alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Jan Dubravius

Jan Dubravius, vlastním jménem Jan Skála z Doubravky a Hradiště (kolem 1486, Plzeň – 9. září 1553, Kroměříž) byl český historik, spisovatel a olomoucký biskup mezi lety 1541–1553. Je autorem první české odborné publikace o rybníkářství.

Životopis 

Jeho otec byl plzeňským měšťan a katolík. V plzni studoval na partikulární škole. Ve studiu poté pokračoval na univerzitách ve Vídní a v Padově a možná také v Boloni, kde získal doktorát práv.

Církevní a diplomatická činnost 
V roce 1508 se vrátil z Italie a začal působit ve službách olomouckého biskupa Stanislava Thurza. Dne 7. května 1513 se stal arcijáhnem v Kroměříži, později zde působil jako probošt Kolegiální kapituly u svatého Mořice. Roku 1517 byl povýšen do rytířského stavu. O rok později 1518 domlouval v Itálii sňatek polského krále Zikmunda Jagellonského s Bonou Sforza. Poté se několikrát angažoval proti Turkům. Dne 30. dubna 1541 byl jmenován olomouckým biskupem (podle stránek Catholic-Hierarchy.org byl jmenován až 27. června 1541 a na biskupa vysvěcen 2. ledna 1542). Umírá roku 1553 v Kroměříži na mozkovou mrtvici.

Dílo 
 Martiani Capellae Nuptiae Mercurii cum Philologia;
 [[Theriobulia (Rada zvířat)|Theriobulia Joannis Dubravii iurisconsulti et equitis aurati De regiis praeceptis (Rada zvířat)]] – věnováno králi Ludvíku Jagellonskému. Je to přepracovaná Nová rada od Smila Flašky z Pardubic;
 Commentarii in V Davidis psalmum – výklad žalmů;
 Libellus de piscinis et piscium, qui in eis aluntur natura – šest knih o rybníkářství;

Odkazy

Reference

Literatura 
 
 
 Hlobil Ivo – Petrů Eduard, Humanismus a raná renesance na Moravě, Praha, Academia 1992.
 Rybička A., Jan z Doubravky a z Hradiště (Dubravius), biskup olomúcký. Studie biografická… ČČMus 52 (1878) 106-118.
 Skočdopole F., Život a dílo Jana Dubravia, biskupa Olomouckého, In: Výroční zpráva c. k. vyššího gymnázia v Třeboni za škol. r. 1911/12, Třeboň 1912, 3-14.
 Benetka B., Vynikající biskup a diplomat na trůně olomouckých biskupů, Řád 7, 1941, 317-320.
 Menčík, Studenti z Moravy a Čech ve Witemberku 1502–1602, ČČM 1897.
 Skutil Jan, Jan Dubravius. Biskup, státník, ekonom a literát, Kroměříž, Muzeum Kroměřížska 1992 (edice Kdo byl kdo na Kroměřížsku, sv. 13).
 
 
 SCHMITOVÁ, Anežka (ed.): Jan Dubravius - O rybnících, Praha 1953.

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 
 
 Jan Dubravius  v Kdo byl kdo v našich dějinách do roku 1918

Čeští spisovatelé vědecké literatury
Čeští náboženští spisovatelé
Čeští básníci
Čeští humanističtí kronikáři
Olomoučtí biskupové
Narození v 15. století
Narození v Plzni
Úmrtí v roce 1553
Úmrtí 30. dubna
Úmrtí v Kroměříži
Zemřelí na cévní mozkovou příhodu
Muži
Čeští kronikáři 16. století
Hry lásky šálivé

Hry lásky šálivé jsou česká filmová komedie z roku 1971 natočená režisérem Jiřím Krejčíkem podle vlastního scénáře. Tvoří ji dvě povídky Arabský kůň a Náušnice na náměty Boccacciova Dekameronu a Heptameronu Markéty Navarrské.

Externí odkazy 
 
 
 

České filmové komedie
Povídkové filmy
Filmy z roku 1971
Filmy Jiřího Krejčíka
BSD licence

BSD licence je licence pro svobodný software, mezi kterými je jednou z nejsvobodnějších. Umožňuje volné šíření licencovaného obsahu, přičemž vyžaduje pouze uvedení autora a informace o licenci, spolu s upozorněním na zřeknutí se odpovědnosti za dílo.

Zkratka BSD označuje „Berkeley Software Distribution“ – obchodní organizaci při University of California, Berkeley, která tuto licenci vyvinula a používala pro práce nad operačním systémem BSD.

Verze 
 4-bodová BSD licence (původní BSD licence nebo stará BSD licence)
 3-bodová BSD licence (modifikovaná nebo nová BSD licence)
 2-bodová BSD licence (zjednodušená BSD licence)

Obsah licence 
Neoficiální český překlad 3-bodové licence (také modifikovaná BSD licence, nová BSD licence):

Propagační klauzule 
V původní licenci (tzv. Staré BSD licenci) byl obsažen další bod, který říkal:

Tento bod byl považován z hlediska svobodného softwaru za problematický. Projekt GNU kvůli němu licenci považoval za nekompatibilní s licencí GNU GPL (neboť licence GNU GPL nedovoluje omezovat šíření softwaru nad jí stanovené podmínky). Praktickým problémem tohoto požadavku také byl nadměrný rozsah takového textu povinně uváděného ve všech propagačních materiálech: každý větší projekt typicky používá velké množství programů a komponent od různých autorů, takže jen seznam těchto autorů by byl neprakticky rozsáhlý.

Tato klauzule z oficiální BSD licence zmizela 22. července 1999, kdy ji na výzvu Richarda Stallmana odstranil William Hoskins, ředitel úřadu licencování technologií v Berkeley. Původní licence se někdy označuje jako „stará“ či „čtyřbodová BSD“, upravená verze jako „nová“, „modifikovaná“, „revidovaná“ či „trojbodová BSD licence“.

Použitelnost a kompatibilita licence 
Licence je velmi volná, oproti dalším běžným licencím jako např. GNU GPL i v porovnání s implicitními omezeními danými v autorském právu má jen velmi nízké požadavky. Někdy bývá označována slovní hříčkou copycenter – zatímco copyright omezuje šíření díla, copyleft omezuje omezování šíření díla, tak BSD licence říká „Vezměte si to do copycentra a vyrobte si kopie dle libosti.“

BSD licence dovoluje komerční využití, včetně využití v proprietárním softwaru bez zveřejněného zdrojového kódu. Díla založená na dílech licencovaných pod BSD dokonce mohou být zveřejněna pod komerční licencí (nejedná se o copyleft), pouze musí dodržet podmínky licence, tzn. v programu uvádět informaci o autorech a zřeknutí se odpovědnosti. Příkladem takového využití jsou části knihoven pro síťovou komunikaci použitých v Microsoft Windows či mnoho komponent z FreeBSD použitých v macOS a také v PlayStation 4 (jako Orbis OS).

Jak už bylo uvedeno, původní verze licence byla s licencí GNU GPL nekompatibilní. Její revidovaná verze je s GNU GPL kompatibilní, software licencovaný pod BSD licencí lze začlenit do díla pod GPL (avšak opačně to neplatí: dílo pod GNU GPL nelze zveřejnit pod licencí BSD).

Reference 

BSD
Softwarové licence
Matouš Collinus z Chotěřiny

Matouš Collinus z Chotěřiny (1516, Kouřim – 4. června 1566, Praha) byl český humanista, učitel na Karlově univerzitě a spisovatel.

Život 
Studoval ve Wittenbergu; byl přívržencem Lutherovým a žákem Melanchtonovým. Po studiích se roku 1540 vrátil do Prahy, kde začal vyučovat řečtinu, později i latinu. Roku 1548 dostal od hraběte Kryštofa z Hardeka dům zvaný Andělská zahrada (Praha, Jindřišská ulice – nyní hlavní pošta). Zde založil soukromou školu o dvou třídách. Přídomek „z Choteřiny“ psal za své jméno vzhledem ke své příslušnosti k básnickému kroužku okolo Jana staršího Hodějovského z Hodějova, pocházejícího z tvrzi Chotěřiny (nyní se ves nazývá Kotýřina). Kvůli svým satirickým básním se roku 1560 dostal do sporu s vedením univerzity a brzy nato musel přestat vyučovat – poté se stáhl do soukromí.

Byl pohřben na Starém Městě při Betlémské kapli, po zrušení hřbitova byl mramorový náhrobní kámen přenesen do Lapidária Národního muzea v Praze, kde je vystaven dodnes.

Dílo

Učebnice 
 Elementarius libellus pro novellis scholasticis – učebnice latiny pro začátečníky
 De quatuor partibus grammatices praeceptiunculae compendiosae cum exemplis et significationibus bohemicis''' – gramatika

 Latinské spisy 
 Liber de educatione puerorum – zpráva o jeho škole
 Catalogus academiarum totius orbis christiani Illustriores sententiae et dicta Christi – výklady Kristových slov, podle svatých evangelistů
 Vera narratio de statu religionis in bohemica gente'' – přehled církevní historie v Čechách, pravděpodobně jeho nejlepší a stěžejní dílo.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 
 
 

Čeští pedagogové
Čeští spisovatelé vědecké literatury
Čeští náboženští spisovatelé
Čeští šlechtici
Narození v roce 1516
Úmrtí v roce 1566
Muži
Narození v Kouřimi
Úmrtí v Praze
Čeští humanisté
Pohřbení na Starém Městě (Praha)
David Crinitus z Hlavačova

David Crinitus z Hlavačova (též Vlasatý; 10. srpna 1531 Nepomuk – 6. dubna 1586 Rakovník) byl český prozaik a básník.

Život 
Pocházel z utrakvistické rodiny vrchnostenského úředníka. Působil od roku 1552 jako městský písař v Rakovníku, kde o sedm let později získal také městské právo. Roku 1562 byl povýšen do šlechtického stavu a začal tak používat přídomek „z Hlavačova“ podle místního hrádku Hlavačov. V Rakovníku vlastnil také pivovar a byl mistrem zdejšího cechu sladovníků. Byl podvakráte ženatý a trpěl podagrou. Pohřben je v rakovnickém kostele sv. Bartoloměje, ale jeho náhrobek byl roku 1603 zničen úderem blesku.

Dílo 
David Crinitus napsal řadu básní, česky i latinsky, a za oslavný spis Všech králů českých narození, též korunovaní získal od arcivévody Maxmiliána čestný titul „poeta laureatus“. Patřil do literárního okruhu Jana Hodějovského z Hodějova, působil i jako hudební skladatel a pro rakovnický kostel vydal žaltář. Další díla:

 Strom knížat a králů českých
 Fundationes et origines praeipuarum regni Bohemiae eidemque adiunctarum aliquot urbium (1575) – o původu nejvýznamnějších českých měst
 Píseň ku poctivosti všem šlechetným pannám a paním, kteréž jménem Zuzana nazvány jsou
 Psalmi regii vatis in odas redacti
 Canticum canticorum (1583)
 Vita Christi
 Hortulus animae – Rhytmy české a latinské na evangelia
 Pietalis puerilis initia (Pobožnosti dětinské začátkové) – latinské a české pobožné písně

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře

Externí odkazy 
 
 

Čeští náboženští spisovatelé
Čeští básníci
Narození v roce 1531
Narození 10. srpna
Narození v Nepomuku
Úmrtí v roce 1586
Úmrtí 6. dubna
Úmrtí v Rakovníku
Muži
Pohřbení v Rakovníku
Slavík

Slovo slavík může mít několik významů:

v biologii
 Luscinia – rod zpěvných ptáků
 slavík modráček (Luscinia svecica cyanecula)
 slavík obecný (Luscinia megarhynchos)
 slavík tmavý (Luscinia luscinia), též slavík uherský
 Calliope
 slavík Kalliopin (Calliope calliope)
 slavík černohrdlý (Calliope obscura)

v kultuře
 Český slavík – ocenění zpěváků, zpěvaček a skupin
 Slavík (opera) – opera Igora Stravinského
 Zlatý slavík – ocenění zpěváků, zpěvaček a skupin

příjmení osob
 viz Slavík (příjmení)

fiktivní postavy
 Anton Slavik – postava z počítačové hry Command & Conquer

Související články 
 Slávik
 Slavíček

Externí odkazy 
 
 

Rozcestníky - příjmení
Seznam českých, moravských a slezských šlechtických rodů

Tato stránka odkazuje na seznamy šlechtických rodů seřazených podle abecedy působících v jednotlivých zemích Koruny české. Příslušnost rodů k dané zemi je vázána především na držbu svobodného majetku jako jednoho z hlavních atributů šlechty.

Literatura

Externí odkazy 
 Der böhmische Adel von Graf Meraviglia-Crivelli

 
Českých šlechtických rodů
Jordán (rozcestník)

Jordán má více významů:
příjmení
 Jordán (příjmení) – více osob

v geografii
 Jordán – řeka protékající Izraelem a Jordánskem a vlévající se do Mrtvého moře
 ha-Jarden – noviny vycházející v 30. letech 20. století v mandátní Palestině
 Jordán (Brdská vrchovina) – kopec v Brdech
 Zkušební a cvičný objekt CE "Jordán" – zkušební pěchotní srub postavený v 1935 v dřívějším Vojenském výcvikovém prostoru Brdy
 Cílová dopadová plocha Jordán – bývalá dopadová plocha v dřívějším Vojenském výcvikovém prostoru Brdy
 Jordán (České středohoří) – lidový název pro vrch Plešivec (510 m) v Českém středohoří
 Jordán (Chlum) – rybník u Chlumu
 Jordán (Chlumec nad Cidlinou) - rybník u Chlumce nad Cidlinou
 Jordán (potok) – potok v Královéhradeckém kraji, jeden z přítoků řeky Labe
 Jordán (Posázaví) – kopec v Posázaví
 Jordán (přítok Labe) – pravostranný přítok Labe
 Jordán (přítok Velkého Solného jezera) – řeka v americkém Utahu
 Jordán (Tábor) – rybník/přehrada v Jižních Čechách ve městě Tábor
 Jordán (Střevač) – rybník u Střevače v okrese Jičín
 Jordán (Šeberov) – rybník v Šeberově v Praze
 Jordán (Třebíč) – bývalý rybník v Třebíči

Externí odkazy
Rhyniové rostliny

Rhyniové (psilofytní) rostliny jsou velmi nesourodou vyhynulou skupinou prehistorických cévnatých rostlin s výskytem na rozhraní vody a souše, které zaznamenaly největší rozkvět ve spodním devonu (asi před 410 až 390 mil. let), některé pokročilejší typy až do počátků karbonu (před 360 mil. let).

Typický je pro ně samostatný gametofyt a sporofyt velmi podobného vzhledu. Nemají pravé kořeny ani listy, na povrchu mohou mít trichomové či ostnité výrůstky. Cévní svazky jsou typické pro jednotlivé skupiny. Sporangia jsou eusporangiátní, gametangia většinou pohárkovitá. Spory mají triletní jizvu.

Systematika 
Jde o čtyři samostatná oddělení:

 Protracheophyta
 Zosterophyllophyta
 Rhyniophyta
 Trimerophyta
Protracheophyta

Protracheophyta jsou vyhynulé primitivní cévnaté rostliny rozšířené hlavně v období spodního devonu (před 420 - 390 mil. lety). Typickými znaky jsou vodivé buňky bez výztuží, výhradně dichotomické větvení, terminální okrouhlá sporangia.

Rod Cooksonia, patřící do tohoto oddělení je považován za nejstarší potvrzený doklad existence vyšších rostlin.

Rhyniové rostliny
Spisovatel

Spisovatel či spisovatelka je osoba, která se zabývá tvorbou vlastních literárních textů. Každý spisovatel je zároveň autorem. Autor textu bývá označen za spisovatele jen u některých textů.
Podle zaměření může být spisovatel označen i jinak. Například romanopisec, dramatik nebo básník.

Vzdělání 
Neexistuje žádné přesně definované vzdělání, které by člověk musel absolvovat, aby se stal spisovatelkou či spisovatelem. Někteří píší jen tak, bez jakékoliv přípravy, jiní studují univerzitu nebo akademii, navštěvují kurzy tvůrčího psaní nebo o něm čtou knihy. Hlavním předpokladem pro to, aby se člověk stal spisovatelkou či spisovatelem, zvláště úspěšným, je především dobře zvládnuté řemeslo skrze úsilí a pevnou vůli.

Související články 
 Seznam českých spisovatelek a spisovatelů
 Seznam světových spisovatelek a spisovatelů
 Ghostwriter

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Přehled spisovatelů na Knižní databázi
 Oficiální stránky českého PEN klubu

 
Psaní
Komunikační design
Zosterophyllophyta

Zosterophyllophyta jsou vyhynulé cévnaté rostliny rozšířené především ve spodním devonu (před 410–390 mil. let). Typické je pro ně dichotomické až pseudomonopodiální větvení, zvláštně větvené rhizomoidy, pravé tracheidy, exarchní protostélé. Sporangia jsou laterální, ledvinitá, pukající příčnou štěrbinou. Často vytvářejí strobily. Konce telomů bývají spirálně stočené (circinátní). Předpokládá se, že se jedná o jednu z vývojových větví plavuňových rostlin (Lycopodiophyta).

Související články 
 Plavuně

Vyhynulé rostliny
Organismy žijící v devonu
Plavuně
Josef Kopertinský

Svatý Josef Kopertinský (někdy též Kupertinský), vlastním jménem Josef Desa (17. června 1603 Copertino v Itálii – 18. září 1663 Osimo) byl františkánský mnich (minorita), známý svou údajnou schopností levitovat; je patronem pilotů, letců, cestujících letadlem, kosmonautů, parašutistů a také špatných studentů a studentů skládajících zkoušku.

Život 
Prožil 14 let v Assisi (místě působení svatého Františka); 28. března 1628 byl vysvěcen na kněze. Byl znám jako „létající světec“ a mystik. Upadal do extáze, kdykoli viděl obraz Ježíše, Panny Marie, Svatého Františka z Assisi – vydal ze sebe výkřik a pak se vznášel ve vzduchu hodinu až tři hodiny. Jeho levitace se často opakovaly. Věřící se sbíhali v údivu, zatímco lékaři a vědci ho podrobovali kontrolám, aby mohli pochopit, jak je to možné.

Jeho lety vzduchem přitahovaly velké zástupy. Svaté oficium (inkvizice) dostalo anonymní dopis: „Zde v Puglii je jeden 33letý fráter, který ze sebe dělá mesiáše a táhne za sebou davy.“ Přestože nikdy ze sebe mesiáše nedělal, stanul Josef před tribunálem, ale nikdo se ho neodvážil odsoudit, protože se vznášel i před zraky papeže a shromážděných kardinálů. Když preláti viděli tento zázrak na vlastní oči, stali se jeho obdivovateli. Až do smrti byl pod dohledem inkvizice držen v izolaci a nuceném vyhnanství.

24. února 1753 byl blahořečen a 18. září 1767 svatořečen.

Odkazy

Literatura

Související články 
 Seznam světců a mučedníků katolické církve

Externí odkazy 
 
 Podrobný životopisný článek
 Heslo v hypertextové encyklopedii světců 
 Heslo z The Saints: A Concise Biographical Dictionary  

Římskokatoličtí svatí
Italští svatí
Italští římskokatoličtí duchovní
Kupertinský, Josef
Kupertinský, Josef
Kupertinský, Josef
Narození 17. června
Úmrtí 18. září
Úmrtí v Osimu
Muži
Trimerophyta

Trimerophyta jsou vyhynulé rostliny rozšířené v období spodního a středního devonu (před 410–375 mil. let). Ze skupiny rhyniových rostlin patří mezi vývojově nejpokročilejší. Dosahovaly vzrůstu až kolem 1 m, hlavní osa byla větvena pseudomonopodiálně až monopodiálně, postranní větve (telomy) pak dichotomicky až trichotomicky. Předpokládá se, že se jednalo o výchozí stav pro vznik pravých listů (megafylů). Protostélé bylo proti jiným skupinám velmi mohutné. Trimerophyta se vyznačovali pravými trachejemi. Sporangia bývají podlouhlá, terminální, nacházejí se ve skupinách a pukají podélnou štěrbinou.

Rhyniové rostliny
Jan starší Hodějovský z Hodějova

Jan starší Hodějovský z Hodějova (6. ledna 1496 tvrz Chotěřiny, nyní Kotýřina – 11. února 1566 Řepice) byl český šlechtic a humanista.

Ze života 
V letech 1537–1555 působil jako místosudí Českého království. Na zámku Řepice založil velkou knihovnu, z tohoto zámku se stalo jedno z center humanismu v Čechách. V knihovně měl knihy dobové i historické, mnoho prvotisků. Kolem sebe soustřeďoval mnoho humanistických spisovatelů a básníků (např. Matouše Collina z Chotěřiny, Tadeáše Hájka z Hájku, Václava Hájka z Libočan), ale také právníků a učených literátů. Ti si zde knihy navzájem půjčovali, vyměňovali či je do knihovny darovali. Těmto spisovatelům pomáhal nejen finančně, ale především se jim snažil zajistit nějaké úřady.

Díky němu vyšla sbírka Farragines poematum – jedná se o latinské básně mnoha autorů, které uspořádal Matouš Collinus z Chotěřiny. Tato čtyřsvazková sbírka měla v Čechách poměrně velký ohlas a lze říci, že ovlivnila další humanistickou tvorbu v Čechách.

Ve sbírce svých knih měl Jan Hodějovský i překrásné tisky Manutiovy, mnoho knih z období antiky i středověku. Knihovna se nezachovala.

Jan Hodějovský zemřel dne 11. února 1566 a byl pohřben v řepickém kostele svaté Maří Magdalény.

Odkazy

Reference

Literatura 
 
 Ottův slovník naučný, díl XI., s. 427, heslo Hodějovský z Hodějova

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře
 Seznam českých, moravských a slezských šlechtických rodů

Externí odkazy 
 
 

Jan starší
Čeští šlechtici
Čeští humanisté
Narození 6. ledna
Narození v roce 1496
Narození v Kotýřině
Úmrtí 11. února
Úmrtí v roce 1566
Úmrtí v Řepici
Muži
Šimon Lomnický

Šimon Lomnický z Budče, též Ptocheus, Lomnicius, Chodeček a Janů (1552 Lomnice nad Lužnicí – 1623 Praha) byl český spisovatel.

Pocházel z chudých poměrů, školu vystudoval díky Vilémovi z Rožmberka, který mu později zajistil místo učitele v Kardašově Řečici. Později pro svého ochránce pracoval přímo jako písař a správce pivovaru v Třeboni a Lomnici nad Lužnicí.

Kolem roku 1585 zdědil po tchánovi zájezdní hostinec v Ševětíně, který pod jeho vedením velmi dobře prosperoval. V této době pravděpodobně půjčoval peníze na lichvářský úrok (lichva byla od 4 %). Roku 1594 byl povýšen do šlechtického stavu.

Roku 1619 Lomnický přišel o majetek – nejprve vyhořel a poté jeho vesnice, ve které byl rychtářem, byla zničena císařskými vojsky. Odešel pak s druhou manželkou (první zemřela kolem roku 1600) do Prahy, kde přestoupil k evangelické církvi. Po bitvě na Bílé hoře se vrátil ke katolické církvi. Pro tuto dvojí konverzi a některé další skutky, údajně v Praze žebral, je v literatuře často označován jako amorální.

Dílo 
 Písně nové na evangelia svatá nedělní přes celý rok
 Kancionál aneb Písně nové historické na dni sváteční přes celý rok
 Krátké naučení mladému hospodáři

Vydal cyklus podobných próz, zabývající se sedmi smrtelnými hříchy. Tyto knihy mají výchovný charakter, zabývají se jejich morálním dopadem:
 Knížka o sedmi hrozných ďábelských řetězích – návod, jak se ubránit Antikristovi.
 Postní zvyk – rady, jak dodržovat postní předpisy, dále upozorňuje na tresty pro ty, kdo je nedodržují.
 Traktát o tanci – domnívá se, že tanec patří mezi smrtelné hříchy.
 Utrhačů jazyk
 Vejklad prostý na nejsvětější modlitbu Otčenáš
 Tobolka zlatá – kritizuje lakomství a lichvu
 Pejcha života – kritizuje pýchu.
 Kupidova střela – nejznámější a nejlepší dílo z celého cyklu. Je to kompilace děl jiných autorů. Na příkladech ukazují, jak lidé smilní a radí, jak se smilstvu vyhnout. (Novodobá edice vyšla r. 2000 v nakl. Atlantis.)
 Dětinský řápek – (Novodobá edice vyšla r. 2000 v nakl. Atlantis.)
Psal i díla k různým aktuálním příležitostem:
 Pohřební písen o smrti Petra Voka z Rožmberka

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 
 
 

Čeští spisovatelé 16. století
Čeští spisovatelé 17. století
Narození v roce 1552
Narození v Lomnici nad Lužnicí
Úmrtí v roce 1623
Úmrtí v Praze
Muži
Vápenatí

Vápenatí (Calcarea nebo též Calcispongea; česky někdy houbatky) jsou mořští živočichové jedné ze tříd kmene houbovci (Porifera). Jejich fosilie jsou známy už z kambria. Počet recentních druhů je odhadován na 400 až 500.

Kostra vápenatých hub je tvořena jehlicemi z uhličitanu vápenatého. Tyto houby žijí pouze v mořích, převážně v menších hloubkách. Jejich larvy bývají amphiblastula či coeloblastula, v dospělosti se vyskytují všechny tři tělní typy.

Nejznámějšími zástupci jsou např. houbatka voštinatá (Sycon raphanus) nebo chorošovka korálová (Cymbastela coralliophila).

Externí odkazy 
 

Houbovci
Lesbos (rozcestník)

Název Lesbos může označovat:

 Lesbos – ostrov v regionu Severní Egeis v Řecku
 Lesbos (obec) – obec zahrnující ostrov Lesbos a okolní neobydlené ostrůvky v regionu Severní Egeis v Řecku
 Lesbos (regionální jednotka) – regionální jednotka rozsahem totožná s obcí Lesbos v regionu Severní Egeis v Řecku
 Lesbos (prefektura) – bývalá řecká prefektura v regionu Severní Egeis v roce 2011 rozdělená na regionální jednotky Lesbos a Lemnos
 Lesbos (bůh) – jeden z bohů řecké mytologie, patron stejnojmenného ostrova, syn Lapitův, manžel Metymny
Leif Eriksson

Leif Eriksson, ve staré severštině Leifr Eiríksson, zmiňovaný též jako Leif den Lykkelige (a v českém překladu Leif Šťastný) (někdy mezi 970 a 980 Island nebo Grónsko – cca 1020 neznámo kde) byl norský Viking, patrně první evropský objevitel Ameriky.

Byl synem Erika Rudého, který kolonizoval Island a Grónsko. Podle ság kolem roku 1000 koupil Leif loď od Bjarniho Herjolfssona, a vydal se s dalšími mladíky najít zemi, kterou Herjolfsson na západě spatřil. Propátrali část pobřeží Severní Ameriky a přezimovali v zemi, kterou nazvali Vinland – Země pastvin (nebo také Země vína). Podle archeologických výzkumů se patrně jednalo o ostrov Newfoundland, v jehož severní části byla osada, odpovídající popisům ság, nalezena. Objevil ji v roce 1960 norský badatel Helge Ingstad u dnešního L'Anse aux Meadows.

Podle jiných ság se Leif Eriksson na královský příkaz věnoval šíření křesťanství v Grónsku, kde díky jeho matce vznikl nejstarší kostel tohoto ostrova.

Informace jsou kusé a pocházejí ze ság, zapsaných až o dvě století později.

Během své plavby objevil zemi zvanou Helluland – Země plochých kamenů (dnešní Baffinův ostrov) a ještě Markland – Země hlubokých lesů (dnešní Labradorský poloostrov). Při svých plavbách neputoval do vnitrozemí, ale držel se při pobřeží. Sem tam vystoupil se svou posádkou z lodí, aby doplnil zásoby. Poznal také místní obyvatele Inuity a Indiány.

Externí odkazy 
 
 
 Popis cesty Leifa Erikssona

Vikingové
Norští cestovatelé
Křesťanští konvertité
Vikinští mořeplavci
Narození v 10. století
Úmrtí v 11. století
Muži
Osobnosti na amerických poštovních známkách
Francium

Francium (chemická značka Fr,  Francium) je nejtěžší známý chemický prvek z řady alkalických kovů, jedná se o nestabilní, velmi silně radioaktivní prvek.

Základní fyzikálně-chemické vlastnosti 
Nejstabilnější izotop francia 223Fr má poločas rozpadu 22 minut a podléhá β− rozpadu. Tento izotop vzniká i v přírodě a to α přeměnou aktinia. Francium se přeměňuje α rozpadem na astat, β+ rozpadem na radon nebo β− rozpadem na radium.

Za pokojové teploty je francium pevný kov s nejnižší hodnotou elektronegativity. Je velmi reaktivní a jeho sloučeniny se svými vlastnostmi podobají sloučeninám cesia. Téměř všechny soli francia jsou ve vodě rozpustné.

Fluorid francia (FrF) je sloučeninou s největším rozdílem elektronegativity mezi vázanými prvky.

Historický vývoj 
Francium bylo objeveno až roku 1939 Margueritou Pereyovou v Paříži a pojmenováno bylo podle země svého objevu.

Výskyt 
Francium se na Zemi vyskytuje v množství 7×10−19 ppm (parts per milion = počet částic na 1 milion částic), toto by odpovídalo obsahu 15 g francia v zemské kůře o tloušťce 1 km. V přírodě se vyskytují izotopy francia 221Fr (vzniká v neptuniové řadě), 223Fr (vzniká v aktiniové řadě) a 224Fr (vzniká v thoriové řadě) a jeho stopy nalézáme v uranových a thoriových rudách. V současné době je známo celkem 34 izotopů francia, všechny jsou značně nestálé a poměrně rychle podléhají radioaktivní přeměně. Uměle se francium připravuje protonovým bombardováním thoria.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Cotton F.A., Wilkinson J.:Anorganická chemie, souborné zpracování pro pokročilé, ACADEMIA, Praha 1973
 Holzbecher Z.:Analytická chemie, SNTL, Praha 1974
 Jursík F.: Anorganická chemie nekovů. 1. vyd. 2002. 
 Dr. Heinrich Remy, Anorganická chemie 1. díl, 1. vydání 1961
 N. N. Greenwood – A. Earnshaw, Chemie prvků 1. díl, 1. vydání 1993

Externí odkazy 
 
 

 
Chemické prvky
Kovy
Tengwar

Tengwar je písmo vytvořené J. R. R. Tolkienem. Ten kolem všech písem a jazyků vystavěl literární svět. Budeme-li se držet příběhů, jsou tengwar starobylé znaky, které vynalezl moudrý noldorský elf jménem Fëanor. Předchůdcem tohoto písma byly Rúmilovy sarati. 

Znaky Tengwaru nejsou uspořádány jen tak, ale existuje mezi nimi řada vztahů, podobně jako mezi prvky v Mendělejevově tabulce chemických prvků. Vše se podrobněji píše v dodatku knihy Návratu krále.

Rozdělujeme jej na Tengwar, jež zastupují souhlásky, a Tehtar, zastupující samohlásky, přídech, sykavky a podobně. Samotné slovo tengwar znamená v quenijštině „písmena“ (jedná se o množné číslo, jednotné číslo je tengwa).

Tengwar

Základní písmena 

Každou tengwu (základní) tvoří telco („nožička“, pl. telcor) a jeden nebo dva lúvar („obloučky“, sg. lúva)

Přidaná písmena

Tehtar 
Tehtar jsou znaky, které se píší nad nebo pod Tengwar (a někdy dovnitř). Nejčastěji znázorňují samohlásky, ale některé mají i jiný význam. V jazycích jako quenijština, v nichž většina slov končí samohláskou, se tehta kladla nad předcházející souhlásku, v jazycích jako sindarština, v nichž většina slov končila souhláskou, se kladla nad následující souhlásku. Chceme-li, nebo není-li to jinak možné, můžeme psát samohlásky jednotlivě. V tom případě píšeme krátké samohlásky nad krátké nosiče. Dlouhé samohlásky byly obvykle znázorněny položením tehty nad dlouhý nosič. Stejnému účelu však sloužila i zdvojená tehta. To však bylo časté jen u kudrlinek a někdy u akutu.

Externí odkazy 
 
 Podrobné informace o tengwar na stránkách Angrenost.cz
 Amanyë Tenceli

Fiktivní písma
Středozem
Fëanor
Oldřich Prefát z Vlkanova

Oldřich Prefát z Vlkanova (12. května 1523 Praha – 26. července 1565 tamtéž) byl český spisovatel, matematik, astronom a cestovatel.

Pocházel z bohaté měšťanské erbovní rodiny. Studoval ve Wittenbergu, Lipsku, Benátkách, Římě a Praze. V letech 1546–1547 absolvoval cestu do Palestiny, v roce 1552 navštívil Španělsko.

V Praze na Uhelném trhu zdědil dům a založil zde dílnu na výrobu měřicích přístrojů a astronomických a matematických pomůcek.

Dílo 
 Cesta z Prahy do Benátek a odtud potom po moři až do Palestyny, to jest do krajiny někdy Židovské, země Svaté, do města Jeruzaléma k Božímu hrobu, kteraužto cestu s pomocí Pána Boha všemohúcího šťastně vykonal Voldřich Prefát z Vlkanova léta Páně MDXXXXVI. – Často bývá používán název: Cesta z Prahy do Benátek a odtud potom po moři až do Palestiny. Tento cestopis je velice přesný a popisný. Patří mezi nejlepší resp. nejpřesnější cestopisy této doby nejen v Čechách.

Erb 
V modro-červeně polceném štítě je stříbrný vlk (mluvící znamení) se zlatým obojkem. Nad štítem kolčí přilba s modro-stříbrno-červenou točenicí. Pokryvadla jsou modro-stříbrná a červeno-stříbrná. V klenotu polovina stříbrného vlka se zlatým obojkem mezi modrým a červeným křídlem.

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 
 http://web2.mlp.cz/koweb/00/04/06/10/86/cesta_z_prahy_do_benatek.pdf – elektronická verze na stránkách Městské knihovny v Praze

Čeští spisovatelé
Humanističtí spisovatelé
Čeští astronomové
Čeští cestovatelé
Narození v roce 1523
Úmrtí v roce 1565
Muži
Narození 12. května
Úmrtí 26. června
Páni z Donína

Páni, či purkrabí z Donína, či jen Donínové (německy Grafen und Burggrafen von Dohna) jsou stará německá panská rodina s původem v Sasku, jehož jedna větev zdomácněla na českém území a dostala název podle hradu Donín (Dohna) ve stejnojmenném městě, kde funkci purkrabí v letech 1152–1180 vykonával zakladatel rodu Jindřich z Rotova.

Historie 

Jindřich z Rotova se stal prvním purkrabím v letech 1152–1180, hodnost purkrabího se poté dědičně přenášela z jednoho člena na druhého, a proto rodina začala užívat tohoto nezvyklého přídomku. Hrad začal střídat majitele (čeští panovníci s německými císaři. Po ztrátě hradu následkem Donínské pře roku 1402 přesídlili do Čech. Drželi zde Okoř, Lochovice, Bílý Újezdec (dnešní osada obce Ledce), Tuchoraz, Dražice, Benátky nad Jizerou, kde Bedřich z Donína (1468–1574) nechal postavit na místě zříceniny gotického hradu renesanční zámek. V Čechách vlastnil rod z Donína na začátku 17. století zámek Lemberk, který ovšem po bitvě na Bílé hoře opustil. Rod se rozdělil do dvou větví, které však obě v první polovině 17. století vymírají. Vladislav a Ota se účastnili stavovského povstání a po porážce museli emigrovat do zahraničí, kde oba bez potomků zemřeli. Slezská větev také vymřela, zůstávají pouze příslušníci původní pruské linie.

Purkrabí z Donína na Grabštejně 
Méně známá je slezsko-lužická větev rodu, kterou založil Jindřich III. z Donína. Jindřich III. strávil 40 let svého aktivního života na cestách mezi dvory svých lenních pánů: českého krále Václava I. a později Přemysla Otakara II., míšeňského markraběte Jindřicha Jasného a míšeňského biskupa, mezi něž lenní práva nad Donínem střídavě přecházela. Napětí a neshody mezi Jindřichem Jasným a Jindřichem z Donína vyústily až do popravy Jindřichova syna Oty a odchodu rodiny do Čech, do Žitavska. Zde vybudovali hrad Grabštejn (Grafenstein) a stáli u založení kláštera Marienthal.

Erb 
Ve znaku mají dva zkřížené jelení parohy v modrém poli.

Představitelé 
 Bedřich z Donína (1574–1634) byl dvořanem Rudolfa II., později zastával funkce zemského rady a soudce. Včas konvertoval ke katolické víře. Rád cestoval, během páté cesty do italského města Loreto, kde pobýval v letech 1607–1608, napsal zajímavý cestopis, který byl tiskem vydán až roku 1940. Kvůli své vášni v cestování se zadlužil, musel prodat rodinný statek a zemřel v bídě.
 Karel Hanibal z Donína (1588–1633) byl stoupenec katolické strany v době stavovského povstání proti císaři.
 Achác z Donína (1581–1647) byl významným diplomatem ve službách krále Fridricha Falckého.

Příbuzenstvo 
Pokrevně se spojili s Šternberky, Vartemberky, Valdštejny, Trčky, Kolovraty či pány ze Stráže.

Související články 
 Seznam českých šlechtických rodů

Externí odkazy

Reference

Literatura 
 

 
Lužické šlechtické rody
České šlechtické rody
Plachetnice

Plachetnice je loď, která je poháněna silou větru. Pohyb zvaný plachtění jí umožňují plachty, připevněné na stěžních a ráhnech. Plachetnice se staly možná prvními dopravními prostředky, které využívaly k pohybu jinou sílu, než sílu lidských či zvířecích svalů (kromě síly větru bylo ale možno vždy použít k dopravě i gravitační sílu Země).

Historie 
Využívání plachetnic je doloženo už od starověku. Kolébkou plachetnic je Indonésie, kde se na pirogách a katamaránech plavili lidé již před 4000 lety. Později se používaly plachetnice i ve starém Egyptě a pravděpodobně i v Mezopotámii.

Systém plachetnic byl postupně zdokonalován a byly využívány v dopravě i vojenství. I většina velkých zeměpisných objevů byla uskutečněna za pomoci plachetnic. Ještě na konci 19. století byly plachetnice ve vhodných oblastech s pravidelným vzdušným prouděním schopny konkurovat parníkům svou rychlostí. Během konce 19. a ve 20. století byly ale prakticky ze všech oborů vodní dopravy vytlačeny parníky a motorovými loděmi. V současné době jsou plachetnice využívány k rekreaci, sportu a jako školní lodě.

Princip 
Principem plachetnice je využívání kinetické energie větru. U prvních plachetnic se jen využívalo síly, vzniklé aerodynamickým odporem vzduchu, působícího na plachtu postavenou kolmo na směr větru. Tento způsob umožňoval plavbu jen ve směru větru. Později byly plachty a samotná konstrukce plachetnic zdokonalovány a byla objevena možnost postavit plachty ve vhodném úhlu k větru a tak plout i kolmo na směr větru či dokonce šikmo proti němu. Postup, kdy se plachetnice pohybuje klikatým kursem proti směru větru se nazývá křižování proti větru.

Hybridní pohon 
Kromě čistých plachetnic, poháněných prakticky výhradně silou větru, existovaly v historii i lodě s kombinovaným pohonem, kde plachty hrály doplňkovou roli, nebo byly rovnocenné s jiným druhem pohonu. Sem patří mnoho starověkých a středověkých typů veslic (například drakkar a galéra), nebo novověké plachetní parníky.

V novodobé historii se pak objevují pokusy o využití síly větru k pohonu lodí netradičními způsoby – příkladem mohou být plachty z pevných materiálů či Flettnerův rotor.

Lední jachty 
Sílou větru na zamrzlé vodní hladině jsou také poháněny lední jachty, tedy speciální vozidla vybavená bruslemi a plachtami (lodní třída DN).

Příklady druhů plachetnic 

 bark
 briga
 brigantina
 džunka
 fregata
 jola
 karaka
 karavela
 klipr
 koga
 korveta
 galeona
 pinasa
 šalupa
 škuner
 skiff
 sportsboat
 foiler
 katamaran - vícetrupá plachetnice
 trimaran - vícetrupá plachetnice

Třídy sportovních plachetnic - okruhový jachting v ČR

Pro děti a mládež:

Jednoposádkové 
 Optimist
 RS Tera

Dvouposádkové 
 RS Feva
 Cadet
 29er
 RS500

Ostatní:

Jednoposádkové 
 Laser
 Evropa
 Finn
 RS Vareo
 RS Aero
 RS700
 Waszp - Moth
 2.4m
 DN

Víceposádkové 
 RS400
 RS500
 RS800
 49er
 420
 470
 Vaurien
 Pirát
 Fireball
 Flying Dutchman
 Star
 RS21
 Melges 24

Vícetrupé 

 Tornádo

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Asociace lodních tříd - jachting RS

 
Údržba:Články s referencemi v nadpisech
Jachting
Vodní sporty
Sporty na lodích
Gotické písmo

Gotické písmo je etapa ve vývoji latinky, která se časově kryje se středověkým slohem gotikou. Na rozdíl od karolínské minuskuly a renesanční humanistické antikvy je ostře lomené a z dnešního pohledu obtížně čitelné. Nástupcem gotického písma je lomené novogotické písmo: fraktura, kanzlei a kurent.

Karolínská minuskula začala ztrácet pevnou formu s úpadkem franské říše po smrti Karla Velikého v roce 814, boji mezi jeho nástupci a nájezdy Normanů. Na konci 9. století ve švýcarském klášteře sv. Havla v St. Gallenu vyvinuli úspornou techniku psaní: kondensované a kompaktní písmo. Během 12. století (někde už i v 11. století) je karolinské písmo naplno vytlačováno písmem gotickým. Konečné prosazení gotického písma souvisí s rozvojem clunyjského hnutí. Přechodným prvkem se stává tzv. romanogotika a navazující gotická minuskula, jež má tři typy: základní, dekorativní (textura) a zběžnější.

Vedle gotické minuskuly vzniká také potřeba po dalším typu písma, které by lépe vyhovovalo daným společenským potřebám rychlého psaní, vytváří se tedy gotické písmo kurzívní, taktéž odvozující původ z karolinské minuskuly. Lze rozlišit následné typy kurzívy: bastardní písmo (prosazující se od 14. století), kaligrafická polokurzíva a běžná polokurzíva. Písmo je silně nakloněné, využívá různých ligatur, spojování písmen smyčkami a tahy.

Humanisté považovali gotické písmo za úpadkové a barbarské. Nedokázali se však rozhodnout, zda restaurovat antické majuskule či karolínskou minuskulu. Nakonec tento problém vyřešili tak, že zavedli psaní velkých písmen na počátku vět a vlastních jmen. Tento jev je ve světovém měřítku poměrně neobvyklý; z podobných důvodů jej sdílí pouze řecké písmo a cyrilice.

Zatímco latinské texty antických autorů byly prakticky od počátku vynálezu knihtisku tištěny renesančním písmem, církevní a právnické texty byly až do 16. století tištěny novogotickým švabachem a později frakturou; v českých zemích téměř veškeré texty povětšinou do roku 1848, v Německu až do druhé světové války.

Související články 
 Seznam písem
 Seznam písem (podle skupin)

Externí odkazy 
 
 
 Heslo „Písmo gotické“ v Malém terminologickém slovníku pro bibliofily
 Stránka o fraktuře 
 Stránka o fraktuře a kurentu
Oficiální čínské jméno

Každý, kdo z cizinců chce v Hongkongu pracovat, nebo žádá o dlouhodobý pobyt, dostane od čínských úřadů oficiální čínské jméno, které přiděluje zvláštní jazykový ústav Hongkongské university. Toto jméno je pak používáno ve veškerém úředním styku mezi cizincem a státními čínskými úřady v Hongkongu.

Hongkong
Lidská jména
Katzbalger

Katzbalger byl krátký renesanční meč nápadný svou robustní stavbou a charakteristickou záštitou. V 15. a 16. století doplňoval výzbroj německých a švýcarských lancknechtů.
 
Tento meč často používali jako svoji poboční, záchrannou zbraň pěšáci vyzbrojení píkami, takzvaní pikenýři, a rovněž lučištníci a kušníci v případě, že se nepřátelští bojovníci přiblížili na tak krátkou vzdálenost, že již kuše, luky ani píky nebylo možné účinně použít.

Popis 
Dvousečná čepel tohoto asi 1 kg těžkého meče byla 4 až 5 cm široká, rovná, dlouhá přibližně 60 cm, se zaoblenou špicí na konci. Dřevěný jílec se směrem k široké hlavici lehce rozšiřoval. Charakteristická záštita měla tvar ležatého písmene „S“ nebo čísla 8, často s ozdobnou čepičkou na koncích. Tato záštita sice dobře chránila ruku před seky, nicméně díky svým otvorům nebyla nejvhodnější v případě bodnutí. Pochva byla ze dřeva potaženého kůží. Vzhledem k zaoblené špičce, která není vhodná k bodání, a široké ploché čepeli sloužil katzbalger spíš jako sečná zbraň. Jako bodná zbraň se mohl uplatnit pouze v boji s protivníkem bez ochranné zbroje. 

Po roce 1570 se tvar meče změnil. Asi od roku 1590 se čepel prodloužila a jílec dostal propracovanější koš. Katzbalger tohoto období byl ovlivněn italskou schiavonou, která ho později nahradila.

Tak jako u mnoha jiných typů mečů existovaly i u katzbalgeru různé obměny. Jeho typickou záštitu kombinovali mečíři s užší a špičatější čepelí vhodnější k bodání.
 
Originální meče Katzbalger lze zhlédnout v Německém Klingenmuseu v Solingenu, v Britském muzeu v  Londýně či v drážďanské Zbrojnici.

Název 
Existují v zásadě dvě teorie o tom, jak vznikl název tohoto meče:
 Podle jedné byl název Katzbalger odvozen ze staroněmeckého výrazu katzbalgen, kde první část katz znamená kočku a balgen rvát se, tedy kočičí rvačka. Vycházel tedy ze srovnání prudkého kontaktního boje muže proti muži, při němž způsob boje s tímto mečem připomínal spíš divokou kočičí pranici než elegantní šerm.
 Druhý výklad vychází ze způsobu nošení meče bez pochvy, kdy zbraň držela pouze na pruhu kůže –  Katze je kočka a Balg znamená zvířecí kůži. Slovo Katzbalger pak znamená něco „zhotoveného z kočičí kůže“.

Reference

Související články 
 Gladius
 Spatha
 Scramasax
 Machaira
 Xífos
 Cinquedea
 Dlouhý meč
 Claymore
 Palaš
 Šavle
 Pata
 Mačeta
 Šermíř

Meče
Sečné zbraně
Německá slova a fráze
Felix Kadlinský

Felix Kadlinský (18. října 1613, Horšovský Týn – 13. listopadu 1675, Uherské Hradiště) byl český barokní spisovatel a překladatel. Psal česky. Jeho nejznámějším dílem je sbírka písní Zdoroslavíček.

Život 
Byl členem jezuitského řádu, do kterého vstoupil v roce 1635. Poté byl učitelem a zastával úřad prokurátora české provincie. Roku 1650 byl vysvěcen na kněze. Byl též profesorem teologie a přírodních věd v koleji v Uherském Hradišti. Ke stáří trpěl chorobou kloubů, patrně dnou nebo revmatismem, a tak odešel do kláštera a nevycházel. Posledních šest let života byl upoután na lůžko. Tíhnul k obyčejnému lidu a chtěl jej vzdělávat.

Dílo 
Jeho díla jsou idylická, mají snahu přikrášlovat skutečnosti.
 
 Zdoroslavíček v kratochvilném hájíčku postavený – boží zjevení vidí autor v kráse přírody. Parafráze souboru písní Trutznachtigall německého jezuity Friedricha von Spee. Jedná se o jeho nejvýznamnější dílo. Toto dílo obsahuje písně o přírodě a náboženské písně. Oslava života a krásy.
 Zrcadlo bolestné Matky Boží Panny Marie – dílo oslavující Pannu Marii
 Žiwot a Sláwa Swatého Wacslawa Mučedlnjka, Knjžete, Krále, a Patrona Cžeského, 1669
 Žiwot Swaté Lidmili Rodičky, Mučedlnjce, A Patronky Cžeské, Dwogj sláwau, totiž Zemskau a Nebeskau ozdobený, 1669
 Pokladnice duchovní – meditace a úvahy

Překlady 
Překládal mnoho církevních textů z latiny a němčiny, mj. přeložil Plesání křesťanské duše a Jinou chválu od Friedricha Spee.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Pobělohorská literatura

Externí odkazy 
 

Čeští jezuité
Čeští překladatelé
Čeští básníci 17. století
Překladatelé 17. století
Čeští náboženští spisovatelé
Čeští barokní spisovatelé
Narození v roce 1613
Narození 18. října
Narození v Horšovském Týně
Úmrtí v roce 1675
Úmrtí 13. listopadu
Úmrtí v Uherském Hradišti
Muži
Schiavona

Schiavona je typ meče, používaný tělesnou stráží benátských dóžat, najímanou v Dalmácii (schiavone = slovinský).

Schiavona se používala od 15. až do druhé poloviny 18. století, kdy skončila samostatnost stále slabších Benátek.

Nejvýraznější částí schiavony je koš jílce, tvořící z pásků pravidelný kornout dokonale chránící ruku. Spodní pásy tohoto koše jsou na jílcích nejstarších schiavon esovitě zprohýbány, podobně jako záštity schiavon 15. století. Hlavice jílce, zpravidla vyrobená z mosazi, byla ve tvaru kočičí hlavy. Přímé čepele byly nejčastěji dvousečné, buď hladké, anebo opatřeny výbrusy, a měřily 80–85 cm.

Externí odkazy 
 

Meče
Spalovací motor

Spalovací motor je tepelný stroj, spalovací motor s vnitřním spalováním, spalující palivo ve spalovacím prostoru uvnitř motoru a přeměňuje jeho chemickou energii na teplo a na mechanickou energii působením na píst, lopatky turbíny, nebo s využitím reakční síly. Motor vykonává mechanickou práci a jako takový slouží coby pohon jiných strojních zařízení. Spalovací motory všech typů nalezly největší uplatnění zejména v dopravních a mobilních mechanizačních prostředcích všech druhů (nezávislá trakční vozidla, resp. lokomotivy, plavidla hladinová i ponorná neboli ponorky, motorová vozidla, letadla, stavební a zemědělské stroje, vojenská a jiná speciální vozidla, nouzové generátory elektrického proudu atd.).

Účinnost 
Horní limit účinnosti spalovacího motoru lze odvodit z Carnotova cyklu. Vinou omezení teplot a tlaků, kterých je možno technicky dosáhnout, je jeho účinnost menší než u motorů používajících přímo jiných druhů energie než tepelné, jako je elektromotor nebo vodní motory. Na mechanickou práci je ve spalovacích motorech přeměněno 10–50 % chemické energie paliva. Nejnižší účinnost má parní stroj (do 12 %), benzínové a dieselové motory dosahují účinnosti kolem 25 %, přeplňované motory s turbokompresorem poháněným výfukovými plyny (turbo) mají účinnost kolem 35 %, letadlový turbínový motor vykazuje účinnost 20–25 %, stacionární spalovací turbína s tepelnými výměníky může dosahovat účinnosti i přes 50 %.

Rozdělení 
Podle toho, jak se tepelná energie mění na mechanickou, rozlišujeme motory pístové a reaktivní:

Pístové motory:
 přímočarý vratný pohyb pístu:
 čtyřdobý motor
 dvoudobý motor
 motor s podvojnými válci
 rotační pohyb pístu:
 Wankelův motor
Reaktivní motory:
 pulzační motor
 spalovací turbína
 raketový motor

Odkazy

Reference

Související články 
 Zážehový motor
 Vznětový motor
 Řadový motor
 Vidlicový motor
 Jednoválcový motor
 Čtyřválcový řadový motor
 Čtyřválcový vidlicový motor
 Pětiválcový řadový motor
 Šestiválcový řadový motor
 Šestiválcový vidlicový motor
 Osmiválcový motor
 Dvanáctiválcový vidlicový motor
 Hvězdicový motor
 Plynová turbína
 Proudový motor

Externí odkazy 
 

Spalovací motory
Motory
Znečištění ovzduší
Posouvání hlásek

Posouvání hlásek je termín z germanistiky, který označuje hláskové přeměny při vývoji jazyků:

 První posouvání hlásek – vznik germánských jazyků
 Druhé posouvání hlásek – vznik němčiny

První posouvání hlásek 
Prvním posouváním hlásek se označují hláskové přeměny, které vedly k vyčlenění germánských jazyků ze skupiny indoevropských jazyků. Je nazýváno také germánské posouvání hlásek. Pojem zavedl Jacob Grimm v r. 1822. Proces není možné zcela přesně časově vymezit; odhaduje se, že začal kolem roku 2000 př. n. l. a byl ukončen kolem roku 400 př. n. l.

 neznělé explozívy p, t, k se změnily ve spiranty f, þ, ch
 pater → fadar (otec)
 znělé explozívy b, d, g, se změnily na neznělé explozívy p, t, k
 genu → kniu (koleno)
 aspirované explozívy bh, dh, gh ze změnily ve znělé spiranty w, ð, g
 ghost → gast (host)

Vyčlenění germánských jazyků bylo doprovázeno i změnami v systému samohlásek.

Druhé posouvání hlásek 
Jako druhé posouvání hlásek se označuje proces přeměny v systému souhlásek germánských jazyků, které vedly k vyčlenění (horní) němčiny v 5.–9. století. Proto se někdy také nazývá hornoněmecké posouvání hlásek:
 neznělé explozívy p, t, k se změnily v afrikáty pf, tz, ch
 holta → holz (dřevo)
 appla → apful (jablko)
 znělé explozívy b, d, g, se změnily na neznělé explozívy p, t, k
 dag → tag (den)
 aspirované þ ze změnilo v d
 broþar → bruoder (bratr)

Při vzniku horní němčiny došlo i k paralelním změnám v systému samohlásek (např. vzniku dvouhlásek staré horní němčiny).

Germánské jazyky
Etymologie
Fonetika