Escorça terrestre

L'escorça terrestre és la part sòlida i més externa de la Terra. Representa l'1% del volum del planeta. Està constituïda per minerals que s'agrupen i formen roques. És discontínua a causa del fet que té plaques tectòniques que es mouen. És molt dinàmica amb una gran activitat geològica. Té un gruix variable d'entre 5 i 50 km de mitjana. Gràcies als components atmosfèrics i climatològics propis del medi és l'única capa propícia als biòtops. A l'interior del mantell superior hi ha una alta discontinuïtat que es troba a una profunditat molt variable. La part més externa del mantell superior està fermament unida amb l'escorça, formant un conjunt compacte que rep el nom de litosfera.

Tipus d'escorça 
Hi ha dos tipus de litosfera i per tant dos tipus d'escorça terrestre:

 Litosfera continental: Formada per escorça continental i part del mantell superior. Arriba a tenir un gruix de quasi 300 km sota les cadenes muntanyoses, mentre que a les zones planes continentals el gruix és d'uns 100 km. L'escorça continental fa de 30 a 50 km i majoritàriament composta per roques menys denses i més fèlsiques, com el granit.
 Litosfera oceànica: Constituïda per escorça oceànica i part del mantell superior. Té un gruix de menys de 100 km a les zones més antigues dels oceans, i de menys de 20 km a les zones més joves dels oceans. L'escorça oceànica té un gruix de 5 a 10 km i es compon principalment de roques més denses, més màfiques, com el basalt, la peridotita i el gabre.

Atès que l'escorça continental i oceànica és menys densa que el mantell inferior, els dos tipus d'escorça "suren" sobre el mantell. Això és isostàsia, i també és una de les raons per les quals l'escorça continental és més elevada que l'oceànica: la continental és menys densa i, per tant, "flota" més alta. A conseqüència d'això, l'aigua s'agrupa a sobre de l'escorça oceànica, formant els oceans.

La temperatura de l'escorça augmenta amb la profunditat i assoleix valors típics en el rang des d'aproximadament 200 °C fins a 400 °C al límit amb el mantell subjacent. La temperatura augmenta de 15 °C fins a 30 °C per cada quilòmetre aprofundit localment a la part superior de l'escorça, però el gradient geotèrmic és més petit en l'escorça més profunda.

Composició 
L'escorça continental té una composició mitjana similar a la de l'andesita. Els minerals més abundants de l'escorça continental terrestre són els feldespats, que constitueixen aproximadament el 41% de l'escorça en pes, seguits de quars al 12% i els piroxens a l'11%. L'escorça continental està enriquida amb elements incompatibles en comparació amb l'escorça oceànica basal i molt enriquida en comparació amb el mantell subjacent. Encara que l'escorça continental comprèn només un 0,6% en pes del silicat a la Terra, conté del 20% al 70% dels elements incompatibles amb les capes inferiors.

Tots els altres components, excepte l'aigua, només es troben en quantitats molt reduïdes i el total és inferior a l'1%. Les estimacions de densitat mitjana per a l'escorça superior oscil·len entre 2,69 i 2,74 g/cm³ i per a l'escorça inferior entre 3,0 i 3,25 g/cm³.

Formació i evolució 
La Terra es va formar fa uns 4.600 milions d'anys a partir d'un disc de pols i gas en òrbita al Sol recentment format. Es va formar a través de l'acreció, on planetesimals i altres cossos rocosos més petits van xocar i unir, creixent gradualment fins a esdevenir un planeta. Aquest procés va generar una gran quantitat de calor, la qual cosa va provocar que la Terra es va fondre per complet. A mesura que l'acreció planetària es va desaccelerar, la Terra va començar a refredar-se, formant la seva primera escorça, anomenada escorça primària o primordial.

Aquesta escorça va ser probablement destruïda repetidament per grans impactes, després reformada a partir de l'oceà de magma que va deixar l'impacte. Cap de les escorces primàries de la Terra ha sobreviscut fins avui; tot va ser destruït per l'erosió, els impactes i la tectònica de plaques durant els últims mil milions d'anys. Des de llavors, la Terra ha estat formant escorça secundària i terciària. L'escorça secundària es forma en centres de propagació de l'oceà mitjà, on la fusió parcial del mantell subjacent produeix magmes basàltics i noves formes d'escorça oceànica. Aquesta "empenta de la cresta" és una de les forces motores de la tectònica de plaques, i constantment crea una nova escorça oceànica. Això vol dir que l'escorça antiga s'ha de destruir en algun lloc, de manera que, enfront d'un centre de propagació, normalment hi ha una zona de subducció: una trinxera en la qual es col·loca una placa oceànica al mantell. Aquest procés constant de crear nova escorça oceànica i destruir l'antiga corfa de l'oceà fa que l'escorça marina més antiga de la Terra tingui uns 200 milions d'anys d'antiguitat. En canvi, la major part de l'escorça continental és molt més antiga. Les roques de les crostes continentals més antigues de la Terra tenen edats en el rang d'entre 3,7 i 4,28 milions d'anys i s'han trobat al Terreny de Gneiss de Narryer a Austràlia Occidental, als Territoris de Gneiss d'Acasta als Territoris del Nord-oest, a l'Escut Canadenc, i a altres regions cratòniques com les de l'escut Fennoscandià. En el Terreny Narryer de Gneiss s'ha trobat zirconi amb una antiguitat tan gran com 4,3 mil milions d'anys.

L'edat mitjana de l'escorça continental actual de la Terra s'ha estimat en aproximadament 2,0 bilions d'anys. La majoria de les roques formades abans de fa 2.500 milions d'anys es troben en cratons. Aquesta antiga corfa continental i l'astenosfera del mantell subjacent són menys denses que en altres parts de la Terra i, per tant, no són fàcilment destruïdes per la subducció. La formació de nova escorça continental està lligada a períodes d'orogènia intensa; aquests períodes coincideixen amb la formació dels supercontinents com Rodínia, Pangea i Gondwana. L'escorça es forma, en part, per l'agregació d'arcs insulars, inclosos els cinturons de granit i metamòrfic, i es conserva en part per l'esgotament del mantell subjacent per formar un mantell litosfèric flotant.

Referències

Bibliografia 
 Artemieva, I. (2011). The Lithosphere: An Interdisciplinary Approach Cambridge University Press. 

Geologia estructural