alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Čandígarh

Čandígarh, město a území na severu Indie. Má neobvyklý status: je zároveň hlavním městem dvou svazových států Harijána a Paňdžáb, na jejichž rozhraní leží, je však současně i svazovým územím Indické republiky a jako takové je spravováno ústřední vládou v Dillí.

Když roku 1947 získaly Indie a Pákistán nezávislost, připadlo hlavní město Paňdžábu, Láhaur, Pákistánu. Pro nový indický svazový stát Paňdžáb muselo být nalezeno nové hlavní město. Volba padla na tehdejší ves Čandígarh. Když byl roku 1966 v rámci reorganizace Paňdžábu odtržen nový svazový stát Harijána (s hinduistickou většinou obyvatelstva), stal se Čandígarh, ležící na hranici obou států, i jeho hlavním městem a zároveň i svazovým územím. Území Čandígarhu nepatří ani k jednomu státu, ale požívá status svazového území.

Území Čandígarhu se skládá z města Čandígarh samotného, ze čtyř dalších menších měst a několika vesnic. V tabulce uvedená rozloha a počet obyvatel se vztahuje na celé území.

Na plánování města se na zvláštní přání tehdejšího ministerského předsedy Indie Džaváharlála Néhrúa podílel mimo jiné i známý švýcarský architekt Le Corbusier, který koncipoval město rozdělené do jednoúčelových zón, respektive sektorů. Sektor 17 je nákupní centrum, v sektoru 35 se nacházejí restaurace, hospůdky a bary. Další sektory jsou určeny k bydlení nebo práci. O tomto modulárním rozdělení města se diskutuje již od jeho založení. Architektonicky je město vysoce oceňováno, kritizovány jsou však například dlouhé cesty mezi jednotlivými zónami, které mají poněkud neobvyklou dynamiku.

Reference

Související články 
 Harijána
 Paňdžáb
 Paňdžáb, pákistánská provincie
 Paňdžáb, indický svazový stát

Externí odkazy 
 
 Stránky jednoho cestovatele (25. a 26. den navštívil Čandígarh)
 Čandígarh. Komunisti to nějak neuměli. Le Corbusier jo. – kapitola z cestovního deníku Mother India

Teritoria v Indii
Paňdžáb (indický stát)
Harijána
Města v Indii
AT

Spojení písmen A a T může mít různé významy:

AT 
 IBM Personal Computer/AT – osobní počítač firmy IBM osazený procesorem Intel 80286
 AT (formát základní desky) – odpovídající formát základních desek
 Royal Air Maroc – IATA kód aerolinií
 Attachment Therapy, psychoterapeutická metoda ze 70. let 20. století odvolávající se na teorii attachmentu
 Appalachian Trail – Appalačská stezka
 AT oddělení, vžité krycí označení lékařských pracovišť pro léčbu alkoholiků a toxikomanů
 Akvárium terárium – československý, později český, akvaristický a teraristický časopis
 ISO 3166-2:AT – kód ISO 3166-2 pro Rakousko
 CL-AT – kód ISO 3166-2 pro region Atacama
 příkazy AT (Hayes standard) – řídící jazyk modemů

At 
 astat (z latinského astatium) – chemický prvek

at 
 zavináč – anglické označení znaku @
 at (Unix) – příkaz pro naplánování úlohy na pozdější čas v operačních systémech na bázi Unixu
 at – anglická předložka

aT 
 tesla – attotesla je 10−18 tesly, odvozené jednotky SI pro magnetickou indukci

.at 
 .at – internetová doména nejvyššího řádu pro Rakousko

Externí odkazy
Dar slz

Dar slz (gratia lacrimarum / donum lacrimarum) označuje v křesťanské mystice boží milost, které se dostává některým křesťanům. Slzy pak provází osobu každodenním životem, zvláště pak během liturgických úkonů a modlitby. Tzv. darem slz byl obdařen např. Ignác z Loyoly.

Charakteristika 
Nejedná se o prolévání slz jen tak. Označuje se tím dar, který souvisí s prožíváním - vciťováním se do nesmírného ponížení božího Syna - rozjímání jeho utrpení. Také jsou darem slz označovány ty stavy, které souvisí s lítostí nad vlastními hříchy, nebo nad zatvrzelostí hříšníků k té velké Lásce, která sebe samu vydala a možná pro ně zbytečně. Každopádně dar slz není zoufalstvím nad sebou samým ani nad ničím jiným. Člověk mající milost prožívat bolest Lásky se neudrží a roní slzy nad netečností k této Lásce. Nad tím, jak sám tu Lásku zranil a zradil - zraňuje a zrazuje…(Má Lásko na kříž přibitá i ranami mých hříchů… viz kancionál 301). Kromě již zmiňovaného Ignáce z Loyoly měl být tímto darem obdařen i sv. František z Assisi, který údajně oslepl mimo jiné i proto, jak ronil slzy.

Odkazy

Reference

Související články 
 Křesťanská mystika
 Středověká křesťanská mystika

 

Křesťanská mystika
Lipschitzovsky spojité zobrazení

Lipschitzovsky spojité zobrazení, nebo také lipschitzovské zobrazení, je zesílením stejnoměrně spojitého zobrazení na metrických prostorech. Jméno je podle německého matematika Rudolfa Lipschitze.

Definice 

Lipschitzovsky spojité zobrazení je takové zobrazení  mezi metrickými prostory  a , že existuje konstanta  a platí

pro každé . Nejmenší taková konstanta  se nazývá
lipschitzovská konstanta.

Lipschitzovsky spojité zobrazení s lipschitzovskou konstantou  se nazývá kontraktivní zobrazení, nebo kontrakce.

Lipschitzovsky spojité funkce 

Funkce  je lipschitzovsky spojitá, nebo lipschitzovská, pokud existuje konstanta  a pro každé  platí

 .

Množina všech lipschitzovsky spojitých funkcí na oblasti  se značí .

Vlastnosti 

Každé lipschitzovsky spojité zobrazení je stejnoměrně spojité a tedy i spojité.

Lipschitzovsky spojitá funkce je již diferencovatelná skoro všude na .

Související články 

 Hölderova podmínka

Matematická analýza
Encyclopædia Britannica

Encyclopædia Britannica je renomovaná anglicky psaná encyklopedie, dlouho vydávaná v tištěné podobě, od roku 2012 nadále pouze na volně přístupném webu britannica.com.

První vydání vyšlo v letech 1768–1771 v Edinburghu ve Skotsku ve třech svazcích (2500 stran) jako výraz osvícenské snahy sebrat veškeré lidské vědění. Ještě neobsahovalo biografická hesla.

V roce 1901 práva na vydávání encyklopedie Britannica koupili američtí podnikatelé Horace E. Hooper a Walter M. Jackson. V roce 1911 vyšlo poprvé najednou všech 29 svazků 11. vydání. Tato verze je nyní volné dílo (public domain) a používá se i jako zdroj pro Wikipedii. V roce 1920 práva koupil obchodní dům Sears, Roebuck and Company v Chicagu. Britannica je vydávána s britským pravopisem. V roce 1929 vyšlo kompletně revidované 14. vydání, které se nachází v některých knihovnách v Česku. Na základě nového přístupu vychází každý rok aktuální verze. V roce 1943 po složitých jednáních věnoval obchodní dům práva na encyklopedii soukromé University of Chicago, pozdějšímu centru monetarismu.

Od roku 1974 vychází třetí generace encyklopedie Britannica – 15. vydání. Je založena na ojedinělém přístupu: rozdělení hesel na stručná (Micropædia), podrobná (Macropædia) a strukturovaný rejstřík (Propædia). Investice si vyžádaly 32 milionů dolarů, což bylo doposud nejvíce na vydání nějaké knihy. V roce 1985 bylo 15. vydání revidováno a obsahuje nyní 32 svazků. Od 90. let vychází Encyclopædia Britannica na CD.

V roce 2012 bylo z ekonomických důvodů zastaveno vydávání tištěné verze.

Související články 
 Collier's Encyclopedia – anglicky psaná tištěná encyklopedie srovnatelného rozsahu a kvality, naposledy vydaná 1997, poté včleněná do elektronické encyklopedie Microsoft Encarta
 Encyclopedia Americana – anglicky psaná tištěná encyklopedie srovnatelného rozsahu a kvality, naposledy vydaná 2006

Externí odkazy 
 
 
  EB  – volný přístup.
  Britannica – volný přístup.

Encyklopedie
Knihy z roku 1768
Skotská literatura
Lublaňka

Lublaňka či Lublanice () je malá říčka ve Slovinsku, která protéká městem Lublaň. Šestkrát mění název. Pramení 30 km na jih od města, je 41 km dlouhá (včetně pramenných toků až 85 km), z toho 20 km pod zemí. Asi 10 km pod Lublaní se vlévá do řeky Sávy. Povodí má rozlohu 2000 km².

Průběh toku 
Řeka má postupně sedm jmen.
 pramení pod Snežnikem, pod jménem Trbuhovica (Babno polje)
 Obrh (Loška dolina)
 Stržen (Cerkniško polje)
 Rak (Rakov Škocjan)
 Pivka (Pivška kotlina, protéká Postojnskou jeskyní.)
 Unica (na Planinsko polje přitéká z Planinske jame)
 Ljubljanica, Lublaňka (vývěr u okraje Verd, do Sávy ústí na kraji Podgradu)

Vodní režim 
Vyšší vodní stavy má od ledna do května a nižší od srpna do října.

Historický význam 

Lublaňka se stala populární pro archeology a hledače pokladů kvůli velkému množství potopených památek a artefaktů. V části řeky mezi městy Lublaň a Vrhnika je možné najít artefakty od doby kamenné, do renesance, náležící různým národům, od místních starověkých skupin, k více známým Římanům a Keltům. Většina historiků se shoduje, že tyto Lublaňka byla pro tyto kultury posvátnou řekou.

Lublaňka se stala velmi populární atrakcí evropského rozsahu pro lovce pokladů. To vytvořilo spor mezi místními historiky a mezinárodní komunitou lovců pokladů. Předpokládá se, že řeka obsahuje 10 000 - 13 000 objektů, ze kterých je mnoho ztraceno pro veřejnost. Mnoho kusů bylo prodáno do soukromých sbírek, nebo byly ukryty hledači pokladů. V roce 2003 pomohl zastavit tento trend Slovinský národní parlament, který deklaroval, že řeka je místo velkého kulturního významu a zakázal potápění bez patřičného povolení.

Odkazy

Reference

Související články 
 Trojmostí

Externí odkazy 
 

 
Řeky ve Slovinsku
Lublaňka
 Lublaňka
Son Pjong-hui

Son Pjŏng-hŭi,  (8. dubna 1861 – 19. května 1922) byl vůdcem korejské náboženské sekty Tonghak. Označen za politického zločince, nakonec našel útočiště v Japonsku.

Byl vůdčím elementem národního hnutí za nezávislost Koreje v roce 1919.

Korejští politici
Čeondoisté
Narození v roce 1861
Úmrtí v roce 1922
Muži
Abzu

Abzu – akkadsky Apsû, řecky Apsón. V sumersko-akkadské mytologii podzemní sladkovodní oceán. 

Podle mýtu Enúma eliš se Apsû (personifikovaný) smísil s Tiamat a tím vznikli první bohové. Jelikož Apsû byl nespokojen s novými bohy, protože rušili staré pořádky, vedl s nimi válku, ve které byl poražen a zabit Enkim, který se tak stal pánem tohoto oceánu. 

Nad tímto oceánem byli podle jedné z verzí stvořeni první lidé.

Rodinné poměry 
 manželka: Tiamat
 děti: velké množství prvotních božstev, která často nejsou jmenována nebo se o nich nic neví, část z nich padla ve válce bohů a část z nich již nebyla aktivní, čili dění v sumerské mytologii nijak neovlivňovali, jejich popularita nestoupla ani v akkadské říši ani v Babylóně.

Související články
 Enúma eliš
 Enki
 Sumer
 Sumersko-akkadská mytologie
 Sumersko-akkadská literatura

Abzu
Kašmír (rozcestník)

Výraz Kašmír má následující významy:
 Kašmír – historické knížectví v Himálaji
 Džammú a Kašmír – indický svazový stát, část nárokována Pákistánem
 Kašmírské údolí – vlastní Kašmír, část Džammú a Kašmír vymezená okresy Anantnag, Baramulla, Budgam, Kupwara, Pulwama a Šrínagar
 Azád Kašmír – Pákistánem kontrolovaná část bývalého kašmírského knížectví, nárokovaná Indií
 Pákistánem spravovaný Kašmír – souhrnný pojem pro Azád Kašmír a Severní oblasti, používaný v Indii
 Kašmír (látka) – vlněná látka
 Kashmir – píseň rockové skupiny Led Zeppelin

Kašmír
Little Big Adventure

Little Big Adventure je 3D isometrickou počítačovou hrou fiktivního (fantasy) světa, v němž postava Dr. FunFrocka prezentuje despotického vládce, jehož teroru musí být svět zbaven. Ve hře je 11 různých ostrovů k prozkoumání a interakci.

Příběh 
FunFrock svou mocí uzurpuje obyvatele. Pod svou kontrolou má dvě silné zbraně k prosazování své vůle: Klonování a teleportaci. Může kterýkoliv druh libovolně naklonovat a rekrutovat ho do svých řad. Tyto klony pak rozmísťuje na několika místech pomocí sítě teleportačních centrál. Vyvolávání odvěké bohyně starodávné legendy - Sidell (na kterou už FunFrock dávno pozapomněl), poslední naděje uzurpovaného obyvatelstva, která už v dávných staletích vyvolila jednu rodinu z níž pochází Twinsen (hlavní hrdina), snáší obyvatelstvu onu naději z prokazované důvěry právě v něm, ten začíná mít divné sny a jeho úkolem je navrátit planetě Twinsun svobodu pomocí čtyř magických předmětů.

Externí odkazy 
 

Akční adventury
Francouzské videohry
Hry pro DOS
Videohry z roku 1994
Hry podporované ScummVM
Videohry od Activisionu
Hry pro Android
Hry pro FM Towns
Videohry od Electronic Arts
Hry pro iOS
Hry pro NEC PC-9801
Open source videohry
Hry pro PlayStation
Videohry od Virgin Interactive
Hry pro Windows
Americká okupační zóna Německa

Americká okupační zóna Německa byla jedním ze čtyř okupačních útvarů, v červenci 1945 vítěznými spojenci zřízených v poválečném Německu na základě výsledků Postupimské konference. 1. ledna 1947 se stala součástí tzv. bizónie.

Územní rozsah 
Rozkládala se na území moderní spolkové země Hesenska, Brém, téměř celého Bavorska a severní části Bádenska-Württemberska. Na severu a severozápadě sousedila s britskou okupační zónou Německa, na západě a jihozápadě s francouzskou okupační zónou Německa, na severu a severovýchodě se sovětskou okupační zónou Německa, na jihu se Švýcarskem a Rakouskem, na jihovýchodě s Rakouskem , a na severovýchodě s Československem.

Na území této zóny vytvořila americká vojenská vláda v roce 1945 následující autonomní správní jednotky (země):
 Bavorsko (28. května 1945),
 Württembersko-Bádensko (19. září 1945),
 Hesensko (19. září 1945; 19. září 1945 – 17. prosince 1946 Velké Hesensko) a
 Brémy (6. června 1945),
které se 23. května 1949 staly spolkovými zeměmi SRN.

V roce 1952 se spojilo Württembersko-Bádensko s Francií okupovanými zeměmi Bádenskem a Württemberskem-Hohenzollernskem, a vytvořily zemi Bádensko-Württembersko.

Okupační správci 

 Vojenští guvernéři

 8. květen – 10. listopad 1945 Dwight D. Eisenhower
 11. – 25. listopad 1945 George S. Patton (úřadující)
 26. listopad 1945 – 5. leden 1947 Joseph T. McNarney
 6. leden 1947 – 14. květen 1949 Lucius D. Clay
 15. květen – 1. září 1949 Clarence R. Huebner (úřadující)

 Vysocí komisaři

 2. září 1949 – 1. srpen 1952 John J. McCloy
 1. srpen – 11. prosinec 1952 Walter J. Donnelly
 11. prosinec 1952 – 10. únor 1953 Samuel Reber (úřadující)
 10. únor 1953 – 5. květen 1955 James Bryant Conant

Odkazy

Reference

Související články 

 Okupační zóny Německa
 Okupační zóny Rakouska
 Spojenecká okupace Japonska

Externí odkazy 
 
 Mapa okupačních zón
 Mapa zemí

Okupace Německa po druhé světové válce
Britská okupační zóna Německa

Britská okupační zóna Německa byla jedním ze čtyř okupačních útvarů, v červenci 1945 vítěznými spojenci zřízených v poválečném Německu na základě výsledků Postupimské konference. 1. ledna 1947 se stala součástí tzv. bizónie.

Územní rozsah 
V rámci této zóny vytvořila britská vojenská vláda v letech 1945 a 1946 následující správní jednotky (země):
 Dolní Sasko,
 Severní Porýní-Vestfálsko,
 Šlesvicko-Holštýnsko a
 Hamburk,
které se 23. května 1949 staly spolkovými zeměmi SRN.

Okupační správci 

 Vojenští guvernéři

 22. květen – 30. duben 1946 Bernard Law Montgomery
 1. květen 1946 – 31. říjen 1947 William Sholto Douglas
 1. listopad 1947 – 21. září 1949 Brian Hubert Robertson

 Vysocí komisaři

 21. září 1949 – 24. červen 1950 Brian Hubert Robertson
 24. červen 1950 – 29. září 1953 Ivone Kirkpatrick
 29. září 1953 – 5. květen 1955 Frederick Millar

Odkazy

Reference

Související články 

 Okupační zóny Německa
 Okupační zóny Rakouska
 Spojenecká okupace Japonska

Externí odkazy 
 
 Mapa okupačních zón
 Mapa zemí

Okupace Německa po druhé světové válce
Kořenová zelenina

Kořenová zelenina je zelenina (v nejširším slova smyslu i skupina rostlin) pěstovaná pro své podzemní části – kořeny, hlízy nebo bulvy, které jsou využívané jako potrava či krmivo. Nejznámější a nejrozšířenější kořenovou zeleninou je mrkev, petržel kořenová, křen, atd.

Popis 
Kořenová zelenina je podzemní část rostliny, která se používá jako zelenina. Pěstuje se kvůli kořenům, kořenovým hlízám a bulvám. U některých druhů (petržel, celer) se využívají také listy (nať). Má vysokou dietetickou hodnotu a léčivé účinky na lidský organismus. Patří k nejstarším v Česku pěstovaným druhům zeleniny.
Kořenová zelenina je bohatým zdrojem vitamínů, minerálních látek, vlákniny, éterických olejů a jiných pro člověka důležitých látek. Proto je pro naši výživu nepostradatelná.

Seznam významné kořenové zeleniny

Související články 
 Listová zelenina
 Plodová zelenina
 Košťálová zelenina
 Cibulová zelenina

Externí odkazy 
 

 
Zelenina
Temperované ladění

Temperované ladění je v hudbě způsob ladění, při kterém jsou některé čisté intervaly záměrně rozladěny, aby se docílilo přesnějšího naladění intervalů jiných. 

Zavedení temperovaného ladění v 18. století bylo důsledkem potřeby modulace do vzdálených tónin na nástrojích s pevně naladěnými tóny.

Jako temperované ladění bývá dnes (ne úplně přesně) často označované rovnoměrně temperované ladění, které je v současnosti nejpoužívanějším laděním v evropské hudbě.

Nerovnoměrně temperovaná ladění 
U nerovnoměrně temperovaných ladění jsou velikosti intervalů upraveny nestejně. Každá tónina má proto odlišný zvukový charakter. Několik základních blízkých tónin zní obvykle nejlépe, u vzdálenějších bývají některé intervaly silně disonantní. Nerovnoměrně temperovaných ladění byl vytvořen velký počet, např.:

 Parejovo ladění (1482)
 Schlickovo ladění (1511)
 Grammateovo ladění (1518)
 Středotónové ladění (nejrozšířenější ladění 16.-17. století)
 Werckmeisterovo ladění (1691)
 Kirnbergerovo ladění (1766, 1771, 1779)
 Silbermannovo ladění (I., II., III.)
 Vallottiho ladění
 Youngovo ladění

Rovnoměrně temperované ladění 
U rovnoměrně temperovaného ladění jsou všechny intervaly stejného druhu (kvinty, kvarty, tercie atd) přesně stejně velké.

Externí odkazy 

 Bálint Dobozi: Vergleich verschiedener wohltemperierter Stimmungen (Porovnání různých dobře temperovaných ladění v některých Bachových skladbách - v němčině)

Související články 
 Čisté (přirozené) ladění
 Pythagorejské ladění
 Mikrotonalita

Nauka o tónech a jejich vztazích
Hudební terminologie
Ladění
Země (rozcestník)

Slovo zem či země může označovat:
Země, zeměkoule – planeta
 jiný výraz pro pevný podklad, terén, podlahu
 synonymum pro půdu, hlínu nebo humus (též zemina)
 země (plošná míra) – stará česká jednotka plošného obsahu neurčité velikosti – též polouzemě
 souš, pevnina – především v kontrastu s velkou vodní plochou
 jeden ze základních čtyř elementů ve starověké filozofii, dalšími byly oheň, voda a vzduch
 jeden ze základních pěti elementů ve starověké čínské filozofii, dalšími byly oheň, voda, dřevo, kov (resp. zlato)
státní území, stát
 v ustálených spojeních jako např.
 alpské země – může zahrnovat i alpskou část Francie a Itálie
 rozvojová země
 vyspělá země
 země (územní jednotka) – vyšší jednotka administrativního dělení státu
Mohou:
 mít určitý právní status, samostatnost, autonomii, např. spolkové země v Německu a Rakousku, země Spojeného království
 být již jen historicky podloženým pojmem, např.
 české země (Čechy, Morava, Slezsko)
 historické země v Polsku – Malopolsko, Velkopolsko, Slezsko, Halič, Varmie, Mazovsko atd. 
 být pouze neformálním územím, ani historicky neukotveným; definována např. převažujícím národem nebo územním nárokem, jako např.
 Kurdistán – země Kurdů 
 Paštunistán 
součást geografického názvu
 Nová země
 Ohňová země
 Svatá země – jiné označení pro Izrael resp. Palestinu
 Země prince Ruprechta
 Země Františka Josefa
v elektrotechnice
 uzemnění
 signálová zem
v kultuře
 Země (film) – sovětský (ukrajinský) film z roku 1930
 Země (film, 2007) – dokumentární film BBC
 Země (Hvězdná brána: Hluboký vesmír) – 7. díl 1. řady seriálu Hvězdná brána
 a řada dalších

 zemědělství a geologie
 zemina – geologický typ hornin
 půda – zemědělsky využitelná zemina
 hlína – typ zeminy

Externí odkazy
Letuchy

Letuchy (Dermoptera) jsou řád stromových plachtících savců z jihovýchodní Asie. Řád letuchy zahrnuje jedinou čeleď letuchovitých (Cynocephalidae) a pouze dva recentní druhy. Dříve se letuchám říkalo také letušky nebo kolugové.

Letuchy jsou savci velcí jako velká veverka, s relativně malou hlavou s velkýma, dopředu namířenýma očima. Nepřehlédnutelným znakem letuch je osrstěná kožní blána (patagium), která lemuje celé tělo letuch. Začíná na krku a končí na špičce ocasu, upíná se na všechny končetiny až po prsty. Letuchy mají kožní lem dokonce i mezi prsty.

Při skoku ze stromu letucha roztáhne končetiny, tím napne kožní blánu a plachtí. Letuchy jsou schopné přeplachtit vzdálenost i 130 m se ztrátou výšky pouhých 10 m. Během letu dovedou dokonale manévrovat. Letuchy jsou nejlepší plachtaři ze všech savců, ale nedokážou skutečně létat, na rozdíl od letounů.

Letuchy nemají palec postavený proti ostatním prstům. Po stromech šplhají díky ostrým drápkům.

Jsou to býložravci, živí se listy, pupeny i ovocem.

Letuchy jsou plachá, noční zvířata, obývající pralesy jihovýchodní Asie. Oba druhy jsou ohrožovány ničením jejich přirozeného prostředí, člověk je také loví pro maso a kožešinu. Jejich přirozeným nepřítelem je kriticky ohrožený orel opičí (Pithecophaga jefferyi), podle některých studií tvoří letuchy až 90 % kořisti orla.

Rozmnožování 
Letuchy jsou placentálové, ale velmi malá a nevyvinutá mláďata se rodí už po 60 dnech březosti, podobně jako u vačnatců. Prvních 6 měsíců života žijí na matčině břiše. Ta je přenáší a chrání v jakémsi vaku, který vytvoří stočením ocasu a létací blány. Mláďata rostou velmi pomalu, teprve ve dvou nebo třech letech dorostou do plné velikosti.

Systém letuch 
Z recentních řádů jsou letuchy příbuzné tanám a primátům. Původně morfologické studie naznačovaly, že by mohly být příbuzné i kaloňům, genetické studie však toto vyvracejí.

 řád letuchy (Dermoptera)
 čeleď letuchovití (Cynocephalidae)
 rod Cynocephalus
 letucha filipínská (Cynocephalus volans)
 rod Galeopterus
 letucha malajská (Cynocephalus variegatus)
 † rod Dermotherium
 † Dermotherium major
 † Dermotherium chimaera

Externí odkazy
Histologie

Histologie (z řečtiny: histos = tkáň, logos = nauka) je vědní disciplína, která se zabývá studiem mikroskopické struktury živočišných tkání (rostlinné tkáně – pletiva – jsou také zkoumány histologicky) a orgánů mnohobuněčných organismů. Je předmětem studia na přírodovědeckých a lékařských fakultách.

Zařazení a rozdělení histologie 
 biologie
 morfologie
 histologie
 cytologie – nauka o buňce
 obecná histologie – nauka o tkáních
 speciální histologie (mikroskopická anatomie)
 histotechnologie

Z praktických důvodů se rozděluje na obecnou a speciální histologii. Obecná histologie je nauka o struktuře základních typů tkání. Je k ní přiřazována rovněž cytologie – nauka o buňce. Speciální histologie, jinak také mikroskopická anatomie je věda studující mikroskopickou stavbu jednotlivých orgánů.

Příbuzné a související obory:
 buněčná biologie – studuje struktury menší než buňka, hlavně organely v buňce
 histopatologie – mikroskopická struktura nemocných tkání a orgánů. Je důležitým nástrojem patologické anatomie.
 histochemie – chemické pochody probíhající v tkáních
 imunohistochemie – využívá antigeny a protilátky na bližší poznání struktur
 anatomie – struktura orgánů a orgánových soustav
 morfologie – studuje celé organismy

Histologické techniky 
Rozvoj histologie by nebyl možný bez vynálezu světelného mikroskopu; v současnosti je získávání dalších poznatků umožněno díky mikroskopům elektronovým. S rozvojem histologie muselo dojít i k vytvoření a zdokonalování mnoha technik fixace a barvení vzorků. Živočišné tkáně totiž nelze zkoumat v nativním stavu, rozkladné procesy, které začínají prakticky ihned po smrti buňky, totiž nenávratně ničí původní strukturu tkáně.

Odborníci trénovaní v histologických technikách, řezání a barvení tkání jsou histologičtí technologové (anglicky Histologic Technicians, HT). Jejich oborem je histotechnologie.

Histologický artefakt je struktura, která chybí v živých tkáních, ale objevila se během přípravy histologického preparátu. Např. během barvení, montování v entellanu, apod. Histologický technolog se vždy snaží vznik artefaktů minimalizovat.

Využití 
V medicíně našla histologie své využití při zkoumání patologických změn tkáně (zhoubné bujení). Pomocí histochemických technik lze prokázat přítomnost látek (např. enzymů) v buňkách a tkáních a lépe tak porozumět chemickým procesů v živém organismu.

Související články 
 buňka
 pletivo
 tkáň
 barvení (biologie)
 apoptóza
 biopsie
 mikroskopické preparáty

Externí odkazy

Atlasy 
 Atlas histologických technik
 Histologický atlas MedAtlas
 Atlas histologie LF UP
  Histology
  Internet Atlas of Histology

Ústavy 
 Ústav histologie a embryologie LF UP v Olomouci 
 CBO - Oddělení histologie a embryologie 3. lékařské fakulty v Praze
 Ústav histologie a embryologie (Lékařská fakulta v Plzni, Univerzita Karlova v Praze) 
 Ústav anatomie, histologie a embryologie  Fakulty veterinárního lékařství VFU Brno
 Ústav histologie a embryologie MU v Brně - Lékařská fakulta

Ostatní 
 Histologie močového měchýře
 Česká společnost histologických laborantů
 Kategorie:Histologie na Medik.cz
  Imunohistologické metody
Veněra 5

Veněra 5 (rusky: Венера-5) byla sonda ze sovětského programu Veněra na výzkum Venuše.
Odstartovala z kosmodromu Bajkonur 5. ledna 1969 v 06:28:00 UTC. Dodatečně získala označení dle katalogu COSPAR 1969-001A.

Konstrukce 
Byla podobná své předchůdkyni Veněře 4, ale byla mohutnější. Její hmotnost byla 1130 kg. Přistávací pouzdro s řadou vědeckých přístrojů mělo hmotnost 405 kg. Sonda nesla také medailón se znakem SSSR a basreliéf s V.I. Leninem na noční straně Venuše.

Průběh letu 
Raketa sondu vynesla na oběžnou dráhu Země. Asi hodinu a půl po startu, při letu nad Afrikou v 07:51 UTC, se Veněra 5 dostala na meziplanetární dráhu díky zapálení posledního stupně nosné rakety (někdy označovaný jako startovací plošina Ťaželyj Sputnik (69-001C) a směřovala k Venuši, aby získala atmosférická data. Během letu 14.3.1969 upravila svou dráhu malou korekcí, přidáním své rychlosti o 9,2 metrů/sec. Když dosáhla atmosféry Venuše na její noční straně, vypustila přistávací pouzdro. Během sestupu k povrchu Venuše byl otevřen padák, který snížil rychlost klesání. 16. května 1969 během snášení na padáku po 53 minut přenášela data o Venušině atmosféře. Naměřené hodnoty udávaly postupný růst teploty na 250 stupňů, tlak postupně stoupal až na 2,7 MPa. To byl také okamžik, kdy pevnost pouzdra další let nevydržela.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Space 40 - katalog družic a kosmických sond

Veněra 05
Kosmonautika v roce 1969
Africké hospodářské společenství

Africké hospodářské společenství (AHS) je odrazem snah afrických vůdců o sblížení jednotlivých ekonomik Afriky. Od šedesátých let, kdy došlo k osamostatnění většiny afrických států se postupně objevovaly oblastní integrační sdružení; konečným cílem ovšem bylo sjednotit všechny tyto trhy v jednu panafrickou hospodářskou unii.

Vývoj 

Prvním výraznější krok k uskutečnění daného cíle byl Akční plán z Lagosu z roku 1980. Na základě tohoto dokumentu bylo AHS ustaveno v červnu 1991 na vrcholné schůzce Organizace africké jednoty v nigerijské Abuje. Od května 1994, kdy po ratifikaci dostatečným počtem států vstoupila smlouva z Abuji v platnost, tedy souběžně pracuje OAJ a AHS obdobně jako dlouhou dobu koexistovaly tři integrační svazky Evropských společenství (ESUO, EHS, EURATOM). Jihoafrická republika se ke smlouvě připojila až 10. října 1997. Po nahrazení OAJ Africkou unií AHS koexistuje s AU, často se uvádí zkratka AEC/AU pro vyjádření celé šíře současné panafrické integrace.

Cíle a nástroje 
Hlavním cílem AHS je sjednocení afrických trhů, podpora samostatnosti a soběstačnosti africké ekonomiky, mobilita a rozvoj lidských zdrojů. Dalším obecným cílem je zvýšení životní úrovně Afričanů.

Daných cílů má společenství dosíci postupným vývojem obnášejícím zejména propojení již existujících oblastních integračních celků, jako jsou:

 Svaz arabského Maghrebu (SAM)
 Hospodářské společenství států střední Afriky (HSSSA)
 Hospodářské společenství západoafrických států (HSZS)
 Jihoafrické rozvojové společenství (JARS)
 Společný trh pro Východní a Jižní Afriku (STVJA)
 Mezivládní úřad pro rozvoj
 Východoafrické společenství

Fáze vzniku 

Smlouva z Abuji měla být implementována v 6 fázích v průběhu 34 let (tj. do r. 2028):

 upevnění existujících oblastních hospodářských svazků a vytvoření nových tam, kde je třeba (5 let)
 stabilizace celních a necelních překážek obchodu a postupná dílčí integrace v oblasti obchodu, zemědělství, průmyslu, komunikací atp. harmonizace činnosti oblastních svazků (regionálních sdružení) (8 let)
 vytvoření zóny volného obchodu a celní unie v každém oblastním sdružení (10 let)
 koordinace a harmonizace celních a necelních překážek obchodu mezi jednotlivými oblastními sdruženími (2 roky)
 vznik afrického společného trhu a společných politik (4 roky)
 integrace ve všech sektorech, založení Africké ústřední banky a jednotně africké měny, vznik hospodářské a měnové unie, vznik Panafrického parlamentu a uskutečnění prvních všeobecných voleb (5 let)

Ústředním orgánem AHS je Hospodářská a sociální rada, jíž jsou podřízeny zvláštní technické komise.

Související články 
 Africká unie
 NEPAD

Africká integrace
Vorkuta

Vorkuta () je padesátitisícové ruské město ležící za polárním kruhem na nejzazším severovýchodě evropské části země v republice Komi. Jedná se o nejvýchodněji položené evropské město a současně jedno z nejchladnějších měst na celém kontinentu. Ve 30. až 50. letech 20. století se zde nacházel Tábor Vorkuta, největší gulag evropské části Ruska.

Dějiny 
Název města pochází z něnečtiny; byl odvozen od názvu místní řeky odkazujícího k oblasti „oplývající medvědy“.

Sovětská éra 
Náleziště uhlií byla definitivně obsazeba Rudou armádou v roce 1919. Již od 19. století se vědělo o okolních bohatých nalezištích uhlí, jehož těžba pak započala po Ruské občanské válce.

V roce 1943 se Vorkuta se oficiálně stala městem. V 50. letech se sem za prací v dolech začalo dobrovolně stěhovat mnoho mladých lidí z celého Ruska, které motivovaly zdejší výrazně lepší platy a tedy možnost lepšího života. Svého vrcholu dosáhlo město počátkem 90. let, kdy počet obyvatel dosáhl 117 000 (1991).

Vorkutlag 

V roce 1932 zde vznikl koncetrační tábor Vorkutlag. Vězni z tábora postavili do něj nejprve železniční trať 1000 km dlouhou z města Kotlas. Při teplotách v zimě klesajících pod −50 °C se Vorkuta stala jedním z nejobávanějších lágrů – při pracích v dolech, stavbě města a do něj vedoucích železničních tratí zahynuly desetitisíce vězňů.

Současnost 
Po rozpadu Sovětského svazu se město i jeho okolí začalo postupně vylidňovat, obyvatelé se začali stěhovat do jižněji položených ruských měst, v návaznosti na to se začala omezovat občanská vybavenost a počet obyvatel setrvale klesal až na současných 58 133 (2017). Dnes je část města vylidněná a v jeho okolí se nachází několik dalších zcela vylidněných osad, dřívějších obydlí těžebního personálu. Podle některých zdrojů je Vorkuta jedním z nejrychleji vymírajících měst v Rusku.

Dnes zde probíhá nerentabilní těžba uhlí a perspektivní těžba ropy a zemního plynu.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Města v Komi
Sídla za severním polárním kruhem
Gulag
Hosius z Córdoby

Hosius z Córdoby (257 v římské provincii Hispania – 357/358/359 v Córdobě), někdy též přepisován Osius, byl biskup, který předsedal Prvnímu nikajskému koncilu roku 325.

Nic neznáme o jeho mládí. Roku 296 byl vysvěcen na biskupa. Během pronásledování za císaře Maximiniana byl mučen a zařadil se tak mezi vyznavače církve. Panuje jistota o jeho účasti na synodě v Elviře roku 306. Mezi lety 312 až 326 sloužil Hosius jako poradce na dvoře Konstantinově. Císař jej roku 324 vyslal jako legáta na Východ, kde měl za úkol ukončit rozepře ohledně ariánské kontroverze. Na konci roku předsedal místní synodě v Alexandrii a následujícího roku na provinční synodě v Antiochii. V létě téhož roku pak předsedal prvnímu z koncilů, které církev považuje za ekumenické, totiž v Nikaji, kde ovlivnil debatu o shodě na pojmu homoúsios.

Roku 342/343 předsedal Hosius synodě v Serdice (dnešní Sofia), kde podnítil vznik vícero kánonů, mezi nimi kánon, jenž stanovil, že nejvyšší odvolací instancí v církvi je církev římská.

V letech 353 až 356 vzdoroval plánům císaře Constantia II. přimět západní biskupy k odsouzení alexandrijského biskupa Atanáše, stoupence nikajského vyznání; v tomto období zaslal císaři list, v němž odsuzuje jeho vměšování do záležitostí církve. Byl proto roku 356 povolán ke dvoru v Sirmiu a držen zde celý rok jako vězeň. Zde byl zlomen jeho odpor a Hosius podepsal silně ariánskou formuli (357), díky tomuto podpisu se směl navrátit do své diecéze. Synoda hispánských biskupů Hosia za toto počínání odsoudila a nařídila, aby Hosiovo jméno nebylo zapsáno v diptyších córdobské církve. Hosius před svou smrtí svůj podpis pod sirmijskou formulí odvolal.

Řekové dnes uctívají Hosia jako svatého, avšak západní církev jej dodnes nepojala do svého martyrologia.

Externí odkazy 
 

Muži
Starověcí Římané
Biskupové starověku
Století lidé
Španělští biskupové
Narození ve 3. století
Úmrtí ve 4. století
Úmrtí v Córdobě (Španělsko)
Narození v Córdobě (Španělsko)
Diptych

Pojem diptych (z řec. δίπτυχος diptychos dvojitý) označuje:
 Diptych (tabulka) – písařská tabulka používaná od starověku až do vrcholného středověku složená ze dvou destiček
 Diptych (umění) – v dějinách umění vyřezávaný či malovaný dvoudílný oltářní obraz (srov. též triptych, polyptych).

podobné
 Diptychon (liturgie) – v liturgii křesťanských církví (zejména pravoslavných) soupis jmen osob zmiňovaných během bohoslužby
 Diptychon (hudba) – dvoudílné hudební dílo
Homoúsián

Homoúsián je v křesťanství stoupencem vyznání víry Prvního nikajského koncilu roku 325. Toto vyznání a slovo homoúsios, „soupodstatný“, vyjadřuje víru, že Bůh Syn a Bůh Otec mají tutéž podstatu. Koncil, jemuž předsedal córdobský biskup Hosius, se nakonec shodl na společném vyznání víry a odsoudil Areia (Aria), stoupence opačného názoru – že totiž Ježíš Kristus nebyl bůh, ale pouze člověk. Koncilu se nepodařilo diskusi v církvi ukončit, ta trvala až do konce 4. století. V dějinách církve se proto mluví o stoupencích nauky Nikajského koncilu ve 4. století jakožto o homoúsiánech.

Související články 
 Homoúsios
 První nikajský koncil
 Nicejsko-konstantinopolské vyznání

Teologie
Dějiny křesťanství
Pašmína

Pašmína je ušlechtilá forma kašmíru. Název pochází z perštiny (پشمینه‎ 'pašmina'), v níž označuje vlněnou látku.

Vlákna na pašmínové výrobky 
Pašmína se získává ze srsti tibetských koz (čiang-ra) česáním (kartáčováním) nebo sběrem vláken zachycených na keřích a na pastvině. Vlákna z podsady (asi 70 % celkového obsahu srsti) mají průměr menší než 15 µm, tj. asi 5krát tenčí než lidské vlasy. Kozy poskytují každá 100 až 300 gramů srsti za rok, kvalita srsti závisí na nadmořské výšce, v níž kozy žijí – ve vyšších polohách poskytují kvalitnější vlnu s lepší izolační schopností.

Textilní zpracování

Výroba příze 
Odchlupení se provádí ručně, na 50 g vláken je nutných 8 hodin práce, výtěžnost cca 35 % váhy surového rouna. Tuk a nečistoty se odstraňují potíráním malých chomáčků vláken rýžovou moučkou.

Chomáčky pak zjemňuje přadlena mezi prsty, zakrucuje, druží a navíjí na vřeteno kolovratu.

Informace o vlastnostech příze nebyly dosud zveřejněny. Z pokusů je známo, že se kvůli nízké pevnosti nechají pašmínové příze sotva zpracovat na mechanických tkacích strojích a na ručních stavech se tkají jemné šály jen ze skaných pašmínových přízí, např. ze 14 tex x 2.

Výroba a zpracování tkaniny 
Na tkalcovských stavech se protahuje ručně útek mezi osnovními nitěmi navinutý na malých cívkách. Typický kašmírový šál má 30–36 osnovních a 30–48 (výjimečně až 87) útkových nití na cm v keprové vazbě.

První informace o rozsahu výroby se dostaly na veřejnost teprve koncem 18. století, kdy bylo zaznamenáno 16 000 tkalcovských stavů. Na začátku 20. století výroba téměř zanikla, k určitému oživení došlo pak po zavedení výroby šálů s výšivkami. V roce 2004 se odhadoval počet tkalců v Kašmíru na 3000 až 3500, při čemž tkaní jednoho šálu trvá jeden až dva týdny. Dodávky pašmínové vlny v přepočtu na šály z čisté pašmíny dávaly 65 000 kusů ročně (při výrobě směsí s jinými materiály se jedná o vyšší množství).

V Kašmíru se zabývá asi 40 000 žen vyšíváním, asi 10 % z nich ovládá velmi jemný tzv. sozani steh na šálech z čisté pašmíny. Alternativně se tkaniny také potiskují (dřevěným válcem). Většina výrobců šálů je ekonomicky závislá na obchodnících, kteří organizují a financují několikatýdenní proces výroby od pastviny až po hotový šál s výšivkami.

Použití 
Z tkanin se zhotovují zejména šály a šerpy.
 
Standardní velikost šálu se udává s 260 × 91 cm a váha 80–100 g/m2, pánský šál (nebo šerpa) měří 274 × 137 cm. V roce 2000 se v USA prodávaly v maloobchodě jednobarevné šály až za 2500 USD, šály s výšivkami po celé ploše až 6500 USD 

S označením Pashmina (nebo pašmína) se stále častěji nabízejí tkaniny ze směsi kašmír/hedvábí (70/30). Protože to není chráněná obchodní značka, mohou se pod tímto jménem v obchodě vyskytnout také zcela podřadné výrobky. 

Pašmíně blízká je její napodobenina nazývaná pattű, která však obsahuje směs vlny a bavlny. Jinou podobnou látkou vyráběnou v téže oblasti je tzv. namda, plst z bílé vlny vyšívaná hedvábím.

Podrobná analýza trhu s pašmínou v roce 2015 se dá zakoupit za 2800 USD.

Reference

Externí odkazy 
 
 Kašmír – Pašmína – vlna nebo ručně tkaný šál?

Textilní vlákna
Textilní živočišná vlákna
Kašmírská koza

Kašmírská koza je nenáročné plemeno kozy domácí, z jejíž vlny se získává známý kašmír. Kromě tohoto plemene se k produkci kašmírské vlny chovají i další, příbuzná plemena koz.

Popis 
Kašmírská příze se dostala do Evropy a USA poprvé z Kašmíru, samotné plemeno však vzniklo někde ve střední Asii, možná i v Himálaji. Jsou to velmi nenáročné, odolné kozy, které mohou být celoročně na pastvě. Uši kašmírské kozy jsou dlouhé a svislé, bílá nebo černá srst je tvořena rovnými hrubými pesíky a velmi dlouhou, velmi jemnou a podsadou.

Kašmírská vlna se však dnes získává i v jiných oblastech jako např. v Íránu, Číně, Indii, velké chovy existují i v Austrálii a na Novém Zélandu atd. Aklimatizace kašmírských koz je obtížná a v jiných podmínkách neposkytují vlnu požadované kvality, uplatňují se tedy spíše jako kombinované plemeno, v podmínkách ČR se chová pro maso.

K získání vláken pro výrobu kašmírské vlny se srst kozy na jaře, když líná, vyčesává (v Íránu stříhá). Produkce vlny činí 200 – 400 g za rok, u kozlů až 500 g.

Vzhledem k tomu, že aklimatizace Kašmírské kozy nebyla v Evropě příliš úspěšná, lze se s ní v České republice setkat hlavně v zoologických zahradách. Vidět ji lze například v Zoo Olomouc, v Zooparku Vyškov, v Zooparku Chomutov nebo v Zoo Tábor.

Odkazy

Literatura 
 FALTOVÁ, Milena, a kol Chov koz 1. vyd. Praha: Nakladatelství Brázda, s.r.o., 2000, 192 s. .

Reference

Externí odkazy 
 
 Koza v ZOO Olomouc

Plemena koz z Pákistánu
Zajícovci

Zajícovci (Lagomorpha; dříve též dvojitozubci, duplicidentata) jsou řádem savců obsahujícím čeleď pišťuchovití a zajícovití.

Charakteristika 
Zajícovci žijí na všech kontinentech kromě Antarktidy, přičemž do Austrálie a na mnohá další místa byli zavlečeni člověkem. Všechny druhy žijí na zemi a jsou býložravé.

Druhy z řádu zajícovců se nápadně podobají hlodavcům (Rodentia) a také do 20. století byli řazeni jako nadčeleď řádu hlodavců. Dnes jsou obvykle řazeni zvlášť, avšak jako hlodavcům blízce příbuzní (společný taxon zajícovců s hlodavci se nazývá Glires). Řád zajícovců byl vytvořen v roce 1945, poté, co byli králíci, zajíci a pišťuchy definitivně odštěpeni od řádu hlodavců.

Popis 
Zajíci připomínají velké hlodavce se zakrnělým nebo velmi krátkým ocasem. Podobně jako hlodavci mají dobře vyvinuté hypselodontní řezáky, které jim rostou po celý život. Řezáky jsou pokryté sklovinou po celém povrchu zubu (na rozdíl od hlodavčích řezáků, které mají sklovinu pouze na předním povrchu). Druhý pár řezáků se skrývá za prvními zuby, čímž se zajícovci také liší od hlodavců.

Kromě utváření dentice (chrupu) mají zajíci společný ještě jeden znak – jejich šourek je umístěn před penisem. Takové uspořádání se vyskytuje pouze u zajíců a vačnatců.

Všichni zajícovci jsou typickými býložravci a tomu mají také přizpůsobenou trávicí soustavu s nadměrně velkým slepým střevem. Protože neumějí dokonale trávit vlákninu (jsou tzv. monogastry), nemohou z potravy vytěžit všechny potřebné látky. Proto se u nich vyvinula tzv. cékotrofie – zvířata požírají natráveninu z vlastního tlustého a slepého střeva bohatou na živiny a vitamíny. Tyto prvotní výkaly projdou znovu celým zažívacím procesem, a zvířata tak získávají z potravy maximum stavebních látek (pozor, nezaměňovat s koprofágií).

Chov 
Divoce žijící příbuzné druhy lze v zajetí těžko chovat.
Jiná situace je u domácích plemen králíka, jehož divokým předkem je králík divoký, který byl domestikován již v období starověku. Některá původní plemena králíků zůstávají v chovech drobnochovatelů, kteří je udržují jako genetické zdroje.
Zástupci čeledi pišťuchovití (Ochotonidae) jsou téměř všichni ohroženými druhy a jejich chov v zajetí je vzácný. Jako jediná z pišťuch se vyskytuje i na území Evropy pišťucha stepní (Ochotona pusilla).

Z čeledi zajícovitých (Leporidae) je např. velmi těžké chovat v zajetí evropského zajíce polního. V zoo po celém světě se chová omezeně jen několik druhů zajíců – zajíc japonský (Lepus brachyurus), zajíc tmavoocasý (Lepus californicus).

Zajíci mají výraznou rozmnožovací schopnost a v prostředí bez přirozených nepřátel se rychle stanou invazním druhem. Zajícovci se nevyvinuli z hmyzožravců, nýbrž z prakopytníků.

Pohyb 
Zajícovci jsou obvykle velmi dobrými běžci a skokany. Druhy jako zajíc polní dokážou běžet rychlostí kolem 55 km/h a dělají skoky dlouhé až kolem pěti metrů.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Robert J. Asher, Martin R. Smith, Aime Rankin and Robert J. Emry (2019). Congruence, fossils and the evolutionary tree of rodents and lagomorphs. Royal Society Open Science 6(7): 190387. doi: http://dx.doi.org/10.1098/rsos.190387

Externí odkazy
Seraf

Seraf ( שָׂרָף saraf, plurál שְׂרָפִים serafim) je jeden z řádů nebeských bytostí, o nichž se zmiňuje Starý zákon, konkrétně kniha Izajáš. Přes představy pozdního židovství se ze serafů stal v křesťanství jeden z řádů andělů tzv. kůrů.

Ve středověké teologii, vycházející především z díla mystika 6. století, Pseudo-Dionýsia Areopagity, tvoří serafové neboli serafíni v hierarchii andělů nejvyšší andělský kůr patřící do první trojice andělských kůrů. Chápou se jako ochránci Božího trůnu, kteří podle Iz 6,3 neustále zpívají Bohu chvalozpěvy: „Svatý, svatý, svatý Pán, Bůh zástupů! Nebe i země jsou plny tvé slávy.“ Tento zpěv se nazývá též hebrejsky Kádóš či řecky trisagion. Podle křesťanské teologie jsou serafové bytosti z čistého světla, jejichž světlo a žár jsou tak prudké, že by smrtelné bytosti v mžiku sežehlo. Spolu s cherubíny a trůny jsou tyto andělské bytosti nejblíže samotného Boha, tedy v Sedmém nebi přímo u božího trůnu. Jejich název je spojen se slovem, které evokuje hoření či žhavost – proto jsou i oni spojováni s ohněm, který symbolicky znázorňuje jak očistu, tak lásku. Bývají znázorňováni se šesti zářivými křídly (dvěma si zakrývají tvář, dvěma nohy a posledním párem se pohybují). Jejich základním posláním je vstřebávat a odrážet božské světlo dalším andělským kůrům.

Serafové podle klasického výčtu  

 Michael
 Serafiel
 Gabriel
 Metatron
 Uriel
 Nathanael
 Jehoel
 Chamuel (Šemuel)
 Azrael
 Lucifer (před svým pádem)

V umění se o serafech zmiňuje např. známá symbolistická báseň Havran Edgara Allana Poea.

Související články 

 Angelologie

Externí odkazy 

 

Andělé
Statek

Statek v ekonomické teorii označuje cokoliv, co zvyšuje užitek. Výjimku tvoří tzv. nežádoucí statek, který užitek snižuje. Statkem nemusí být pouze fyzický objekt, mezi statky se počítají také služby.

Statkem nelze chápat pouze určitý objekt, ale celou skupinu činností a objektů s tím spojenou. Například voda, protože voda v řekách je statek volný (viz níže). Na druhou stranu voda z kohoutku už volný statek není – obsahuje v sobě i služby: je pitná, je k dispozici, kdykoliv otočíme kohoutkem, je tam, kde ji chceme mít. Takový statek už není statek volný, ale statek vzácný. Za něj jsou lidé ochotni platit.

Ekonomická teorie člení statky podle různých kritérií (měřítek):

Podle vzácnosti:
 vzácný – statku je omezené množství, spotřebitelé jsou ochotni za ně platit; většina statků
 volný – statek volně k dispozici

Podle vlivu spotřeby statku na užitek spotřebitele:
 žádoucí – spotřeba statku zvyšuje užitek spotřebitele
 nežádoucí – spotřeba statku snižuje užitek spotřebitele
 lhostejný – spotřeba statku nemá vliv na užitek spotřebitele

Podle vlivu změny důchodu spotřebitele na výši spotřeby:
 normální – s růstem důchodu je poptáváno větší množství statku
 luxusní – růst poptávky po statku je větší než růst důchodu
 nezbytný – růst poptávky po statku je menší než růst důchodu
 méněcenný – s růstem důchodu klesá poptávané množství statku

Podle možnosti vyloučit ze spotřeby a rivality statku:
 veřejný – statek, který se se spotřebou dalších jednotek nezmenšuje a z jehož spotřeby je obtížné vyloučit spotřebitele (např. národní obrana)
 soukromý – statek, který nemá ani jednu vlastnost veřejného statku
 smíšený – statek, který má pouze jednu vlastnost veřejného statku

Podle přítomnosti tržní ceny jako alokačního mechanismu:
 tržní - cena je výsledkem interakce mezi nabídkou a poptávkou, bez intervencí státu
 polotržní - procházejí trhem, ale cena je ovlivněna různými státními intervencemi
 netržní - neprocházejí trhem, cena je stanovena uměle, rozhoduje o nich stát

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

Mikroekonomie
Cherub

Cherub (hebrejsky כְּרוּב keruv; plurál כְּרוּבִים kruvim, odtud řecká zkomolenina a následné nesprávné pojmenování cherubín) je druh nebeské bytosti, andělů, o nichž se zmiňuje Bible především ve své starozákonní části. Slovo „cherub“ zřejmě pochází z babylónského slova karabu (akkadské kuribu, „požehnaný“, „prosperující“), které označuje služebníky bohů, kteří jim slouží jako rádcové a prostředníci. Někteří spojují vznik slova se slovem kirabu, jménem asyrského božstva v podobě okřídleného býka. Je možné, že ze slova vzniklo řecké γρύψ gryps (název bájného ptáka). V nejstarších starozákonních textech, především v některých žalmech, se objevuje archaické označení Boha jako toho, jenž „sedí na cherubech“ (יּושֶׁב הַכְּרוּבִים, jošev ha-kruvim) nebo jenž „jede na cherubu“ (רוֹכֵב עַל כְּרוּב, rochev al keruv).  V těchto případech cherubové představují Boží trůn či snad i jeho válečný vůz, tzv. merkavu.

Bible obvykle popisuje cheruby jako okřídlené bytosti s lidskými a zvířecími charakteristikami. V knize Genesis chrání cherubové cestu ke stromu života na východ od Edenu s plamenným mečem.

Podle knihy Exodus byla zpodobení cherubů též na vnitřní plátěné pokrývce stanu setkávání a oponě oddělující nejsvětější část svatyně. Ve stanu setkávání a později i v Šalomounově chrámu chránily sochy dvou cherubů, kteří byli vytepáni z jednoho kusu zlata jako součást víka, archu úmluvy. Ta stála ve velesvatyni, kde přebývala Šechina - Boží přítomnost. Mojžíš na tomto místě hovořil s Bohem jako by s ním mluvil tváří v tvář, a i pozdější proroci, jako byl například Samuel, dosahovali nejvyšších úrovní mystické zkušenosti při „meditaci nad archou, která byla místem cherubů.“

Prorok Ezechiel popisuje vidění, v němž měli cherubové zvláštní vzhled – každý cherub měl čtyři tváře, nohy rovné s chodidly býčka  a na stranách těla měl křídla, pod nimiž bylo něco podobného lidské ruce. Cherubové se podle Ezechielovy vize neotáčeli, ale stáli přímo jako kola cherubského vozu.

Maimonides z deseti stupňů andělského stavu, přisuzuje cherubům deváté místo. I v křesťanské středověké teologii patří cherubové mezi nejvyšší řády v hierarchii andělů, společně se serafy. Křesťané v zobrazení cherubů se čtyřmi tvářemi spatřují čtyři evangelisty. Umění často zobrazuje cheruby jako děti, zvláště v podání renesančních sochařů a malířů, např. Raffaela.

Odkazy 


Reference

Související články 
 Cherubínská píseň

Externí odkazy 
 

Andělé