drap; la de dalt a 1/12 de la vora superior i a 1/6 de l'asta, i les de baix a 1/12 de la faixa blava, la primera a 1/18 de l'asta i la segona a 1/9 de la primera.

Va ser publicada al DOGC el 23 d'octubre de 1996. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Referències 

Monistrol de Montserrat
Monistrol de Montserrat
Símbols de Monistrol de Calders

Els símbols de Monistrol de Calders representen una faixa ondada en al·lusió al riu Calders i un mont com a senyal parlant al·lusiu a una part del nom del poble. Monistrol va pertànyer a Calders fins al 1934, any en què va obtenir l'autonomia municipal, i el sol simbolitza «l'alba en la llibertat del municipi».

Escut 
L'escut oficial de Monistrol de Calders té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un mont de sinople movent de la punta somat d'un sol ixent de gules i carregat d'una faixa ondada d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 19 de setembre de 1996 i publicat al DOGC el 18 d'octubre del mateix any amb el número 2270.

Bandera 

La bandera oficial de Monistrol de Calders té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, la meitat superior groga i la inferior vermella i verda, amb una faixa ondulada blanca, de tres crestes de gruix 1/12 de l'alçària del drap, entre les parts vermella i verda.

Va ser aprovada el 8 d'octubre de 1998 i publicada al DOGC el 27 d'octubre del mateix any amb el número 2752.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Moianès

Referències 

Monistrol de Calders
Monistrol de Calders
Escut de Navars

L'escut oficial de Navars té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una custòdia amb l'hostia d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de desembre de 1997 i publicat al DOGC el 12 de gener de l'any següent amb el número 2554.

La custòdia és un senyal tradicional i fa referència al Sant Sagrament, venerat amb devoció a l'església de Castelladral, que fou el cap del municipi al .

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Navars
Escut de Sallent

L'escut oficial de Sallent té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un pont gòtic de 5 ulls d'or movent de la punta acompanyat al cap de 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda sobre la d'argent en barra, sobremuntades d'una mitra d'argent creuada d'or amb les ínfules també d'or. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 15 de març de 1984 i publicat al DOGC el 23 de maig del mateix any amb el número 436.

El senyal tradicional ha estat sempre el pont de la Vila, gòtic, sobre el Llobregat. El castell de Sallent va pertànyer als bisbes de Sant Pere de Vic de 1246 a 1812, i això és simbolitzat per la mitra i les claus.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Sallent
Cultura de Sallent
Escut de Sant Joan de Vilatorrada

L'escut oficial de Sant Joan de Vilatorrada té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 2 torres, la de la dreta d'or tancada de gules, i la de l'esquerra d'argent tancada de sable, acompanyades en cap d'una corona reial d'or ressaltant sobre un ceptre també d'or posat en barra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 9 de febrer de 1984 i publicat al DOGC l'11 de maig del mateix any amb el número 433.

El poble va néixer a la frontera de la Gòtia amb les terres musulmanes, per això aquest territori era ple de torres de guaita. Aquest és el significat de Vilatorrada: vila torrejada. Per tant, es tracta d'unes armes parlants. Les torres són dues, simbolitzant les principals localitats del municipi: Sant Joan de Vilatorrada (la capital actual) i Sant Martí de Torroella (la capital anterior i tradicional, amb el nom Torroella que també vol dir torre petita). La corona reial i el ceptre són els atributs de la Verge Maria, patrona de Joncadella, l'altre poble principal del municipi.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Bages

Sant Joan de Vilatorrada
Sant Joan de Vilatorrada