Česká literatura v letech 1815–1918

Česká literatura v letech 1815–1918

V tomto období prodělala česká společnost rozsáhlé změny, které se promítly i do literatury. Během této doby se z okrajového jazyka stal samostatný jazyk a ze zanikající řeči se stala plně respektovaná řeč, o jejíž plnohodnotnosti nikdo nepochyboval.

Zpočátku byla česká scéna zcela bez politického programu, později se vytvořil program, v němž budoucnost byla spojována s Rakouskem. Teprve koncem tohoto období začal vznikat program vycházející a požadující vznik samostatného státu.

Český romantismus 

Romantismus je umělecký směr 1. poloviny 19. století. Český romantismus je v zásadě shodný s romantismem světovým, řeší obdobné problémy, literatura zde reaguje na světovou literaturu s relativně malým zpožděním. Jediným rozdílem mezi českým a světovým romantismem je, že do českého romantismu se prolínaly ještě snahy národního obrození.

Velkou úlohu hraje romantický hrdina - výjimečný člověk, který není schopen přizpůsobit se svému prostředí a lásce. Obrací se do svého nitra a hledá východisko uvnitř sebe. Soustřeďuje se na milostný vztah a lásku, je schopen milovat pouze nešťastně. Důraz je kladen na ideál krásy a lásky. Mezi další typické znaky romantismu patří individualismus, svoboda, vyobrazování přírody či důraz na lidské city a fantazii.

Prostředí, v kterém se děj odehrává, je také výjimečné: temné noci, hřbitov, tajuplné zříceniny a hrady, rokle, opuštěná místa, atd.

Tvůrci českého romantismu:

 Karel Hynek Mácha
 Václav Kliment Klicpera
 Josef Kajetán Tyl
 Josef Jaroslav Langer
 Karel Jaromír Erben
 Josef Václav Frič
 Karel Sabina
 Boleslav Jablonský
 Václav Bolemír Nebeský
 František Jaromír Rubeš

Český realismus 

Vzniká v 19. století, jako reakce na prudký rozvoj přírodních a technických věd. Vychází z životní teorie pozitivismu – filosofický směr, resp. filosofické stanovisko, že skutečnost se skládá z toho a pouze z toho, co lze poznat našimi smysly. Realistická umělecká díla obhajují tuto filosofii a píší jen o tom, co lze poznat smysly.

Všechny společenské i světové události se zdůrazňují ve světě a v literatuře. V dílech jsou hodnoceny společenské jevy. Autoři vytvářejí typy – postavy, které mají společné vlastnosti s větším počtem lidí.

V Čechách spisovatelé reagovali především na Bachův absolutismus a slovanský sjezd 1848. Ze světových událostí byl v naší literatuře největší ohlas na pařížskou komunu.

Kritický realismus tyto skutečnosti ještě hodnotí.

Neexistuje přesné ohraničení mezi romantismem a realismem.
 Jakub Arbes
 Karel Havlíček Borovský
 Božena Němcová
 Antal Stašek
 Zikmund Winter
 Ignát Herrmann

Spisovatelé s regionálním významem:
 Karel Václav Rais
 Josef Holeček
 Teréza Nováková
 Jindřich Šimon Baar
 Karel Klostermann
 Hubert Gordon Schauer

Drama:
 Ladislav Stroupežnický
 Gabriela Preissová
 Emanuel Bozděch

Májovci 

Tato skupina obdivovala český romantismus, především pak K. H. Máchu. 

Máchův Máj vydali jako 2. almanach (1858), úvodem byla Máchova podobizna. 

K této původem básnické skupině se přihlásili nejen básníci, ale i spisovatelé. Dávali přednost současnosti před minulostí.

Základ jejich programu tvořily tyto body :
 Chtěli zobrazovat pravdivou skutečnost.
 Studovat skutečnost.
 Chtěli skutečnost zachytit v celé její šíři.
 Studovat evropskou literaturu a vyrovnat českou literaturu na její úroveň.

 Vítězslav Hálek
 Jan Neruda
 Adolf Heyduk
 Karolína Světlá
 Rudolf Mayer
 Václav Šolc
 Josef Barák
Sympatizanti:
 Jakub Arbes
 Božena Němcová
 Josef Václav Frič

Ruchovci 

Tato literární skupina se soustředila kolem almanachu Ruch podle kterého byli nazváni. První číslo vyšlo při příležitosti založení Národního divadla. Rozmach této skupiny spadá do 60. – 70. let 19. století – tj. do doby prudkého rozvoje průmyslu, hospodářství a kultury.

Zpočátku měli asi 20 přispěvatelů. Redaktorem byl Josef Václav Sládek, autory byli Ladislav Quis a Svatopluk Čech.

Jejich tvorba je velmi odlišná od tvorby májovců. Ruchovci neměli finanční potíže, což se samozřejmě projevilo v jejich tvorbě. Vraceli se k otázkám vlastenectví, opět se objevila myšlenka slovanské vzájemnosti. Snažili se zachovat národní charakter literatury. Spisovatelé hledali náměty v českých dějinách – ve valné většině případů nejde o literaturu faktu, ale naopak lze říci, že si na základě některých událostí vymýšlejí dějiny a upravují je do podoby v jaké by je rádi viděli. Tento jejich pohled na funkci literatury a návrat k vlastenectví byl ovlivněn také politickou situací, kdy se v rámci rakousko-uherského vyrovnání (1867) dostalo určité autonomie Maďarům, zatímco český národ vyšel naprázdno. 

Básníci se obraceli k venkovu a české selství se pro ně stalo prototypem českého národa. Napodobovali lidovou tvorbu, znovu se objevily balady a vlastenecké verše.

 Svatopluk Čech
 Eliška Krásnohorská
 Alois Jirásek
 Václav Beneš Třebízský
 Ladislav Quis

Lumírovci 

Do literatury vstupují ve stejné době jako ruchovci, ale svými názory jsou jejich protikladem. Sdružují se kolem časopisu Lumír, který vznikl v roce 1851. Největší jejich snahou bylo povznést českou literaturu na evropskou úroveň. Snažili se otevřít se světu – překládali cizí literaturu, především románskou (Francie, Itálie).

Nezajímala je minulost a pokud se zabývají historií lidstva, tak pouze v kontextu s historií národa. Filosofickým základem jejich tvorby byla myšlenka, že lidstvo se neustále vyvíjí k humanitě.

Literárně hodně experimentovali, objevují se u nich neobvyklé verše – sonety, gazely. Jejich díla patří k nejčtivějším (z této doby) a lze říci, že i kvalitativně patří k nejlepším z tohoto období. Jejich dílo může být blízké i modernímu člověku, což o předchozích skupinách říci nelze.

 Jaroslav Vrchlický
 Josef Václav Sládek
 Julius Zeyer

Dělničtí básníci 

Skupina zformovaná ve stejné době jako lumírovci. Nejednalo se o profesionální básníky nebo spisovatele, ale o dělníky, kteří se většinou projevovali jako buřiči. Jejich poezie nemá vysokou literární hodnotu a ani není zvláště čtivá.

Psali výhradně o dělnických tématech (stávky, problémy v továrnách atp.). Tito básníci byly vyzdvihováni v komunistické literatuře, protože vyhovovali komunistickému pojetí třídního světa. V dílech těchto autorů se píše o útisku, jejich cílem bylo vytvoření lepšího světa.

 Josef Boleslav Pecka-Strahovský
 Norbert Zoula
 Ladislav Zápotocký

Reference

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura ve 2. polovině 19. století
 Česká literatura v letech 1750–1815
 Divadlo

Česká literatura v letech 1815–1918