alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Montagut i Oix

Montagut i Oix (antigament anomenat Montagut de Fluvià) és un municipi de la comarca de la Garrotxa, a les Comarques Gironines, al sector de l'Alta Garrotxa, amb capital al poble de Montagut. El 1972 l'antic i extens terme municipal d'Oix fou agregat al municipi de Montagut de Fluvià. El nou municipi adoptà la nova denominació de Montagut i Oix a partir del 15 de novembre de l'any 2002.

Geografia 
 Llista de topònims de Montagut i Oix (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Limita al nord amb els termes municipals d'Albanyà i Camprodon i amb l'actual frontera francesa, a l'oest amb el de la Vall de Bianya, al sud amb els de Sant Jaume de Llierca i Sant Joan les Fonts i a l'est amb els d'Argelaguer i Tortellà.

El terme municipal ocupa gran part de la conca del Llierca, afluent destacat del Fluvià, principalment les valls de les rieres d'Oix, d'Escales i de Sant Aniol. Els cims més destacats són el Comanegra (1.558 m), el puig de Bassegoda (1.373 m), els cingles de Gitarriu (1.196 m), el Montpetit (898 m) i la muntanya del Cós (612 m).

Llocs d'interès 
Al seu terme es troben abundants esglésies, la majoria romàniques, algunes de les quals declarades monuments històric-artístics: 

 Sant Pere de Montagut, del , molt modificada (parroquial de Montagut)
 Sant Llorenç d'Oix,del , molt modificada (parroquial d'Oix)
 Sant Aniol d'Aguja, seu d'un antic monestir fundat l'any 859
 Mare de Déu del Cós, antiga capella del castell de Montagut i actualment santuari
 Mare de Déu de la Devesa, romànica, renovada al  (santuari)
 Ermita de Sant Eudald de Jou, ja esmentada al 
 Santa Bàrbara de Pruneres
 Sant Feliu del Riu
 Sant Martí de Talaixà, ja esmentada al , molt modificada
 Sant Martí de Toralles, esmentada al segle X
 Sant Miquel d'Hortmoier, ja esmentada al segle X
 Sant Miquel de Pera
 Mare de Déu d'Escales, del , antiga parròquia i actualment santuari
 Mare de Déu de les Agulles (o de les Aguges), santuari

Altres:

Castell de Montagut (o castell del Cós), ja esmentat al 

Castell d'Oix, del , antic centre de la baronia de Bestracà

Castell de Toralles, esmentat a mitjan

Demografia 

El cens del 1553 incorpora Nostra Senyora d'Escales; el 1717, Talaixà; el 1857, Monars, Sant Miquel de Pera i Toralles; i el 1975, Oix.

Educació 
Llar d'Infants (3-6 anys)
 Escola Mont Cós - ZER El Llierca
Primària
 Escola Mont Cós - ZER El Llierca

Bibliografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Preservació d'un bosc amb espècies exòtiques
Palafolls

Palafolls és un municipi de la comarca del Maresme, a la província de Barcelona. El terme municipal limita amb: Santa Susanna, Blanes, Tordera i Malgrat de Mar.

L'origen de la població és romà, així com el seu nom, que prové de la veu romana Palatiolo.

El municipi està constituït de les següents parts: Poble de Sant Genís de Palafolls (format per Sant Genís, on es troba l'església romànica i la urbanització Ciutat Jardí), el barri de Santa Maria, el barri de Sant Lluís, Mas Carbó, Mas Reixac (compartit amb Tordera i les Ferreries; aquesta última és la part del centre on hi ha l'església de l'Assumpció de la Mare de Déu, obra de l'arquitecte Miquel Garriga i Roca (Alella, 14 de gener de 1808 - Barcelona, 14 d'octubre de 1888), l'ajuntament, les escoles, etc.

Els dissabtes té lloc el mercat setmanal.

Geografia 
 Llista de topònims de Palafolls (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Política 
El 30 d'octubre del 2012, l'alcalde de Palafolls, Valentí Agustí i Bassa (PSC), va crear l'Associació de Municipis pel Federalisme Republicà, a través d'una moció del ple municipal (amb l'aprovació d'ICV-EUiA, i l'abstenció de CiU i ERC) i seguint l'exemple de l'Associació de Municipis per la Independència; en aquesta ocasió, per aglutinar els municipis que vulguin adherir-se per lluitar per una República Federal.

Societat

Educació 
El municipi disposa de tres centres educatius: Escola Les Ferreries de Palafolls, el més antic, Escola Mas Prats, inaugurada l'any 2005, i l'institut públic, l'IES Font del Ferro, inaugurat el 2011.

Esport 
Entitats esportives de Palafolls:

 Club Deportivo Palafolls - Club de futbol
 CB Palafolls - Club de bàsquet
 Atlètic Santa Maria de Palafolls - Club de futbol sala
 CFS San Luis de Palafolls - Club de futbol sala
 CP Palafolls - Club Patí Palafolls

Cultura 
 Museu Etnològic de Palafolls.
 Biblioteca Enric Miralles. Obra pòstuma de l'arquitecte català Enric Miralles, comandant el seu estudi EMBT (del qual també formava part -i dirigeix actualment- la seva esposa des de l'assumpció del projecte fins al moment de la seva mort, la italiana Benedetta Tagliabue). Amb un estil contemporani, tracta d'evocar una cadena muntanyosa.

Oci 
 Parc Aquàtic Marineland.
 Ràdio Palafolls (emissora de ràdio local), en el 107.7 FM del dial.

Imatges

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Patrimoni històric i artístic de Palafolls
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sant Cebrià de Vallalta

Sant Cebrià de Vallalta és un municipi que es troba a la zona interior de la comarca de Maresme, entre Sant Iscle de Vallalta i Sant Pol de Mar, als voltants de la Serra del Montnegre. Amb una extensió de 15.79 km² limita amb els termes municipals de Sant Pol de Mar, Sant Iscle de Vallalta, Pineda de Mar, Canet de Mar, Tordera i Sant Celoni. Dins del municipi, a banda del nucli urbà trobem les urbanitzacions de Castellar d'Índies, Vistamar, Can Palau, Can Bartomet i Can Domènec i una sèrie de masies o disseminats, algunes de les quals han marcat la història del nostre municipi.

Al centre urbà, hi destaca el campanar de l'església parroquial, un edifici d'estil gòtic de l'any 1577; també, en el mateix estil gòtic, és notable la Casa de Can Coris (s. XV), amb un gran finestral d'ornamentació plateresca.

En els darrers anys ha adquirit importància com a centre d'estiueig i segona residència, però a poc a poc es va notant un canvi en aquest comportament i cada vegada és més important el nombre de persones que decideixen quedar-s'hi a viure motivats per la tranquil·litat del municipi, la seva proximitat al mar i pel seu entorn natural.

Els dissabtes té lloc el mercat setmanal.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Cebrià de Vallalta (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Els límits del terme municipal són:

Orígens 
L'origen de l'actual municipi es remunta a la divisió en parròquies del domini de Montpalau després de la conquesta franca de la Gòtia. L'any 1019 el bisbe de Girona Pere de Carcassona va consagrar com a Sant Cebrià de Vallalta la que havia estat l'ermita de Santa Maria en la primera colonització cristiana. Cal suposar que hi havia una població pagana i que s'incorporà una població de cristians vells pels quals el 1090 es va consagrar l'església de Sant Iscle i Santa Victòria. Els senyors francs van donar les terres conquerides a personalitats civils o militars que havien tingut un paper en la conquesta, en el cas de la Vallalta van ser els Mata, militars, que van rebre la Torre de Mata a la riera de Sant Andreu, els Croanyes, que van rebre una de les vil·les romanes de la zona, i els Romaní, militars, que van rebre la vil·la romana de Boadella.

Demografia

Política

Eleccions municipals de Sant Cebrià de Vallalta del 2019 

Actualment, a la legislatura (2019-2023), l'alcalde és Albert Pla i Besolí.

Notes

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sant Iscle de Vallalta

Sant Iscle de Vallalta és un municipi de la comarca del Maresme. La superfície del terme municipal és de 17,72 km², dels quals 800 hectàrees són dins del Parc Natural del Montnegre i el Corredor. Els 1.200 habitants es distribueixen entre el nucli urbà, els tres veïnats històrics, dues urbanitzacions i prop de 150 cases a pagès.

El nucli urbà té alguns comerços i s'hi poden trobar fruiteries, forns de pa i un parell de bars i restaurants. Un cap de setmana de la primera quinzena de maig se celebra la tradicional festa de la maduixa, un dels productes agraris destacats que es cultiven al municipi

Els dijous té lloc el mercat setmanal.

L'església de Sant Iscle es va consagrar al . En els fogatges del  consta com Sant Iscle de Vallalta, incloent-hi el poble de Canet de Mar. En els primers censos del  es va castellanitzar San Acisclo de Vallalta. El 1933 es va recuperar el mateix nom actual, canviat en el context revolucionari de 1937 a Vallalta del Maresme. Durant el franquisme es va retornar al nom castellanitzat no canviat fins al 1983.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Iscle de Vallalta (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 

El 1579 es va segregar Canet de Mar, i el 1857 es va integrar Sant Pere de Riu a Tordera.

Referències

Vegeu també 
 Turó de la Font de Llorà
 És coneguda l'estructura megalítica de la Pedra de les Olles

Enllaços externs 
 Pàgina web de l'Ajuntament
 Viu Sant Iscle Projecte de participació ciutadana sobre Sant Iscle (Obsolet)
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Freginals

Freginals és un municipi interior de la comarca del Montsià.

El 20 de març de 2016 hi va haver un accident d'autocar a l'AP-7 a l'altura del municipi que va provocar la mort de tretze persones.

Història 
Apareix documentat per primera vegada l'any 1222 tot i que només com a topònim.

A la carta de població d'Ulldecona es parla del coll de Freginals en el qual estaven instal·lats els hospitalaris.

Després de la batalla d'Almansa la població va ser incendiada per les tropes borbòniques ja que Freginals sempre es va mantenir fidel a l'arxiduc Carles.

Es va constituir com a municipi independent el 9 de febrer de 1843.

Geografia 
 Llista de topònims de Freginals (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Política

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012

Eleccions municipals de l'any 2015

Economia 
La principal activitat econòmica del municipi és l'agricultura, destacant el cultiu d'olivers.

Cultura 
L'església parroquial està dedicada a Sant Bartomeu. Es va construir al segle XVIIIdC en substitució de l'antic temple. La façana és barroca mentre que l'interior està decorat en estil gòtic. Consta d'una única nau amb altars laterals. Al centre de la vila es troba l'antiga casa familiar dels Miralles. L'edifici original va ser destruït durant la Guerra de Successió espanyola. L'actual és una reconstrucció realitzada en 1728. Freginals celebra la seva festa major en el mes d'agost.

Himne 
Sota el cel de Catalunya,

baix la falda del Montsià,

hi ha un poble en esperança 

de prosperitat.

Freginals és terra noble,

entranyable i de germans,

tots units i treballant-la

el farem més gran.

Els infants van a l'escola,

els més grans a treballar,

terra bona i agraïda

que de tots es fa estimar.

Freginals és terra noble, 

entranyable i de germans,

tots units i treballant-la 

el farem més gran.

Saludem-nos uns al altres,

fem un do com a germans,

i cantem el nostre himne

Visca Freginals!

Freginals és terra noble, 

entranyable i de germans,

tots units i treballant-la 

el farem més gran.

Galeria d'imatges

Referències

Vegeu també 
 Casa pairal de Martí-Miralles
 Serreta de Freginals

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament de Freginals
Sénia

Geografia:
 Municipi de la comarca del Montsià. Vegeu: La Sénia.
 Riu que pren el nom de l'esmentat municipi, que serveix de frontera entre Catalunya i el País Valencià. Vegeu: riu de la Sénia.
 Indret de Benifallet anomenat Mas de la Sénia.
 Indret de Vilalba dels Arcs anomenat Sénia del Perxe.
 Vall de la Sénia a Horta de Sant Joan.
 Enginyeria agrònoma:
 Màquina d'elevar aigua, generalment per a regar. Vegeu Sínia.
 Tros de terra per a conrear-hi hortalisses regat artificialment. Vegeu Sénia (hort).
Sant Jaume d'Enveja

Sant Jaume d'Enveja és un municipi de Catalunya situat a la comarca del Montsià. El municipi inclou l'entitat municipal descentralitzada dels Muntells i part del nucli de Balada. Limita amb els municipis d'Amposta, a l'oest, i Deltebre al nord. Els principals accidents geogràfics són el riu Ebre, al nord, i el ventall fluvial del Delta de l'Ebre, on està situat.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Jaume d'Enveja (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
La història de Sant Jaume d'Enveja, malgrat l'existència prèvia de certs assentaments, és relativament moderna, ja que la població no s'estableix com a tal fins als anys 60 del . Això es deu en bona part al procés recent de formació del Delta, format únicament en els últims segles per l'aportació sedimentària del riu. L'assentament primitiu del poble estava situat a la zona de les Salines, abandonat en finalitzar l'explotació econòmica d'aquestes, a mitjan . El naixement del poble es configura, precisament, amb el drenatge del que fins llavors eren uns aiguamolls, pel seu aprofitament com a zona d'horta i arrossaire. També fou un factor important al desenvolupament del poble, l'explotació de les salines de la zona, fins a mitjan .

El topònim prové de l'antiga partida d'Enveja, derivat de l'àrab Ibn Baja, un nom propi de persona. Tradicionalment se li ha anomenat l'Enveja. Sant Jaume va formar part del municipi de Tortosa fins a la seva segregació, l'any 1978. El 1990 el municipi, situat a l'hemidelta dret, deixa d'adscriure's a la comarca del Baix Ebre passant a la comarca del Montsià.

Encara avui, el teixit econòmic del poble s'articula al voltant de l'agricultura, juntament amb una oferta turística en expansió basada en l'atractiu paisatgístic del Delta de l'Ebre (Parc Natural del Delta), i particularment de la biodiversitat de la seva fauna i la seva flora.

Dins el terme municipal hi hagué durant els segles XIII i XIV l'important Port Fangós, on es prepararen les expedicions militars per a les conquestes de Sicília i de Sardenya.

Administració

Política

Eleccions municipals de l'any 2015

Demografia

Llocs d'interès 
 Centre d'Interpretació de les Barraques del Delta de l'Ebre

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Montsià

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Bellmunt d'Urgell

Bellmunt d'Urgell és un municipi de Catalunya situat a la comarca de la Noguera. És un poble situat entre Montgai, les Penelles i Bellcaire, dalt d'un turó a 379 m d'altitud. Forma part de la Serra de Bellmunt, al límit amb la comarca de l'Urgell. S'hi pot accedir des de la carretera local de Bellcaire, per la carretera local de Montgai o per la carretera local de Penelles.

Bellmunt d'Urgell és conegut en tota la terra ponentina com "l'Espia d'Urgell" o el "Balcó d'Urgell". Per la cara nord pot contemplar-se una gran perspectiva dels Pirineus i per la cara sud s'albira la Plana d'Urgell. El terme és accidentat amb petites elevacions que formen en conjunt la serra de Bellmunt, inclosa en el Pla d'Espais d'Interès Natural. A Bellmunt d'Urgell nasqué l'escriptor Domènec Pallerola i Munné, assagista i narrador, conegut com a Domènec de Bellmunt.

Geografia 
 Llista de topònims de Bellmunt d'Urgell (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

L'escola 
Les antigues escoles del poble de Bellmunt no estaven on són les actuals, al carrer de Domènec Cardenal. L'escola de nens era a la plaça Major, damunt del forn de pa, i la de nenes es trobava a la placeta a Ca l'Amanç, que actualment és la casa del Ramon Regué de cal Pinxo.

L'actual escola de Bellmunt es va construir en temps de la Dictadura del general Primo de Rivera, i constava de dues classes, una per als nens, amb un mestre, i l'altra per a les nenes, amb una mestra.

El 10 de gener del 1929 es va inaugurar l'escola, juntament amb la font del poble i la carretera de Penelles. Van venir per a la inauguració el Governador Civil, el Governador Militar, el bisbe de Lleida, el president de la Diputació provincial, el president de la Unió Patriòtica, el Cap-Delegat Governatiu, l'enginyer en cap de la Diputació i l'inspector en cap de Primer Ensenyament.

Com a curiositat cal destacar que pels voltants de l'any 1956, els mestres es desplaçaven, i no feien classe el dilluns al matí. A la tarda, els nens i nenes anaven a esperar la senyoreta a Penelles i venien cap a Bellmunt a peu. Per recuperar aquest matí, feien classe el dissabte. Al matí, a la classe de les nenes es feien labores, i a la tarda les dues classes deien el rosari. En acabar es netejaven les classes per torns.

Al Centre de Bellmunt d'Urgell es va atribuir la denominació específica de "Sant Bartomeu" l'any 1993. El col·legi compta amb tres aules: Una per als nens d'Educació Infantil i Cicle Inicial, l'altra per als nens de Cicle Mitjà i Cicle Superior, i una tercera classe per als mestres itinerants.

El dia 15 de maig del 2004 se celebrà el 75è aniversari de la inauguració de les escoles.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Cabanabona

Cabanabona és una vila i municipi de la comarca de la Noguera, al Segre Mitjà.

El terme municipal de Cabanabona, d'una extensió de 14,12 quilòmetres quadrats, és situat entre els municipis d'Oliola, a ponent i tramuntana, de Vilanova de l'Aguda, a llevant, i a migdia confronta amb el municipi segarrenc de Torrefeta i Florejacs, pel sector de l'antic terme de Florejacs. És emplaçat als altiplans que separen les valls del Llobregós i del Riu Sió. Aquest terme comprèn el mateix poble de Cabanabona, cap del municipi, i Vilamajor, i el santuari de Sant Pol (s. XVII). Travessa la part septentrional del terme la carretera L-313, de Guissona a Ponts i hi conflueixen un seguit de camins veïnals que porten als pobles i els masos propers.

El poble de Cabanabona és a 421 metres d'altitud, al nord del terme, prop del torrent de la Rabassa, afluent del Llobregós per l'esquerra. Es troba a 8 quilòmetres de Ponts, que n'és la vila que en proveeix la majoria de serveis. L'església parroquial és dedicada a Sant Joan Baptista, és d'origen romànic tot i que fou reformada a fons el 1686. Al centre del poble hi ha el casal dels antics senyors del lloc, edifici probablement del  amb ornamentació de tipus renaixentista. També hi ha algunes cases de gust modernista.

Geografia 
 Llista de topònims de Cabanabona (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 
El fogatjament del 1553 comptabilitzà 25 focs, repartits en 19 a Cabanabona i 6 a Vilamajor. En el cens del 1718 figuren 54 i 19 habitants respectivament i el de Floridablanca, del 1787, dona 55 habitants a Cabanabona i 30 a Vilamajor. El 1860 hi havia un total de 477 habitants, màxim de població assolit en el terme. A partir d'aquell moment el nombre d'habitants començà a minvar progressivament. Així, el 1900 hi havia 330 habitants, 302 el 1920, 292 el 1950, 184 el 1970, 128 el 1981, 109 el 1991, 100 el 1999 i 122 el 2005, anys aquests darrers en què semblava registrar-se certa estabilització demogràfica.

Economia 
En aquest terme hi ha més de 400 ha. de boscos i pasturatges. L'agricultura, predominantment de secà, és dedicada al conreu cerealícola (ordi i blat, generalment), que presenta gairebé caràcter de monocultiu, tot i que cal esmentar alguna hectàrea dedicada a les patates i a les hortalisses. Quant a ramaderia, es cria bàsicament aviram i bestiar porcí. Tot i que les activitats agràries són la base econòmica del terme, els serveis han pres rellevància en les darreries de la dècada de 1990, i juntament amb la construcció han esdevingut els principals sectors d'ocupació.

Festes i tradicions 
 Festa Major: la localitat celebra la seva festa el quart cap de setmana d'agost.
 Aplec al santuari de Sant Pol: s'hi fa una trobada el diumenge abans del dilluns de Pasqua Granada.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Camarasa

Camarasa és una vila i municipi de Catalunya situat a la comarca de la Noguera. Inclou l'entitat municipal descentralitzada de Fontllonga i Ametlla. Fontllonga fou municipi independent fins al 1970. Ha estat i és el marquesat de Camarasa, creat pel rei Carles I el 1543 per a Diego Sarmiento de los Cobos, fill del seu secretari Francisco de los Cobos, el qual passà als Fernández de Henestrosa, als Fernández de Córdoba i actualment pertany als Hohenlohe-Langenburg.

Història 

El 1050, Camarasa i Cubells foren cedides per Yússuf ibn Sulayman al-Mudhàffar de l'emirat de Larida al comtat de Barcelona.

La construcció de la presa i central hidroelèctrica de Camarasa entre el 1917 i el 1920 fou el fet més important en la vida camarasina a començament del segle XX.

Geografia 
 Llista de topònims de Camarasa (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 

El 1857 incorpora Sant Llorenç de Montgai, i el 1970, Fontllonga junt amb la Baronia de Sant Oïsme i Figuerola de Meià.

Referències

Vegeu també 
 Pedrera de Rúbies.
 Puig de Sant Jordi.
 Tossal de la Secalla.
 Castell de Sant Oïsme.
 Pont de Terradets.
 Dinosaures de Coll de Nargó
 Ruta dels Orígens
 Sant Miquel de Camarasa

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

 
Viles closes de la Noguera
Foradada

Foradada és un municipi de la comarca de la Noguera, a la zona del Segre Mitjà que comprèn 5 nuclis urbans, Foradada, que n'és la capital, Montsonís, Marcovau, Rubió de Dalt, Rubió del Mig i Rubió de Baix, actualment abandonat. Aquests tres últims nuclis també es coneixen sota el nom de Rubió d'Agramunt. Dins del seu terme municipal també hi trobem el monestir de Salgar, situat en un congost del riu Segre, proper a Montsonís.

Història 
L'origen del topònim està en la situació del poble, a la vora d'una roca foradada.

El castell de Foradada apareix citat l'any 1053 i el 1067. Va pertànyer al marquesat de Camarasa.

Geografia 
 Llista de topònims de Foradada (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Bibliografia 
 Tomàs Bonell, Jordi; Descobrir Catalunya, poble a poble, Barcelona, 1994

Vegeu també 
 Casa de la Vila (Foradada)
 Casa d'en Josep Guàrdia, edifici protegit
 Sant Josep de Foradada, edifici protegit
 Serrat de les Forques (Foradada)
 Sant Urbà de Foradada
 Castell de Montsonís
 Santuari de la Mare de Déu del Salgar
 Serrat del Puigverd

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Montsonís, poble amb encant de la comarca de la Noguera.
Menàrguens

Menàrguens és una vila i municipi de la comarca de la Noguera. Situat al marge dret del riu Segre. Limita amb els termes municipals de Albesa, Castelló de Farfanya, Térmens, Balaguer, Vilanova de la Barca i Torrelameu.

Enguany, el 2020, la seva alcaldessa és Anna Maria Calvis Munsó.

Geografia 
 Llista de topònims de Menàrguens (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llista d'alcaldes 

IM-AM (Independents per Menàrguens - Acord Municipal) és un partit polític d'àmbit local creat el 2015. Va guanyar les eleccions municipals del 24 de maig de 2015 per majoria absoluta, obtenint quatre dels set regidors i l'alcaldia de Menàrguens, i de nou les de 2019 amb el 48,45% i quatre regidors.

Llocs d'interès 
 La Sucrera del Segre

Personalitats 
 Ferran Freixa Jové, dissenyador.
 Ramon Xuriguera i Parramona, escriptor i crític d'art.
 Joan Baptista Xuriguera i Parramona, escriptor i traductor.
 Joan Barceló i Cullerés,  dibuixant, poeta i novel·lista.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Castelló de Farfanya

La vila i municipi de Castelló de Farfanya és situada a la comarca de la Noguera, a ponent de Balaguer i a tocar de la carretera que uneix aquesta darrera ciutat amb Algerri i Alfarràs. A més de la vila de Castelló de Farfanya, el municipi inclou l'antic terme de Torredà.

El gentilici d'aquest municipi, en les seves diferents formes, és castelloní, castellonina, castellonins, castellonines, gentilici que comparteix amb Castelló d'Empúries, a l'Alt Empordà.

Història 
L'origen de Castelló cal cercar-lo en la seva antiga fortalesa, tal com el seu propi nom deixa veure. El castell de Castelló de Farfanya formava part de la línia defensiva sarraïna que protegia la plana de les empreses militars comtals.

El lloc fou conquerit entre els anys 1116 i 1130 i el territori disputat entre la noblesa. El 1190 és reconeguda la sobirania d'Alfons el Cast (1154-1196).

Castelló va gaudir d'una important puixança política i econòmica; es bastiren les esglésies de Santa Maria, al castell, i de Sant Miquel a la vila baixa.

El castell de Castelló de Farfanya va ser l'últim bastió de resistencia urgellista durant la revolta Jaume d'Aragó, el comte d'Urgell, el 17 de novembre de 1413.

El castell es va malmetre a la Guerra dels Segadors i més endavant amb altres esdeveniments militars, fins que es va abandonar definitivament a començament del .

La vila 
A més de les esglésies de Santa Maria (seu d'un priorat canonical) i de Sant Miquel, la vila té diverses construccions senyorials i una font barroca, prop de l'església de Sant Miquel. Procedeix de Castelló el deteriorat Retaule de la Pietat, obra de Jaume Ferrer I i una predel·la del mateix autor però procedent d'un altre retaule, ambdues peces conservades ara al Museu Episcopal de Vic.

El 8 de març de 2023 el castell de la vila va ser afegit a la Llista Vermella del Patrimoni.

Geografia 
 Llista de topònims de Castelló de Farfanya (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Referències

Vegeu també 
 La Tossa (Castelló de Farfanya).

Bibliografia 
 Josep Lladonosa i Pujol. Gran Geografia Comarcal de Catalunya. Vol. 10. Enciclopèdia Catalana. Barcelona, 1983. 
 Josep Gudiol, Santiago Alcolea. Pintura gòtica catalana. Edicions Polígrafa, Barcelona, 1987

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Castelló de Farfanya al 

 
Viles closes de la Noguera
Montgai

Montgai és un municipi de la comarca de la Noguera. És al sud-est de la comarca, al límit amb la d'Urgell, a la riba del riu Sió. La seva estructura econòmica és agropecuària. Els cultius de regadiu aprofiten les aigües de les séquies del canal d'Urgell.

Montgai està format per dues entitats o nuclis de població separats entre ells uns 2 quilòmetres. A Montgai hi ha una església romànica, Santa Maria del Castell, d'una sola nau i amb absis semicircular. Cal destacar el campanar de Montgai per la seva altura de 40 metres i ser un dels campanars més vistosos de la comarca de la Noguera.

Història 
Ramon Berenguer I, comte de Barcelona, rebé el castell de Montgai el 1050. El 1330, va crear el Marquesat de Camarasa, al qual Montgai hi passà a formar part. El 1414, Ferran d'Antequera va donar a Jofre de Becerola (secretari de la reina) Montgai, Cubells i Camarasa, els quals pertanyien a Ramon Berenguer de Fluvià (lloc tinent de Jaume el Dissortat). Fins al 1721, Montgai formava part del corregiment de Lleida per passar després a l'alcaldia major de Balaguer.

Geografia 
 Llista de topònims de Montgai (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

 
Viles closes de la Noguera
Preixens

Preixens és un municipi de la comarca de la Noguera a la vall del Sió, un afluent del Segre. El 2020 tenia 418 habitants.

Història 
El poble es va desenvolupar a l'entorn d'un castell islàmic. El lloc va ser conquerit per Ermengol IV el 1070). Els primers repobladors i senyors sembla que eren vinculats a la casa d'Anglesola; un d'aquells donà origen a la família de cognom Perexens o Prexens. El 1381 el lloc era de Joan de Montcada i pertanyia a la Vegueria d'Agramunt. El 1831 la senyoria pertanyia als Biure.

Geografia 
 Llista de topònims de Preixens (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Monuments 
 La muralla de les Ventoses
 Església de Sant Pere de les Ventoses
 Església de la Mare de Déu de l'Assumpció de Pradell
 Església de Sant Pere de Preixens

Entitats 
 La Terrasseta de Preixens, grup de rumba catalana

Referències

Enllaços externs
La Sentiu de Sió

La Sentiu de Sió és un municipi de Catalunya situat a la comarca de la Noguera. Hi ha diverses teories respecte al nom de sentiu. Una d'aquestes és que prové del llatí sentice que vol dir esbarzer. Es va incloure en el nomenclàtor del primer cens del 1847 com Asentin i el 1930 com Asentiú. El 1983 va regularitzar el seu nom.

La vila fou un dels fronts de la batalla del Segre i un dels municipis que patí més les conseqüències a causa de la seva ubicació a primera línia de foc. A El tossal de les Forques dins del seu terme municipal, resten encara les trinxeres construïdes pel front Franquista durant la Guerra Civil i un conjunt de fosses d'enterraments excavades a la roca i que corresponen a un poblat ibèric.

Geografia 
 Llista de topònims de la Sentiu de Sió (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 

En el cens del 1857 s'agrega a Bellcaire d'Urgell i se'n desagrega el 1930.

Bibliografia 

 La Sentiu, un passeig en el temps de Mario Gené Amorós, Viles i Ciutats 35 (2010). Ed. Ajuntament de La Sentiu de Sió, Institut d'Estudis Ilerdencs, Fundació Pública de la Diputació de Lleida.

Referències

Vegeu també 
 Tossal de les Forques (la Sentiu de Sió).

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

 
Viles closes de la Noguera
Les Avellanes i Santa Linya

Les Avellanes i Santa Linya és un municipi de Catalunya situat a la comarca de la Noguera, amb quatre nuclis urbans, les Avellanes, Santa Linya, Vilanova de la Sal i Tartareu, amb capital a les Avellanes.

A dos quilòmetres de Santa Linya hi ha la Cova Gran de Santa Linya, un important jaciment arqueològic descobert l'any 2002. I una gran zona per l'escalada esportiva i de lleure.

Dins del municipi trobem molts llocs d'interès històric i de turisme. Es poden fer moltes activitats, com caminades, passejades amb BTT, etc. totes relacionades amb la natura. També es poden trobar indrets i edificis d'interès cultural com la Torreta, les salines, Sant Urbà, Sant Miquel....ect.

Des del 2019, la seva alcaldessa és Lidia Ber Salmons que pren el relleu de Maria Carme Garrofé Amorós.

Geografia 
 Llista de topònims de les Avellanes i Santa Linya (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 

El primer cens és del 1970, després de la fusió de les Avellanes (que el 1857 havia incorporat Tartareu i Vilanova de la Sal) i de Santa Linya. Els anys anteriors són la suma dels antics municipis.

Fills i filles il·lustres 
 Domènec Agustí i Salmons (1849-1916): metge i delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

Referències
Ivars de Noguera

Ivars de Noguera és un municipi de Catalunya situat a la comarca de la Noguera.

El poble d'Ivars de Noguera és l'únic nucli amb població del municipi, que comprèn, a més, el despoblat de Boix.

Història 
Fou conquerit pel Comte d'Urgell Ermengol VI, l'any 1107. El 1116 aquest territori en plena colonització estava sota la Senyoria de Ramon Berenguer d'Àger del llinatge d'Arnau Mir de Tost.
Al llarg del temps va passar a mans de diferents llinatges fins després del desmembrament del Comtat d'Urgell. El 1414 s'integrà a la Baronia d'Alfarràs, convertida en Marquesat a l'inici del .

El 1964 va annexar la part meridional de l'antic terme de Tragó de Noguera, que correspon al poble de Boix.

Geografia 
 Llista de topònims d'Ivars de Noguera (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Oliola

Oliola és una vila i municipi de la comarca de la Noguera, al Segre Mitjà. Antigament dit també Oriola.

Geografia 
 Llista de topònims d'Oliola (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc)

Situació i descripció 
El poble està ubicat al vessant d'un turó, dominat per les ruïnes del castell, on s'esglaonen en diferents replans un seguit de cases típiques rurals. Al costat de l'església parroquial de Sant Tirs, romànica i modificada el , hi destaca un original cementiri.

El terme municipal es troba al límit de les comarques de l'Urgell i de la Segarra, centrat a la vall del Llobregós. El territori, constituït bàsicament per gresos i argiles roges del període de l'oligocè, amb conglomerats vora el riu Segre i guixos més al sud, es disposa en dos sistemes de costes, els quals, especialment el del sud-oest, seguit parcialment per un eix anticlinal esventrat, originen petites elevacions (fins a 671 metres al nord-oest) que dominen de 100 a 200 metres la vall intermèdia.

A principis d'agost de l'any 2015 es dona a conèixer que el municipi està dividit en dos bàndols, els que estan a favor de l'ex-Alcalde Jaume Bernaus (condemnat a no exercir càrrecs a l'Administració pública durant vuit anys per haver augmentat el padró del poble del 2003 amb persones que residien en altres municipis), i els que hi estan en contra. Això ha provocat que aquests darrers hagin sol·licitat annexionar-se a la veïna localitat de Ponts.

Demografia

Vegeu també 
 El Siscar (Oliola).
 Santa Maria de la Serra de Castellar.
 Sant Silvestre de Serra d'Alt

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Gurb

Gurb és un municipi de la comarca d'Osona situat a la Plana de Vic fent frontera amb el Lluçanès. També està situat al centre-sud de la regió de l'Alt Ter. La primera menció escrita de Gurb es remunta a la darreria del segle IX (886 d.c). Limita pel nord amb els termes municipals de Manlleu, les Masies de Voltregà i Santa Cecília de Voltregà; per l'oest amb l'altiplà del Lluçanès, Sant Bartomeu del Grau, pel sud i sud-est amb Vic i per l'est amb Folgueroles, Tavèrnoles, les Masies de Roda i Roda de Ter.
La població del municipi habita principalment en masies disseminades. Està format per quatre parròquies: Sant Andreu de Gurb, Sant Cristòfol de Vespella, Sant Julià Sassorba i Sant Esteve de Granollers de la Plana.

El centre de tot aquest terme era el castell de Gurb (841 m), situat al cim del característic turó conegut pel Castell de Gurb o Creu de Gurb, que s'alça darrere mateix de la vella església parroquial de Sant Andreu (563 m).

La capital municipal és el nucli urbà de l'Esperança, que descansa a l'ombra de la Creu, proper a la ciutat de Vic. En els últims anys, el municipi s'ha convertit en una àrea d'expansió industrial de la capital comarcal, amb el naixement i expansió d'empreses de renom gurbetanes com Casa Terradelles.

A Gurb hi ha una escola (Les Escoles) i un institut (SI Gurb).

Geografia 
 Llista de topònims de Gurb (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Castell de Gurb
 Sant Andreu de Gurb
 Ermita de Sant Roc (Gurb)
 Bosc Encantat
 Granollers de la Plana
 Sant Julià Sassorba

Fills il·lustres 
 Francesc Mora Borrell (1827 - 1905), arquebisbe de Monterey - Los Angeles.
 Josep Tarradellas Arcarons (desconeguda - actualitat), president i fundador de Casa Tarradellas.
 Carles Mundó Blanch (1976 - actualitat), advocat, polític i conseller de justícia de la Generalitat de Catalunya.
 Judit Puigdomènech i Roca (1992), cantant i actriu coneguda artísticament com a Ju.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Lluçà

Lluçà és un municipi de la comarca del Lluçanès i està situat a l'oest de la regió de l'Alt Ter. De forma allargada, s'estén entre les rieres de Merlès i de Lluçanès llevat del sector de Santa Eulàlia de Puig-oriol i l'apèndix de Borrassers i del mas de la Vila d'Alpens, a llevant, entre les rieres de Lluçanès i Gavarresa.

El 3 de maig de 2023 el municipi, que fins aleshores formava part de la comarca d'Osona, va passar a integrar-se a la nova comarca del Lluçanès.

En són centres històrics el castell de Lluçà i l'antiga parròquia i monestir de Santa Maria de Lluçà, castell i parròquia coneguts des del 905, quan el bisbe Idalguer consagrà l'església de Santa maria, al peu del castrum de Lucano, topònim està registrat al  com Lucano, derivat de l'antropònim llatí Lucius (Lluc). Depenien d'aquesta església les petites parròquies del terme del castell i les corresponents sufragànies es repartien les primitives viles o vilars rurals, grans centres d'explotació rural més tard subdividits en molts masos. Alguns d'aquests vilars esdevingueren grans masos, que es mantenen: Torroella, Vilatimó, Canelles, Puig-oriol, Comermada, el Vilaró, Maçaneres, Tordelespà, les Heures, etc.; altres masos importants com el Verdeguer, la Font, la Coma, Gonfaus, Tiratemples, Roca d'En Bosc, etc., s'originaren en èpoques més reculades i prosperaren a partir del .

El municipi ha estat tradicionalment poc poblat i el tancament de molts dels antics masos no ha estat compensat per la relativa creixença del poble de Santa Eulàlia de Puig-oriol, centre administratiu del terme. A finals del  es van obrir dues noves carreteres de Santa Eulàlia de Puig-oriol a la de Vic a Berga (que s'enllacen a Santa Creu de Jutglar) i de Lluçà a la mateixa carretera (passat Prats de Lluçanès, a la Pedra Dreta) i es va eixamplar i asfaltar la de Santa Eulàlia a Lluçà, mercès a la moderna revalorització i restauració del monestir.

Demografia

Geografia 
 Llista de topònims de Lluçà (orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

Llocs d'interès 
 Restes del castell de Lluçà.
 Ermita romànica del Sant Vicenç del Castell, de planta rodona i amb volta semiesfèrica i un petit absis. Està documentada des del 988, però l'edifici actual data principalment de la reedificació dels segles  i .
 Canònica de Santa Maria de Lluçà, romànica, amb pintures murals gòtiques i una mostra permanent d'art.
 L'ermita de Sant Cristòfol de Borrassers.
 L'ermita de Sant Pere de Grau.
 La Pedra dreta del Grau, un possible menhir.

Bibliografia 
 Gran geografia comarcal de Catalunya. Barcelona: Enciclopèdia Catalana. Volum 1, p. 255-259 ()

Referències

Vegeu també 
 Roques de l'Horta.
 Roca del Mill.
 Serrat de la Roca del Mill.
 Serra dels Hespitalets.

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Malla

Malla és un municipi de la comarca d'Osona, situat al centre-sud de l'Alt Ter. El punt més elevat és el cim del Clascar. També hi destaquen el Museu Municipal de Malla i el Serrat del Vilar (823,7 m)  (frontera amb Muntanyola). L'economia de Malla es basa eminentment en l'agricultura i la ramaderia tot i que, a causa de la proximitat de la ciutat de Vic, diverses empreses han establert comerços de gran superfície al terme municipal, com ara els hipermercats Esclat o un concessionari de vehicles Citroën.

En aquest municipi va néixer l'escriptora i poeta Irene Solà.

Geografia 
 Llista de topònims de Malla (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

Demografia

Fill predilecte 
 Joaquim Vilarrúbia i Garet (1902-1987), entomòleg.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Muntanyola

Muntanyola és un poble i municipi de la comarca d'Osona, situat a l'oest de la regió de l'Alt Ter. El sector central de la Plana de Vic situat a la part ponentina de la ciutat comprèn els antics termes de Muntanyola i Múnter, de Malla, Sentfores (ara unit a Vic), Santa Eulàlia de Riuprimer i l'extens terme de Gurb de la Plana. Tots aquests termes, a excepció només de Malla, s'enfilen per la serra que fa d'espona de ponent a la Plana, més enllà de la qual comença el Moianès o la subcomarca del Lluçanès. Són pero, termes pròpiament de la Plana, si n'exceptuem la part de Muntanyola que correspon a l'antiga parròquia de Sant Quirze de Muntanyola i el seu enclavament de Caraüll.

Demografia

Geografia 
 Llista de topònims de Muntanyola (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Patrimoni monumental

Vilavendrell 

Vilavendrell és una masia de la parròquia de Sant Quirze i Santa Julita de Muntanyola.

En un capbreu del  ja apareix "el ter de Rosselló de Villa Venrel". A l'acta de la consagració de l'església de Muntanyola, el 1177, ja es fa referència a Bernat de Vilavendrell, com a propietari d'un mas de la població. La família Vilavendrell posseeix el mas fins a finals del , moment en què en perd definitivament la propietat. Durant aquests set-cents anys, es manté el cognom Vilavendrell tot i que durant el  va haver-hi tres pubilles seguides. A finals del  i principis del  el mas torna a estar habitat. A finals dels anys vuitanta, part del conjunt immoble es va rehabilitar —el conjunt ja comptava amb dues quadres per al bestiar— per tal de poder acollir una granja de cabres destinada a l'obtenció de llet i, posteriorment, a la fabricació de formatge de cabra del tipus Garrotxa. Actualment és el lloc de fabricació dels Formatges de Muntanyola, empresa familiar portada pels habitants del mas.

Galeria

Referències

Vegeu també 
 Llista de monuments de Muntanyola

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Rupit i Pruit

Rupit i Pruit és un municipi de la comarca d'Osona, situat a la subcomarca del Collsacabra. Està situat a l'est de la regió de l'Alt Ter.

En origen els dos pobles ja compartien la mateixa jurisdicció del vescomte d'Osona que, segons la tradició, habitava al castell de Rupit abans de traslladar-se a Cardona. Al , amb la divisió del marquesat de Rupit, es van formar dues batllies conegudes com a Sant Andreu de Pruit i Sant Joan de Fàbregues que no va canviar a Rupit fins al 1955. El 1977 es van fusionar Pruit i Rupit.

Geografia 
 Llista de topònims de Rupit i Pruit (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Economia 
Si tradicionalment l'agricultura de secà (cereals, llegums, patates, blat de moro i farratges) i la ramaderia (boví i porcí) eren les bases de l'economia, avui el turisme, atret pel tipisme del municipi, és la principal font de riquesa, amb un estol de comerços i restaurants que allotgen els nombrosos visitants estivals i de cap de setmana.

Transports 
Una carretera local l'uneix a la C-153.
A més a més del vehicle privat, es pot anar a Rupit en autobús sortint de Cantonigròs, l'Esquirol, Roda de Ter, Vic, Manlleu i Barcelona.
L'altra opció és el taxi, sortint de Manlleu, Vic o Roda de Ter, (i altres indrets de Catalunya, però és el transport més car).
L'estació de tren més a prop és la de Manlleu i la següent més a prop, la de Vic.
L'aeroport més a prop és el de Girona-Costa Brava i el següent més a prop és el de Barcelona.

Vegeu també 
 Roc de l'Àliga.
 L'Agullola Xica.
 L'Agullola Grossa.

 Riera de Rupit
 Salt de Sallent

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 www.elscingles.org  Associació Centre Cultural del Collsacabra - Revista ELS CINGLES de Collsacabra
 Calamplerupit.cat Pàgina amb informació sobre una botiga històrica del poble i amb una secció dedicada a la seva història] (en molts idiomes)
Sant Hipòlit de Voltregà

Sant Hipòlit de Voltregà és una vila i municipi de la comarca d'Osona i està situada al centre de la regió de l'Alt Ter. És un dels municipis més petits de Catalunya, ja que té 0,97 km quadrats i està envoltat pel municipi de les Masies de Voltregà. L'hoquei patins, amb el Club Patí Voltregà, és l'esport per excel·lència i que ha popularitzat aquest petit poble arreu del món. Es troba dins del Voltreganès.

Història 

Sant Hipòlit de Voltregà va ser una de les anomenades viles cremades atacades pels borbònics durant la Guerra de Successió espanyola. I el santuari de la Gleva, el darrer refugi de les tropes catalanes de la localitat abans que els soldats de Felip V les massacressin.

A primers del 1714, el mariscal borbònic José Carrillo de Albornoz, comte de Montemar, va entrar a la plana de Vic amb mil cavalls i mil cinc-cents infants. L'exèrcit català d'Antoni Desvalls, marquès del Poal, va perseguir la incursió i va obligar el destacament borbònic a fugir en direcció nord tot seguint el riu Ter.

Als darreres dies de gener, la columna del comte de Montemar va arribar a la Gleva, on va empresonar alguns civils i va executar un centenar de sometents que s'havien fortificat al santuari de la Mare de Déu. A continuació, el destacament filipista es va dirigir a la vila de Sant Hipòlit de Voltregà. Amb l'objectiu d'escampar el terror entre aquelles poblacions catalanes que s'havien aixecat contra els nous impostos de Felip V, les tropes van saquejar i incendiar la ciutat. Aquests fets, que tingueren lloc a principi de 1714, se’ls anomena els Fets de la Gleva.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Hipòlit de Voltregà (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

 Sant Marc 601,7 m.

Demografia

Llocs d'interès 
 Casa Museu del Voltreganès.
 Creu del Morral
 Font de la Sala
 Parc Mare Teresa
 Sant Marc
 Església de Sant Hipòlit de Voltregà

 Torrent de Mitjavila
 Zona esportiva

Mitjans de comunicació 
 Ràdio Voltregà

Santhipolencs destacats 
 Eusebi Guiteras i Guiu (1861 - 1919), compositor
 Joan Serrallonga i Urquidi (1953- ), historiador
 Josep Maria Sala i Boix (1964- ), exfutbolista

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya