alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Daugava

Daugava, také zvaná Západní Dvina, (, , , , , , ) je řeka pramenící ve Valdajské vrchovině v Rusku (Tverská, Smolenská oblast). Protéká Běloruskem (Vitebská oblast) a ústí do Rižského zálivu Baltského moře v Lotyšsku. Je 1020 km dlouhá (z toho 352 km v Lotyšsku). Povodí má rozlohu 87 900 km².

Průběh toku 

Pramení na Valdajské vysočině v nadmořské výšce 221 m západně od pramenů Volhy. Charakteristické pro reliéf povodí řeky je střídání přibližně stejně velkých vysočin (Vitebská, Haradocká, Latgalská, Vidzemská) a širokých nížin (Polacká, Východolotyšská, Středolotyšská). Celé povodí se nachází v oblasti nadbytečných srážek. Řeka začíná jako mělký potok, který protéká jezera Dvinec a Ochvat-Žadanje. Poté se rozšiřuje až na 15 m a teče v hlubokém říčním údolí mezi strmými břehy. Tento charakter si dolina zachovává téměř po celé délce toku, pouze ve vzdálenosti 150 km od pramene je na krátkém úseku málo výrazná v místech, kde protéká jezery Luka a Kalakuckým. Také v přímořské rovině teče mezi nízkými břehy. V korytě se vyskytují četné peřeje, které souvisejí se shluky balvanů a s dolomity vystupujícími na povrch. Na dolním toku se řeka rozvětvuje na ramena. Oblast ústí představuje erozivní deltu, která je dlouhá přibližně 35 km. Při ústí do Rižského zálivu vytváří řeka pod vodou práh.

Přítoky 
 zleva – Meža, Kasplja, Lučesa, Ulla, Diena
 zprava – Toropa, Drissa, Saryanka, Dubna, Ajviekste, Ogre

Vodní režim 
Zdroj vody je smíšený s převahou sněhového a s velkým zastoupením podzemního. Nejvyšší vodnosti dosahuje na jaře od konce března do začátku června. V létě voda opadá, ale díky dešťům může docházet k občasným povodním, které jsou s příchodem podzimu častější. V zimě je vody v řece méně, ale v důsledku oteplení může dojít k povodním i v tomto ročním období. Průměrný roční průtok vody v ústí činí 700 m³/s. Ledová pokrývka je na řece od prosince do března.

Osídlení 
Na řece byly vybudovány Pljavinská, Ķegumská a Rižská vodní elektrárna. Vodní doprava je možná na oddělených úsecích. Řeka je spojena Berezinským kanálem s řekou Berezinou a s Dněprem. Větší města, jimiž protéká, jsou: Veliž (Rusko), Vitebsk, Polock (Bělorusko), Daugavpils, Jēkabpils a Riga (Lotyšsko). Riga leží v ústí a je zároveň námořním přístavem.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
 

Řeky protínající bělorusko-lotyšskou státní hranici
Vodstvo tvořící bělorusko-lotyšskou státní hranici
Řeky protínající bělorusko-ruskou státní hranici
Vodstvo tvořící bělorusko-ruskou státní hranici
Řeky ve Tverské oblasti
Řeky ve Smolenské oblasti
Řeky ve Vitebské oblasti
Řeky v Lotyšsku
Přítoky Rižského zálivu
Povodí Daugavy
Indiánské léto

Indiánské léto může označovat:

 Indiánské léto (období) – tzv. "indian summer", je déletrvající suché, slunečné, teplé a málo větrné počasí na konci podzimu; nastává na severoamerickém kontinentu. Babí léto na rozdíl od indiánského nastává na konci léta na evropském kontinentu a není tedy synonymem.

knihy
 Indiánské léto (sbírka) – sbírka črt Ludvíka Aškenazyho ze Spojených států (1956)
 Indiánské léto (Vinnetou) – český název jednoho z dílů Vinnetoua spisovatele Karla Maye
 Indiánské léto (román) – román Aleny Vrbové z r. 1986. Česká kunsthistorička navštíví v 60. letech svou přítelkyni, emigrovavší před válkou do New Yorku, a prožije milostné vzplanutí s jejím synem, který umírá na leukémii, již získal při nehodě ve výzkumu jaderných zbraní.

filmy
 Indiánské léto (film) – autorský film Saši Gedeona
 Indiánské léto (dokumentární film) – dlouhometrážní dokumentární film o Kanadě z roku 1968, režie Rudolf Krejčík

Externí odkazy 
 Indian summer na etymonline.com
Babí léto

Babí léto (též označované jako pozdní léto nebo Svatováclavské léto) je označení déletrvajícího suchého, slunečného, teplého a málo větrného počasí na začátku (astronomického) podzimu, na konci září nebo v říjnu; tento podnebný jev nastává na evropském kontinentu.

Na severoamerickém kontinentu se vyskytuje podobný jev nazývaný Indiánské léto. To ale nastává na konci podzimu a ne léta.

Babí léto bývá charakterizováno obdobím suchého, málo větrného, slunného a přes den velmi teplého počasí. Noci ale bývají již poměrně chladné (nezřídka s ranními mrazíky) a častěji se k ránu vytvářejí radiační mlhy, které se s postupujícím podzimem udržují po větší část dne. Příčinou babího léta je rozsáhlá tlaková výše, která v podzimním období setrvává nad střední a jihovýchodní Evropou. Podle klimatologů se průměrně vyskytuje v období od 21. září do 2. října. Proto je někdy v Česku nazýváno létem svatého Václava (svátek 28. září). Délka trvání tohoto příjemného podzimního počasí je v jednotlivých letech velice rozdílná. Například v roce 1959 trvalo babí léto téměř 7 týdnů, zatímco v některých letech není téměř zřetelné. Někdy je za babí léto nesprávně označované i období mariánského léta, které ale přichází v první polovině září (ještě v době astronomického léta).

Babí léto je jednou ze singularit v ročním průběhu počasí ve střední Evropě. Singularitou je zde myšlena poměrně pravidelná odchylka od celkového trendu počasí, podmíněná zvýšeným výskytem určitých povětrnostních situací v dané části roku. V tomto smyslu jde tedy o jev víceméně přesně vázaný na určité kalendářní období. Některé jsou zachyceny i v lidových pranostikách.

Během babího léta lze často pozorovat volně se vznášející pavučiny drobných pavouků, které lidem v minulosti připomínaly šedé „babské“ vlasy. Odtud zřejmě pochází i název tohoto období, přestože význam není jistý. Další možné varianty mohou pocházet z faktu, že je chladnější počasí než v létě – jakési „zestárlé“ léto, které už není v nejlepší kondici, nebo podle Plejád (lidově „Baby“) – otevřených hvězdokup v souhvězdí Býka, které jsou vidět na obloze právě v tomto období. Pro babí léto se dříve také používaly názvy „podletí“ či „podjeseň“.

Ve střední Evropě patří k nejznámějším singularitám medardovské počasí, vánoční obleva a babí léto.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 

Počasí
Roční období
Jean-Pierre Raffarin

Jean-Pierre Raffarin (* 4. srpna 1948 Poitiers) je francouzský konzervativní politik a senátor za departement Vienne.

Biografie 
Absolvoval Obchodní školu v Paříži a také práva. V letech 1988–1995 byl poslancem Evropského parlamentu, v letech 1995–1997 ministrem pro malé a střední podniky a od 6. května 2002 do 31. května 2005 francouzským premiérem. Rezignoval vzápětí poté, co Francouzi zamítli v referendu návrh Evropské ústavní smlouvy.

V letech 2011 až 2014 byl místopředsedou Senátu. V roce 2017 se vzdal postu senátora a zaměřil se na činnost v nevládní organizaci Leaders for Peace. V prezidentských volbách 2022 podpořil Emmanuela Macrona. Je znám blízkými vztahy s čínským režimem a odmítáním nezávislosti Tchaj-wanu. Vydal knihy Ce que la Chine nous a appris a Chine, le grand paradoxe a v roce 2019 mu byla udělena Medaile přátelství.

Reference

Externí odkazy 
 
 

Premiéři Francie
Narození v roce 1948
Žijící lidé
Muži
Velkodůstojníci Řádu čestné legie
Narození 4. srpna
Nositelé Velkokříže Řádu za zásluhy
Narození v Poitiers
Pražské jaro (rozcestník)

Pražské jaro může označovat:
 Pražské jaro – politické události v komunistickém Československu v roce 1968
 Pražské jaro (festival) – festival vážné hudby
 Pražské jaro (soutěž) – mezinárodní hudební soutěž v rámci festivalu Pražské jaro
 Pražské jaro – román Simona Mawera (2018)
 Pražské jaro – pokračování komiksu Čtyřlístek číslo 587 (2015)
 Spring in Prague – jazzové album Mala Waldrona z roku 1990
Motorový paragliding

Při motorovém paraglidingu se na rozdíl od běžného paraglidingu používá k získaní výšky, pohonnou jednotkou je motor s vrtulí.

Pohonná jednotka může být spojena s postrojem, tehdy mluvíme o motorové krosně, nebo umístěna na tříkolce (podvozku). V případě motorové krosny slouží za podvozek nohy a startuje se tudíž rozběhem. Motorová tříkolka se k získání rychlosti potřebné k odpoutání od země - startu, rozjíždí.

Hmotnost takové motorové krosny je kolem 23–28 kg, v zásadě se používají jednoválcové dvoutaktní spalovací motory o výkonu 17–27 koňských sil chlazené vzduchem nebo vodou. Vrtule o průměru 90–125 cm je krytá ochranným, většinou duralovým trubkovým rámem (košem) s výpletem pro zabránění zranění pilota a namotání šňůr PK (padákového kluzáku) do vrtule.

Zavěšení PK se používá buď do spodních nebo vrchních „beranů“ tvořených trubkou, nebo tzv.“měkké zavěšení“ což je přímo do karabin postroje. V dnešní době se v motorových krosnách již začínají používat i čtyřtaktní motory, jejich výhodou je kultivovanější chod (méně vibrací), nižší hlučnost a spotřeba, nevýhodou ovšem větší hmotnost a nároky na údržbu. 
Létání s motorem - motorový paragliding je varianta, kde pro létání nepotřebujete kopec ani termické stoupavé proudy. Při vhodných meteorologických podmínkách odstartujete z jakékoliv rovné louky a prostě létáte, dokud vám nedojde benzín. Tuto formu létání je nejlépe přirovnat k procházkám vzduchem, kde jste schopni, samozřejmě za dodržení určitých pravidel, letět v menší výšce a navštívit tak místa kam se po zemi stěží dostanete. Nevýhodou je vyšší hlučnost motoru.

Motorový padákový kluzák 

Zákonné vymezení kategorie podle vyhlášky 108/1997 Sb. § 24, odstavec 6 : motorový padákový kluzák je ultralehké letadlo

 a) s pomocným motorem na zádech pilota, který je konstruován jako jednomístný, s maximální vzletovou hmotností 170 kg nebo jako dvoumístný s maximální vzletovou hmotností 270 kg, který umožňuje vzlet a přistání z nohou pilota, nebo
 b) s pohonem umístěným na podvozku, který je konstruován maximálně pro dvě osoby, s maximální vzletovou hmotností 350 kg.

Externí odkazy 
 
 
 Informace o paraglidingovém létání s motorem

Paragliding
Letní olympijské hry

Letní olympijské hry (též letní olympiáda, zkráceně LOH) jsou jedna z nejdůležitějších mezinárodních sportovních událostí. Konají se každé čtyři roky v létě.

Místa konání

Přehled

Posun olympijských her v roce 2020 
Kvůli pandemii covidu-19 byly Letní olympijské hry 2020 konané v Japonsku posunuty na rok 2021, slavnostní zahájení bylo v pátek 23. července 2021. V historii se olympiáda neuskutečnila třikrát – poprvé tomu tak bylo v roce 1916, podruhé roku 1940 a potřetí o čtyři roky později. Ani v jednom případě se však hry nakonec nekonaly.

Sporty LOH 

 Více informací najdete v článku Sporty na LOH a na webu www.olympic.cz.

Přehled medailí podle zemí 
po LOH 2016 – zdroj sports-reference.com

     Bývalý stát

Nejúspěšnější země na jednotlivých olympiádách podle získaných medailí

Odkazy

Reference

Související články 
 Zimní olympijské hry
 Letní olympijské hry mládeže

Externí odkazy 
 
 Politika a LOH
 Databáze OH na olympic.org

 
Olympijské hry
Multisportovní události
Vzniklo 1896
Velmistr

Velmistr může znamenat:

 šachový velmistr – titul pro označení nejsilnějších světových hráčů
 velmistr (rytířské, rodové a záslužné řády) – velmistr rytířských (církevních) řádů
 velmistr (zednářské lóže) – velmistr zednářských lóží
 Velmistr (film) / Grandmaster – dokumentární film Rozálie Kohoutové z roku 2008

Související články 
 mistr
Velmistr (rytířské, domácí a záslužné řády)



Rytířské řády (které byly většinou současně i duchovními řády) vzniklé s malými výjimkami za doby křížových výprav do Svaté země, vyvinuly mj. obdobnou hierarchii: v čele stál vždy volený velmistr (německy Großmeister),

Výjimku tvořil zejména řád německých rytířů, kde tuto funkci vykonával vysoký mistr (německy Hochmeister). Velmistři (resp. vysocí mistři) byli voleni svým řádem většinou doživotně.

U řádů domácích (Hausorden, též rodinných: např. Řád zlatého rouna, Podvazkový řád atd.) záslužných (v podunajské monarchii např. Řád Marie Terezie, Řád sv. Štěpána, ve Francii Čestná legie, v České republice Řád bílého lva a Řád Tomáše Garrigue Masaryka) je termínem "velmistr" (angl. Great Master, něm. Großmeister) označována osoba s rozhodujícími kompetencemi, která z vlastního rozhodnutí řád uděluje, Většinou se jedná o hlavu státu (panovník, prezident), kterému také automaticky náleží držba příslušného řádu, v případě záslužného řádu členěného jeho nejvyšší třída. Vzácněji může být velmistrem řádu člen panovnického rodu, který má blízko k trůnu. V případě, že nejde o řád udílený hlavou státu (např. dekorace nekatolických církví), je jako velmistr označován držitel příslušného úřadu.

Odkazy

Reference

Související články

Seznamy velmistrů 
 Velmistři Maltézského řádu
 Velmistři řádu křižovníků s červenou hvězdou
 Velmistři a členové Rady velmistra Řádu Božího hrobu
 Velmistři Řádu mečových bratří
 Velmistři Řádu německých rytířů
 Velmistři Řádu templářů
 Velmistři Řádu svatého Lazara

Rytířské řády 
 Rytířské řády – přehled
 Maltézský řád – také maltézští rytíři, johanité atd.
 Řád mečových bratří – také livonští rytíři atd. (který vznikl a působil jen v Pobaltí)
 Řád německých rytířů – také německý řád, teutonští rytíři atd.
 Řád templářů – také templáři atd.
 Řád svatého Lazara, také lazariáni

Rytířské řády
Velmistři Řádu templářů

V čele Řádu templářů stál vždy na doživotí volený velmistr, který byl i zároveň nositelem titulu "Kníže z vůle Boží".

Seznam velmistrů v letech 1118 až 1314

Související články 
 Řád templářů
 Rytířský řád
 Velmistr (rytířské řády)
 Velmistři Maltézského řádu
 Velmistři řádu německých rytířů
 Velmistři řádu mečových bratří
 Seznam velmistrů řádu svatého Lazara

Externí odkazy 
 

 
Řád templářů

bg:Тамплиери#Велики магистри от 1118 г. до 1314 г.
Panhelénské hry

Panhelénské hry nebo Panhelénské slavnosti () byly starořecké slavnosti, jednotlivě pořádané v pravidelných intervalech.
 
K Panhelénským hrám patřily čtyři největší řecké hry: olympijské, pýthické, isthmické a nemejské hry.
Tyto hry se konaly v různých intervalech, aby se časově nepřekrývaly. Čas konání jednotlivých her tvořil cyklus, řecký zvaný periodos (koloběh), který poskytl Řekům příležitost pravidelně se setkávat na společných slavnostech. Každé toto čtyřleté období se nazývalo olympiádou. Během olympiády se hry konaly v následujícím pořadí: olympijské, isthmické, pýthické, nemejské.

Nejvýznamnější a také nejstarší z těchto her byly olympijské, slavené na počest boha Dia, které se podle tradice konaly poprvé roku 776 před Kr. na posvátné půdě élidské Olympie a jejich datum se stalo počátkem řeckého kalendáře.
Pýthické hry v Delfách, slavené na Apolónovu počest, byly mezi Panhelénské hry zařazeny v roce 582 před Kr., Isthmické hry při Korintu, slavené na počest boha Poseidóna, byly zařazeny v letech 582 až 570 př. n. l.. Nemejské hry v Nemei byly založené na Diovu počest roku 573 př. n. l.

Reference

Související články 
 Olympiáda
 Pýthijské hry
 Isthmické hry
 Nemejské hry

Externí odkazy 
 

Starověké Řecko
Izotop

Izotop je označení pro nuklid v rámci souboru nuklidů jednoho chemického prvku. Jádra atomů izotopů jednoho prvku mají stejný počet protonů, ale mohou mít rozdílný počet neutronů. Mají tedy stejné atomové číslo a rozdílné hmotové číslo a atomovou hmotnost. Název pochází z řecké předpony iso- (stejno-) a topos (místo), protože v periodické tabulce se nacházejí na stejném místě.

Izotopy téhož prvku mají prakticky totožné chemické vlastnosti; hlavní rozdíl spočívá v tom, že těžší izotopy reagují poněkud pomaleji. Tento efekt je nejvýraznější při porovnání lehkého vodíku a deuteria, které je dvakrát těžší. U těžších prvků s větším počtem nukleonů je relativní rozdíl mnohem menší a jeho vliv obvykle zanedbatelný.

Fyzikální vlastnosti izotopů se odlišují výrazněji. Kromě jejich hmotnosti a tedy hustoty jejich sloučenin bývá nejčastější odlišností mezi izotopy jejich stálost. Některé izotopy (vzdalující se od ideálního středního poměru počtu neutronů a protonů na kteroukoli stranu) totiž nejsou stabilní a podléhají radioaktivnímu rozpadu. Tyto radioaktivní izotopy jsou buď přirozené, vznikající jadernými reakcemi samovolně, nebo umělé, vznikající v laboratoři. Odlišnosti lze také pozorovat v teplotách tání a varu sloučenin s odlišnými isotopy téhož prvku. Například voda H2O má za normálního tlaku teplotu varu 100 °C, kdežto voda těžká, D2O, má za stejných podmínek kvůli těžší molekule teplotu varu o 1,5 °C vyšší.

Jednotlivé izotopy mohou mít různý vliv na živé organismy. Deuterium je pro lidské tělo kvůli odlišné velikosti a tvaru molekul jedovaté.

Příklady izotopů

Izotopy vodíku 

 1H – protium (běžný vodík)
 2H – deuterium, též označované D
 3H – tritium, též označované T

Izotopy uhlíku 

 12C – uhlík-12
 13C – uhlík-13, využívaný v NMR spekroskopii
 14C – uhlík-14 (radiouhlík)

Související články 
 Izotopomer
 Nuklid
 Stabilita izotopu

Externí odkazy 
 
 

Fyzika částic
Jaderná fyzika
Jaderná chemie
Bjarne Riis

Bjarne Riis (* 3. dubna 1964 Herning) je dánský cyklista. V roce 1996 vyhrál Tour de France.

S profesionální cyklistikou začal v roce 1986, ale jeho kariéra skončila předčasně kvůli nehodě, která se mu stala cestou na startovní čáru závodu Kolem Švýcarska 7. června 1999. Nikdy se úplně nevyléčil a oficiálně ukončil kariéru v roce 2000.

Mimo Tour de France v roce 1996 dokázal vyhrát i závod Amstel Gold Race v roce 1997 a několik etap v závodech Tour de France a Giro d'Italia.

Po ukončení jezdecké kariéry se Riis dal na trénování. Byl generálním manažerem Team Saxo-Tinkoff do roku 2014.

V květnu 2007 Riis veřejně přiznal, že během své kariéry používal zakázanou látku EPO, a to i během Tour de France.

Externí odkazy 
 

Dánští cyklisté
Vítězové Tour de France
Narození v Herningu
Narození 3. dubna
Narození v roce 1964
Žijící lidé
Muži
Dopingové případy v cyklistice
SI

Spojení písmen S a I může mít různé významy:

SI 
 SI – kód ISO 3166-2 pro Slovinsko
 Soustava SI – mezinárodně domluvená soustava jednotek (1960)
 Stupnice SI – mezinárodně domluvená soustava závitů, schválená 1898, později změněna na metrický závit.
 Societas Iesu – Tovaryšstvo Ježíšovo (v češtině obvykleji ofic. SJ či dřívější ofic. TJ), jezuité
 Socialistická internacionála
 SPZ okresu Skalica

Si 
 křemík (z latinského Silicium) – chemický prvek

si 

 italsky ano
 sinhálština – dvojpísmenný ISO 639 kód pro jazyk

.si 
 .si – internetová doména nejvyššího řádu pro Slovinsko

Externí odkazy 
 

Zkratky
Značky
Porta Bohemica

Brána Čech () je kaňonovité údolí Labe, kterým řeka vstupuje do Českého středohoří. Údolí se táhne v délce zhruba tří kilometrů od Malých Žernosek na severozápad až k obci Litochovice na Labem.

Charakteristika 
Řeka Labe zde vytvořila krajinu s hlubokým zářezem říčního údolí do Českého středohoří. Panorama je možné pozorovat z mnoha míst, na pravém břehu je to vrch Varhošť s rozhlednou z roku 1973, na levém břehu pak Labská vyhlídka od kostela sv. Barbory v Dubicích. Pod dubickým kostelíkem se nachází obec Dolní Zálezly, která byla proslulá vinařstvím, podobně jako nedaleké Velké a Malé Žernoseky. Toto letovisko také navštívil spisovatel Franz Kafka. Nedaleko od Velkých Žernosek se na pravém břehu Labe také nachází výrazný rulový skalní ostroh Kalvárie se třemi kříži a se stejnojmennou přírodní rezervací.

Na pravém břehu Labe se nachází Církvice s barokním kostelem Nanebevzetí Panny Marie, vedle kterého stojí hrázděná zvonice. Blíže k Ústí nad Labem se návštěvníkům otevře výhled na údolí Labe s hradem Střekovem. Na levém břehu Labe se nachází ves Vaňov se skalním útvarem Vrkočem. Hned vedle něj lze ve skalách najít největší vodopád na Ústecku (Vaňovský vodopád). Časté sesuvy obyvatelům Vaňova stále připomínají, že České středohoří je jedním z geologicky nejmladších pohoří v Česku. Podobné přírodní útvary se nacházejí i na protilehlém břehu Labe v Brné: jsou to například Průčelská rokle a rezervace Sluneční stráň s naučnou stezkou. Svého času sem přijížděl načerpat inspiraci pro svá díla i německý spisovatel Karl May nebo německý hudební skladatel Richard Wagner.

Porta Bohemica tvoří z geomorfologického hlediska Oparenskou část Lovošské vrchoviny, která je podokrskem Českého středohoří.

Odkazy

Reference

Související články 
 Moravská brána
 Slovenská brána

Externí odkazy 
 

 
Údolí v okrese Litoměřice
Údolí v okrese Ústí nad Labem
Údolí v Českém středohoří
Části geomorfologických jednotek v Česku
Turistické zajímavosti v Česku
Labe
CHKO České středohoří
Malé Žernoseky
Velké Žernoseky
Libochovany
Prackovice nad Labem
Dolní Zálezly
Příroda v Ústí nad Labem
Varhošť

Varhošť () je neovulkanický kopec s nadmořskou výškou 639 metrů ve východní části Českého středohoří. Má tvar nesouměrného hřbetu tvořeného nefelinitem.

Rozhledna 
Litoměřický spolek pro České Středohoří (založen v roce 1887) vybudoval v roce 1891 na vrcholu Varhoště v korunách pěti dubů dřevěnou vyhlídku s přístupovým schodištěm, která byla stržena roku 1902. V roce 1925 radnice Litoměřic zabránila vynesení rušené nevzhledné chladicí věže ústecké chemičky na vrchol, kde měla sloužit jako rozhledna. V roce 1927 byla u příležitosti 40. výročí založení spolku na čtyřmetrové kamenné podezdívce vztyčena desetimetrová trámová konstrukce s třemi vyhlídkovými patry. Stržena byla na počátku 70. let 20. století.

Od roku 1973 stojí na vrcholu železná rozhledna, kterou navrhli litoměřičtí architekti. Do betonového podstavce usazoval 13 tun těžkou ocelovou konstrukci s hlavním pilířem a třemi vyhlídkovými patry vrtulník, vyrobena byla v chomutovských železárnách. Písek použitý pro opravu podstavce byl ručně vynášen od sedla k vrcholu. Nová 15 metrů vysoká rozhledna se 68 schody byla slavnostně otevřena dne 22. září 1973 spolu se zahájením výstavy Zahrada Čech. Náklady činily 580 tisíc Kčs.

V roce 1993 byly okolní lesy včetně rozhledny navráceny městu Litoměřice. V roce 2001 byla provedena oprava podstavce a dřevěných podlah. V roce 2003 zafinancoval litoměřický odbor životního prostředí výměnu vyhlídkových podlah za železné pozinkované rošty za 230 tisíc Kč. V roce 2005 proběhlo osazení telekomunikačního zařízení na vrchol rozhledny. V roce 2023 probíhá oprava kamenného podstavce.

Z rozhledny je výborný rozhled od Řípu, přes Hazmburk, Lovoš, Milešovku a Kletečnou. Na západě jsou vidět Krušné hory od Jedlanu přes Bouřňák po Nakléřov a mnoho dalších kopců a vesnic. Za dobré viditelnosti lze spatřit Studenec, Růžovský vrch a na severovýchodě Jizerské hory. Kromě toho je možné pozorovat řeku Labe na osmi různých místech od střekovského zdymadla až ke Štětí.

Přístup 
Vrchol je přístupný po značených turistických trasách ze Sebuzína, Hlinné a Čeřeniště.

Reference

Externí odkazy 
 

Hory a kopce v Českém středohoří
Hory a kopce v okrese Litoměřice
Kopce pod 1000 metrů v Česku
Hlinná
Fauna

Fauna (též zvířena) je souhrnné označení té části přírody, kterou se zabývá zoologie, to znamená živočichy. Souvisejícím termínem je flóra, používaná naopak v botanice. Fauna se dělí například podle systematických kritérií (fauna ptáků = avifauna, fauna měkkýšů = malakofauna, atp.), podle zeměpisných oblastí, podle ekologických hledisek (např. fauna pouští) nebo podle velikosti (druhy mikroskopické = mikrofauna, a makroskopické = megafauna).

Podle taxonomického řazení se fauna řadí převážně do živočišné říše (Animalia), ale i do jiných, ale ty jsou zastoupeny pouze mikrofaunou.

Etymologie 
Slovo pochází z řeckého jména Fauna, což byla tamější bohyně plodnosti, sestra Fauna.

Externí odkazy 
 
 

Zoologie
Život
Maurice Garin

Maurice Garin (3. března 1871 – 19. února 1957) byl italský cyklista.

V roce 1903 se stal prvním vítězem Tour de France. Odměnou mu bylo 3000 zlatých franků. Následující rok dojel do Paříže opět na prvním místě, ale po čtyřech měsících byl Francouzskou cyklistickou unií diskvalifikován za to, že v poslední noční etapě použil spolu s dalšími osmi jezdci doprovodné vozidlo. Aféra, která málem znamenala konec Tour de France, se týkala kompletní vedoucí čtveřice (Maurice Garin, Pothier, Hippolyte Aucouturier a Cesar Garin) a tak vyhrál do té doby pátý Henri Cornet, jehož čas v cíli byl o tři hodiny horší. Garin byl potrestán zákazem činnosti na dva roky.

Externí odkazy 
 

Italští cyklisté
Narození v roce 1871
Úmrtí v roce 1957
Vítězové Tour de France
Vítězové Paříž–Roubaix
Muži
Narození 3. března
Úmrtí 19. února
Henri Cornet

Henri Cornet (4. srpna 1884 – 18. března 1941) byl francouzský cyklista.

V roce 1904 zvítězil na Tour de France po diskvalifikaci vedoucí čtveřice v čele s Mauricem Garinem, která podváděla, když nesportovně použila během poslední etapy doprovodné vozidlo. Cornet se tak stal dosud nejmladším vítězem tohoto prestižního závodu, když ho dokázal vyhrát ve 20 letech. Tour de France se zúčastnil ještě sedmkrát, z toho třikrát nedokončil a nejlépe dojel na 8. místě. V roce 1906 vyhrál prestižní závod Paris-Roubaix.

Externí odkazy 
 

Francouzští cyklisté
Vítězové Tour de France
Vítězové Paříž–Roubaix
Narození v roce 1884
Narození 4. srpna
Úmrtí v roce 1941
Muži
Hvězdárna Suhora

Polská hvězdárna na hoře Suhora (někdy také Suchora) ve výšce 1000 m nad mořem. Leží na území Gorczaňského národního parku (Gorczański Park Narodowy) a je nejvýše položenou polskou hvězdárnou. Hvězdárna je výzkumné pracoviště katedry astronomie Pedagogické akademie v Krakově (Katedra Astronomii Akademii Pedagogicznej).

Hvězdárna byla postavena v roce 1987. O výběru rozhodla poměrně velká vzdálenost od obcí, nedostatek průmyslových závodů a zároveň okolní zalesnění parku. Má tedy čistou a neosvětlenou oblohu.

Od roku 1991 pracuje hvězdárna v systému celopolské sítě observatoří, které v přesně určeném čase provádějí pozorování stejné hvězdy. Jsou to hlavně velmi husté hvězdy, tzv. bílí trpaslíci.

Hvězdárna je poblíž turistické značky z vesničky Koninki přes vrch Tobołów (vede tam i sedačková lanovka) na Turbacz. Jako vědecké pracoviště je jen zřídka zpřístupňována návštěvníkům.

Odkazy

Externí odkazy 
 
 

Hvězdárny v Polsku
Okres Limanowa
Stavby v Malopolském vojvodství
Louis Trousselier

Louis Trousselier (29. června 1881 – 24. dubna 1939) byl francouzský cyklista.

V roce 1905 vyhrál třetí ročník cyklistické Tour de France, a to i přes obvinění, že v jedné z kontrolních stanic rozbil psací soupravu, aby se jeho soupeři nemohli zapsat. V tomtéž roce dokázal vyhrát i závod Paříž - Roubaix, dlouhý 268 km průměrnou rychlostí 33,206 km/h, a závod Bruxelles-Roubaix. Během své kariéry získal na Tour de France celkem 13 etapových vavřínů. V roce 1908 vyhrál závod Bordeaux-Paris.

Externí odkazy 
 

Francouzští cyklisté
Vítězové Tour de France
Vítězové Paříž–Roubaix
Narození v roce 1881
Narození 29. června
Úmrtí v roce 1939
Muži
Narození v Paříži
Úmrtí v Paříži
Pregola

Pregola (,  nebo , , , ) je nejdelší a nejvodnější řeka v Kaliningradské oblasti v Rusku (nepočítáme-li pohraniční Němen). Je dlouhá 123 km a rozloha jejího povodí je 15 500 km².

Průběh toku 
Vzniká soutokem řek Węgorapa () zleva a Instruč u města Čerňachovsk zprava a u Kaliningradu se vlévá do Vislanského zálivu Baltského moře. Dalším levým přítokem je Lava.

Města při řece 
 Čerňachovsk
 Znamensk
 Gvardějsk
 Kaliningrad

Vodní režim 
Zdroj vody je převážně sněhový. Jarní povodeň nastává v březnu až dubnu, v létě a na podzim je vody méně. Průměrný průtok je 90 m³/s.

Využití 
Je spojená kanálem s Němenem (řeka Dejma, Pregolo-Němenský kanál, rameno Němanu Matrosovka) a Kaliningradským odváděcím kanálem s městem Baltijskem. Je splavná od Čerňachovska do Kaliningradu.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
 

Řeky v Kaliningradské oblasti
Přítoky Baltského moře
Němen

Němen, někdy též Neman (, , , , ) je nejdelší a nejvodnější řeka západního Běloruska (Hrodenská, Minská oblast), Litvy a Kaliningradské oblasti (Rusko). Je 937 km dlouhá a povodí má rozlohu 98 200 km², podle některých definic se dá považovat za veletok.

Průběh toku 
Pramení jižně od Minské vysočiny a teče v členitém korytě Němenskou nížinou. V místě, kde překonává Baltský práh, vytváří velké smyčky a peřeje. Na dolním toku protéká Středolitevskou a přímořskou nížinou, říční údolí je široké a v korytě se nacházejí ostrovy. Po celé délce toku je mnoho prahů a mělčin. Ústí do Kurského zálivu, přičemž vytváří říční deltu (delta Němenu). Hlavní ramena jsou Gilija (vlevo) a Rusnė, které se dále dělí na hluboký Skirvytė a široký a mělký Atmata. (vpravo). V povodí je mnoho mělkých jezer. Jezernatost řeky činí 2,5 %.

Přítoky 

Celkem do Němenu své vody vnáší kolem 180 přítoků, z nichž největší nebo nejvýznamnější jsou:
 zprava — Sula, Usa, Berezina, Gauja, Dzitva/Ditva, Lebeda, Katra, Merkys, Verknė, Strėva, Neris, Nevėžis, Dubysa, Mituva, Jūra, Gėgė (do ramene Rusnė), Šyša (do ramene Atmata), Minija (do ramene Atmata),
 zleva — Turja, Uša, Servač, Molčaď, Ščara, Zeľva, Rosa/Ros'/Ross, Svisloč, Czarna Hańcza, Baltoji Ančia, Peršekė, Jiesia, Šešupė.

Města 

  – Stolbcy, Bjarozavka, Masty, Grodno
  – Druskininkai, Merkinė, Alytus, Prienai, Birštonas, Kovno, Vilkija, Jurbarkas, Smalininkai, Rusnė
  – Něman, Sovětsk

Vodní režim 
Zdroj vody je smíšený s převahou sněhového, na dolním toku dešťového. Průměrný průtok činí 678 m³/s. Na jaře jsou vysoké průtoky od poloviny března do konce května, v létě voda opadá. Občas je pokles hladiny přerušený dešti, zvláště na podzim a v zimě. V ústí je v době poklesu hladiny znatelná role větru při změnách výšky hladiny. Na podzim plují po řece kry, zejména v listopadu a v prosinci. Poté řeka zamrzá. V zimě může čas od času rozmrznout a zase zamrznout. Definitivně rozmrzá na konci března, ale někdy už v únoru nebo až v dubnu.

Využití 
Pravidelná vodní doprava je zavedena od města Birštonas. Řeka je spojena Ahinským kanálem s Dněprem a Augustovským kanálem s Vislou. Po řece se plaví dřevo. Byla na ní vybudována Kaunaská přehrada s vodní elektrárnou.

Regionální park Delta Němenu 
V litevské části delty Němenu je Regionální park Delta Němenu (Nemuno deltos regioninis parkas), který chrání cenná biologická společenstva.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Ramena delty Němenu
 Normandie-Němen

Externí odkazy 
 
 

Mezinárodní řeky v Evropě
Vodstvo tvořící bělorusko-litevskou státní hranici
Vodstvo tvořící litevsko-ruskou státní hranici
Řeky v Hrodenské oblasti
Řeky v Minské oblasti
Řeky v Litvě
Vodstvo Klaipėdského kraje
Vodstvo Tauragėského kraje
Vodstvo Kaunaského kraje
Vodstvo Marijampolského kraje
Vodstvo Alytuského kraje
Řeky v Kaliningradské oblasti
Přítoky Baltského moře
Velmistři Řádu německých rytířů

Obdobně jako i u jiných rytířských řádů byl řád německých rytířů veden velmistry (volenými na doživotí). Na rozdíl od jiných řádů zde však existoval malý rozdíl v názvu velmistra – zatímco velmistr (německy: Großmeister) byl titul většiny ostatních řádů, jmenovala se hlava řádu Německých rytířů vysoký mistr (německy: Hochmeister).

Prvním historicky doloženým vysokým mistrem řádu byl Jindřich I. Walpot z Bassenheimu (1198–1200), jeho předchůdci spravovali polní lazaret neuznaný ještě jako řád a nosili tituly nižší a méně významné.

Seznam velmistrů

Odkazy

Související články 
 Řád německých rytířů
 Rytířský řád
 Velmistr (rytířské řády)
 Velmistři Maltézského řádu
 Velmistři a členové Rady velmistra Řádu Božího hrobu
 Velmistři Řádu svatého Lazara
 Velmistři Řádu mečových bratří
 Velmistři Řádu templářů

Externí odkazy 
 
 Seznam velmistrů na stránkách řádu (německy)
Diplomatický vztah

Diplomatické vztahy jsou základní formou udržování oficiálních styků mezi suverénními státy, případně i mezi státy a dalšími subjekty v souladu s normami mezinárodního práva a praxí mezinárodní komunikace. Jejich smyslem je podpora a rozvoj přátelských vztahů mezi státy, udržování míru a bezpečnosti.

Pravidla pro navazování a udržování diplomatických vztahů 
Diplomatické vztahy jsou dvoustranné, reciproční a dobrovolné – jejich zřízení může proběhnout pouze po dohodě obou zainteresovaných stran. Množství navázaných diplomatických styků obvykle odráží potenciál státu v této oblasti i jeho ekonomickou schopnost je udržovat. 

Podle mezinárodního práva má každý subjekt mezinárodního práva nárok na udržování diplomatických vztahů, tzn. právo zřídit zastupitelství své země v jiných státech (resp. význačných mezinárodních organizacích a institucích). 

V uspořádání diplomatických vztahů a v kodifikaci pro ně platných norem hrálo roli několik konvencí a konferencí: 
 První obsažná kodifikace norem diplomatických vztahů byla přijata na Vídeňském kongresu v roce 1815.
 Zde přijaté zásady byly rozšířeny a potvrzeny v závěrečném dokumentu konference v Cáchách roku 1818.
 Dnes užívané normy byly kodifikovány ve Vídni roku 1961 (Vídeňská úmluva o diplomatických stycích).
 Konzulární vztahy jsou upraveny Vídeňskou úmluvou o konzulárních stycích (1963).

Diplomatičtí zástupci (diplomaté) jsou podle Vídeňské úmluvy z roku 1961 děleni do tří tříd:
 velvyslanec, nuncius
 vyslanec, internuncius
 chargé d’affaires
Funkce tzv. ministerského rezidenta, jak byla zavedena v Cáchách roku 1818, pozbyla během 20. století rozšíření (funkce velvyslance byla zpočátku vyhrazena pouze několika velmocím, ostatní státy vysílaly ministry resp. ministerské rezidenty). 

Konzul, stejně jako i apoštolský delegát, naproti tomu nemá na politickém poli žádnou pravomoc, není diplomatem. 

Vídeňská úmluva řídí také otázku ochrany diplomatických zástupců a jejich úřadů proti trestnímu stíhání a jiným zásahům státní moci. Zde se jedná o diplomatickou imunitu a exteritorialitu.

Související články 
 Diplomat 
 Vyslanec a velvyslanec 
 Nuncius 
 Chargé d’affaires 
 Přidělenec 
 Diplomatický sbor 
 Doyen 
 Konzul 
 Apoštolský delegát 
 Imunita (právo) 
 Exteritorialita

Diplomacie
Vídeňská úmluva o diplomatických stycích

Vídeňská úmluva o diplomatických stycích, přijatá 18. dubna 1961 ve Vídni, kodifikuje právní normy mezinárodního práva v oblasti diplomatických styků a vztahů, které se do té doby zakládaly na výsledcích Vídeňského kongresu z let 1814–1815 a na různých bilaterálních smlouvách. Úmluva byla vypracována Komisí pro mezinárodní právo OSN. V platnost vstoupila 1964, do ledna 2021 ji ratifikovalo 192 států. Mimo jiné řídí Úmluva i otázku exteritoriality a imunity diplomatů.
V Česku publikována pod č. 157/1964 Sb.

Originály ve světových jazycích (angličtina, španělština, francouzština, ruština, čínština) jsou uloženy u generálního tajemníka OSN, Antónia Guterrese.

Oblasti konzulárních styků upravuje Vídeňská úmluva o konzulárních stycích, přijatá 24. dubna 1963, která vstoupila v platnost roku 1967 a kterou do roku 2015 podepsalo 177 států.

Odkazy

Reference

Související články 
 Diplomatický vztah

Externí odkazy 
 
 
  Originální texty úmluv
 Vídeňská úmluva o diplomatických stycích na stránkách Ministerstva zahraničních věcí

Smlouvy Argentiny
Smlouvy Austrálie
Smlouvy Rakouska
Smlouvy Ázerbájdžánu
Smlouvy Kanady
Smlouvy Chile
Smlouvy Chorvatska
Smlouvy Česka
Smlouvy Československa
Smlouvy Ekvádoru
Smlouvy Egypta
Smlouvy Finska
Smlouvy Francie
Smlouvy Svatého stolce
Smlouvy Izraele
Smlouvy Itálie
Smlouvy Japonska
Smlouvy Nizozemska
Smlouvy Nového Zélandu
Smlouvy Norska
Smlouvy Peru
Smlouvy Sovětského svazu
Smlouvy Slovenska
Smlouvy Jihoafrické republiky
Smlouvy frankistického Španělska
Smlouvy Švédska
Smlouvy Turecka
Smlouvy Spojeného království
Smlouvy USA
Smlouvy Uruguaye
Smlouvy Jugoslávie
Smlouvy OSN
Smlouvy rozšířené na Gibraltar
Průměr

Průměr je slovo s několika významy:

 Průměr (geometrie) – úsečka (tětiva) spojující dva body na kružnici nebo kouli a procházející středem, případně její délka
 Míra polohy – nějaká veličina, která jistým způsobem představuje úroveň (střední hodnotu) numerické proměnné v souboru dat. Konkrétně:
 Aritmetický průměr – samotným pojmem průměr ve statistickém významu se nejčastěji rozumí právě aritmetický průměr
 Geometrický průměr
 Harmonický průměr
 Kvadratický průměr
 Kvantil
 Medián
 Modus
 Střední hodnota
 Vážený průměr
 Klouzavý průměr

Externí odkazy
Konzul (rozcestník)

Konzul či konsul (z lat. consulus, rádce, rada) může znamenat:

 Konzul – člen konzulární služby v zahraničí 
 Římský konzul – konzul starořímské republiky
 Konzul (Francie 1799-1804) – jeden ze tří vedoucích činitelů Francouzské republiky (první konzul byl Napoleon Bonaparte)
 Konzul (opera) – opera Giana Carla Menottiho z roku 1950
 Consul byla též značka československých  psacích strojů

Externí odkazy
Konzul

Konzul je podle mezinárodního práva úředník, který zastupuje svou zem (vysílající stát) v jiné zemi (přijímající stát) v oblasti obchodu, hospodářství, vědecké spolupráce a dopravy a mimo to je pověřen vízovými, pasovými a přistěhovaleckými záležitostmi; na politickém poli nemá konzul žádnou pravomoc, není diplomatem. Poněkud odlišná je funkce honorárního konzula. Pojem konzul pochází z latinského consulere (radit, rozvažovat).

Úřad zahraniční země, který vyřizuje konzulární záležitosti, se nazývá konzulát. Ve velkých městech mnohdy působí generální konzuláty států. Právo na konzulární ochranu patří podle Lisabonské smlouvy mezi občanská práva.

Funkce konzulátů 
Jejich funkce je odvozena z činnosti starostů (rychtářů) ve středověké Itálii, Provenci a Languedocu, kteří urovnávali obchodní spory. Se vzrůstajícím obchodem se ukázalo, že je výhodné takové úředníky posílat cílevědomě do oblastí obchodních partnerů. Od počátku 19. století doznal tento systém značného rozšíření a pronikl do Francie a pak i do jiných zemí.

Činnost konzulů a jejich status jsou upraveny Vídeňskou úmluvou o konzulárních stycích z roku 1963 (v České republice publikována pod č. 32/1969 Sb.), mimoto mohou být řízeny i dalšími bilaterálními či multilaterálními dohodami (tzv. konzulární smlouvy). Činnost konzulů je zpravidla omezena na tzv. konzulární obvod. Pro výkon svého povolání potřebuje konzul zvláštní povolení (tzv. exekvatur), které může být kdykoliv zrušeno. Přerušení diplomatických styků však neznamená, že se automaticky ruší i styky konzulární.

Konzul nepožívá statusu diplomata a především diplomatické imunity, je však do jisté míry chráněn některými výsadami exteritoriality (to se týká např. nedotknutelnosti konzulárních místností a archivů, oficiálních dokumentů, korespondence se svým státem apod.). Dále je osvobozen od veškerých daní v té zemi, ve které je činný – přesto ale konzulové zpravidla daně platí, dobrovolně.

Konzuly je možno dělit do několika tříd: generální konzul, konzul, vicekonzul a konzulární jednatel, kteří jsou úředníky z povolání. Mimo to existuje i (dosti početná) skupina honorárních konzulů, kteří zastupují stát v místě svého působení čestně a neplaceně a často nejsou ani státními příslušníky státu, pro který pracují.

Konzulární úřad se nazývá konzulát, může být samostatný nebo jako konzulární oddělení součástí diplomatické mise (velvyslanectví apod.). Obdobně jako diplomaté jsou konzulové, činní v jedné zemi, členy konzulárního sboru (francouzsky corps consulaire, zkratka CC).

Konzuláty ČR ve světě

Konzuláty v ČR

Jiné konzuláty jinde

Reference

Související články 
 Diplomatický vztah
 Konzulský patent
 Exekvatur
 Honorární konzul
 Seznam zastupitelských úřadů v České republice

Externí odkazy 
 

Diplomacie
Profese
Diplomatický sbor

K diplomatickému sboru, francouzsky corps diplomatique (zkratka CD, používaná vedle SPZ na autech diplomatů), patří v té které zemi akreditovaný diplomatický personál. Mluvčím diplomatického sboru je tzv. doyen.

Počítají se sem zejména akreditované hlavy všech zastupitelských misí cizích států (velvyslanci, vyslanci a nunciové) a další, do toho kterého státu vyslaný diplomatický personál, který jako takový je popsán ve Vídeňské úmluvě o diplomatických stycích z roku 1961.

Toto je ovšem pouze často používaným pravidlem, ke kterému existuje řada výjimek. V mnoha (především rozvojových) zemích je tento status udělován vysokým zástupcům OSN, Evropské unie, Červeného kříže apod.

Vzhled značky 
Doplňková registrační značka (viz obrázek) je tvořena elipsovitým tvarem o rozměrech minimálně 175 mm šířky a 115 mm výšky. V této tabulce jsou vepsány znaky tvořící písmena „CD“ (Corps diplomatique). Výška znaků je nejméně 80 mm a šířka čar znaků je nejméně 10 mm.

Související články 
 Diplomatický vztah

Externí odkazy 
 
 https://web.archive.org/web/20151223160138/http://www.mdcr.cz/NR/rdonlyres/5C50406D-6CEE-4F03-BFD5-E29575BA674F/0/2regzna.pdf

Diplomacie
Doyen

Doyen, francouzský výraz, z latinského decanus (děkan, nejstarší), je hlavou a mluvčím diplomatického sboru, který zastupuje vůči hostující zemi. Zpravidla je jím nuncius nebo nejdéle akreditovaný diplomat.

V přeneseném významu se jako doyen označuje vůdčí osobnost nějakého vědeckého nebo uměleckého oboru, hudebního žánru apod.

Související články 

 Diplomatický vztah 

Mezinárodní právo
Diplomacie
Francouzská slova a fráze
Apoštolský delegát

Apoštolský delegát je reprezentant Apoštolského stolce bez diplomatického statusu. Může být též pověřen plněním krátkodobého nebo dlouhodobého úkolu jménem papeže.

Charakteristika 
Apoštolský delegát je vysílán do zemí, s nimiž Vatikán neudržuje diplomatické styky. Jeho úlohou je udržovat styk s místní církevní hierarchií (přičemž se nesmí vměšovat do výkonu místních biskupů), avšak nemá žádného nároku jednat s vládou hostující země. Krom toho se zajímá o situaci církve v dané zemi či regionu a shromažďuje či předává relevantní informace (jak od Svatého stolce, tak jemu). Apoštolský delegát též může být papežem určen pro dohled nad správou např. řeholního řádu nebo poutního místa.

Odkazy

Reference

Související články 
 Diplomatický vztah
 Nuncius
 Papežský legát

Externí odkazy 
 

Diplomacie
Lidé z Vatikánu
Aritmetický průměr

Aritmetický průměr je statistická veličina, která v jistém smyslu vyjadřuje typickou hodnotu popisující soubor mnoha hodnot. Aritmetický průměr se obvykle značí vodorovným pruhem nad názvem proměnné („“) , popř. řeckým písmenem μ. Definice aritmetického průměru je
 ,
tzn. součet všech hodnot vydělený jejich počtem. V běžné řeči se obvykle obecným slovem průměr myslí právě aritmetický průměr.

Vlastnosti aritmetického průměru 
 
  (linearita průměru), speciálně:
 
 
 Dá se ukázat, že aritmetický (výběrový) průměr je maximálně věrohodným odhadem střední hodnoty pro normální rozdělení i kategorické rozdělení (speciálně tedy i pro Bernoulliho rozdělení).

Problémy průměru 
Aritmetický průměr je zřejmě nejčastěji používaný statistický pojem, který se objevuje i v běžném lidském vyjadřování. S tím ovšem souvisí i fakt, že je velice často využíván chybně, či dokonce záměrně zneužíván.

Nejčastější chybou je aplikace aritmetického průměru tam, kde je na místě využít jinou statistiku. Např. průměrný počet ulic v české obci je 13, ale jen 31 z 6250 obcí (méně než 0,5 %) má průměrný počet ulic a většina obcí má méně než průměrný počet ulic. Jiný příklad: aritmetický průměr majetku občanů v americkém městě Redmond je velice vysoké číslo, což ovšem neznamená, že typický obyvatel tohoto města je bohatý. Tento fakt pouze odráží tu skutečnost, že v daném městě bydlí multimiliardář Bill Gates. Jinými slovy: jediná hodnota, která se velice výrazně odlišuje od ostatních, může ovlivnit hodnotu aritmetického průměru tak, že vyjadřuje jen zcela iluzorní údaje. Např. aritmetickým průměrem souboru { 1, 2, 2, 2, 3, 9 } je přibližně 3,2, přestože pět ze šesti hodnot tohoto souboru je menších. V obdobných případech je mnohem vhodnější použít pro vyjádření typické hodnoty medián (který je u této množiny roven dvěma, což je mnohem lepší popis typické hodnoty). Další možností je současně s průměrem uvést i směrodatnou odchylku, která je v tomto příkladu přibližně 2,9.

V některých situacích je pak použití aritmetického průměru jasnou chybou. Pokud např. cena akcií rostla první rok o 10 %, druhý rok o 30 % a třetí rok o 10 % klesla, bylo by chybou vypočítat aritmetický průměr (rovný (10+30+(−10))/3 = 10 %) a prezentovat ho jako „průměrný růst“. V tomto případě je totiž nutno použít geometrický průměr (z hodnot 1,10; 1,30; 0,90), který je zde roven 1,088 a odpovídá tedy průměrnému růstu o 8,8 % ročně.

Další běžná chyba spočívá v očekávání, že aritmetický průměr splňuje některé vlastnosti, i když tomu tak není. Například vůbec nemusí být pravdou, že přibližně polovina hodnot souboru je menších a polovina větších (pro ukázku viz první příklad). Tuto vlastnost má medián, aritmetický průměr obecně nikoliv.

Související články 
 Vážený průměr
 Harmonický průměr
 Geometrický průměr
 Kvadratický průměr
 Medián
 Modus
 Nerovnost aritmetického a geometrického průměru
 Nerovnosti mezi průměry
 Střední hodnota

Popisná statistika
Střekov

Název Střekov může znamenat: 

 Ústí nad Labem-Střekov – městský obvod statutárního města Ústí nad Labem 
 Střekov (místní část) – část města Ústí nad Labem v okrese Ústí nad Labem
 Střekov (hrad) – hrad v Ústí nad Labem v majetku rodu Lobkowiczů 
 Zdymadlo Střekov neboli Střekovská přehrada (řidčeji Střekovský jez)
Podobné názvy:

 Strekov – obec na Slovensku v okrese Nové Zámky
René Pottier

René Pottier (5. června 1879 Moret-sur-Loing – 25. ledna 1907 Levallois-Perret) byl francouzský cyklista. V roce 1906 vyhrál Tour de France.

V roce 1905 se stal velmi uznávaným poté, co dokázal během Tour de France vyjet na vrchol Ballon d'Alsace bez sesednutí z kola průměrnou rychlostí přes 20 km/h. Avšak tímto výkonem si způsobil zánět šlachy, musel ze závodu odstoupit a uvolnit tak cestu k prvenství Louisi Trousselierovi.

V roce 1906 potvrdil své kvality, když dokázal na Tour vyhrát celkem 5 etap, z toho 4 po sobě jdoucí horské etapy, v nichž své soupeře doslova ubíjel a stal se historicky prvním králem hor. Tím si zajistil i celkové vítězství v tomto závodě. Následující leden však spáchal sebevraždu, když se oběsil na háku, který sloužil k zavěšení kola, a jeho talent se tak již neprojevil.

Mezi jeho další úspěchy patří vítězství v závodech Bordeaux-Paris (1903), Paris-Caen (1903), Paris-Provins-Paris (1904) a Bol d'Or (1906).

Externí odkazy 
 

Francouzští cyklisté
Vítězové Tour de France
Sebevrazi
Sebevraždy oběšením ve Francii
Narození v roce 1879
Úmrtí v roce 1907
Muži
Úmrtí v Levallois-Perret
Lucien Petit-Breton

Lucien Petit-Breton, vlastním jménem Lucien Georges Mazan (18. října 1882 – 20. prosince 1917), byl francouzský cyklista přezdívaný Argentinec podle země, kde byl vychován. V letech 1907 a 1908 vyhrál Tour de France.

Začal jako dráhový cyklista, v roce 1904 vyhrál čtyřiadvacetihodinovku Bol d'Or a vytvořil světové rekordy v hodinovce (ujel 41,110 km), v závodě na 10 km (čas 14:04:40) a 20 km (28:59:40). Poté již přesedlal na silnici.

V roce 1907 bylo jeho vítězství v Tour de France spíše náhodné. Po devíti etapách vedl Emile Georget, který vyhrál čtyři etapy z devíti. Lucien do té doby nepředvedl mnoho ze svých schopností. Poté však vyhrál jednu etapu o více než dvacet minut a navíc byl srážkou bodů potrestán Georget za to, že použil kolo, které v té době neodpovídalo pravidlům. Tak se dostal Petit-Breton do bezpečného vedení a až do konce závodu si jej pohlídal, když vždy dojel v první trojce. Jeho průměrná rychlost v celém závodě byla 28,470 km/h.

O rok později bylo jeho vítězství suverénní, když se do vedení dostal už po druhé etapě a do konce závodu před sebe již nikoho nepustil. Vedení si pojistil pěti vyhranými etapami. Stal se tak historicky prvním jezdcem, který dokázal své prvenství v Tour de France obhájit.

Petit-Breton se účastnil Tour až do roku 1914, ale dokončil jen první čtyři závody, v nichž skončil postupně na 1., 1., 5. a 4. místě. Poté odešel do Itálie, kde byla jeho největším úspěchem jedna vyhraná etapa na Giro d'Italia.

Mezi jeho další úspěchy patří vítězství v závodě Paris-Tours (1906), v prvním ročníku závodu Milán - San Remo (1907), v závodě Paris-Bruxelles (1908), a v závodě Kolem Belgie (Tour of Belgium).

Externí odkazy 
 

Francouzští cyklisté
Vítězové Tour de France
Oběti silničních dopravních nehod
Narození v roce 1882
Úmrtí v roce 1917
Úmrtí 20. prosince
Muži