alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Instrumentální rock

Instrumentální rock je podžánr hudebního stylu rock, ve kterém je kladen důraz zejména na použití hudebních nástrojů a zpěv zde není používán vůbec.

Interpreti 
 Liquid Tension Experiment
 Jaco Pastorius
 Joe Satriani 
 Steve Vai
 Weather Report
 Slow Tension
 Booker T & The MGs
 The 440 Alliance
 Apocalyptica
 The Shadows
 V 7
Liquid Tension Experiment

Liquid Tension Experiment je americký rockový projekt, který se věnuje instrumentální rockové hudbě.

Tohoto projektu se zúčastnili členové skupiny Dream Theater: John Petrucci (kytara), Jordan Rudess (klávesy) a Mike Portnoy (bicí) spolu se studiovým hudebníkem Tony Levinem (baskytara).

Liquid Tension Experiment spolu nahráli dvě alba Liquid Tension Experiment (1998) a Liquid Tension Experiment 2 (1999) pod značkou Magna Carta records.

Společně vystoupili také na několika málo koncertech v New Yorku a Los Angeles.

Liquid Tension Experiment založil bubeník Mike Portnoy. Portnoy prvního pozval klávesistu Jordana Rudesse, který v té době ještě nebyl členem Dream Theater a progresivní rock ikonu Tonyho Levina (baskytara, Chapman Stick) z kapely King Crimson a Peter Gabriel band. Ve svém instruktážním videu "Liquid Drum Theater", Portnoy řekl, že jeho první volbou pro kytaru byl Dimebag Darrell, ale nebyl schopen se připojit, protože mě jiné plány. Dvě další volby byli Steve Morse (Dixie Dregs, Kansas, Deep Purple) a Jim Matheos (Fates Warning). Portnoy se nakonec obrátil ke svému kolegovi z kapely Johna Petrucci (přestože původně chtěl, aby byl projekt zcela oddělený od Dream Theater). Projekt vznikl jako vedlejší projekt Dream Theater v roce 1997. John Rudess byl požádán, aby se připojil k Dream Theater, do značné míry kvůli úspěchu Liquid Tension Experiment a chemií mezi hudebníky. Rudess předtím odmítl se připojit k Dream Theater v roce 1994 a místo toho se stal členem Dixie Dregs, známý pro komplexní, "Southern fusion" instrumentální hudbu.

Liquid Tension Experiment vydal dvě alba, Liquid Tension Experiment (1998) a Liquid Tension Experiment 2 (1999) na Magna Carta Records. Zahráli také několik živých vystoupení v New Yorku, Philadelphia, Los Angeles a Londýně. Mike Portnoy uvedl v četných rozhovorech, že třetí album již nebude, protože tři ze čtyř členů kapely byli také součástí Dream Theater a materiál by byl příliš podobný. V roce 2020 bylo oznámeno vydání třetí desky, první po dvaadvaceti letech.

Několik písní a riffy z projektu byly začleněny do živých představení Dream Theater, jako například "Instrumedley" z Live at Budokan, která zahrnuje ukázky z písní "Paradigm Shift" a "Universal Mind."

Diskografie 
 Liquid Tension Experiment (1998)
 Liquid Tension Experiment 2 (1999)
 Liquid Tension Experiment 3 (2021)

Externí odkazy 
 Oficiální stránky

Americké rockové skupiny
Hudební skupiny 1990–1999
Hudební skupiny 2000–2009
Hudební skupiny zaniklé v roce 2008
Hudební skupiny 2020–2029
Hudební superskupiny
Upír z Feratu

Upír z Feratu je český filmový horor z roku 1981 režiséra Juraje Herze natočený ve Filmovém studiu Barrandov. Snímek byl natočen na námět pocházející ze sci-fi povídky Upír LTD Josefa Nesvadby (poprvé vyšla v sbírce Výprava opačným směrem, 1962).

Upíří vozidlo je prototyp vozu Škoda 110 Super Sport, typ 724, přezdívaný dle filmu Ferat. Původně bílý vůz byl pro účely natáčení přestříkán a opatřen některými modifikacemi. Byl vyroben pouze jediný kus, který je v současnosti exponátem muzea automobilky Škoda.

Děj 
Hlavním hrdinou filmu je krvežíznivé závodní auto, sající krev plynovým pedálem z řidičova chodidla. Každý řidič, který si sedne za volant tohoto auta, cítí velké opojení z jízdy a neuvědomuje si, jak si jej auto podmaňuje.

Základní údaje 
 Námět: Josef Nesvadba
 Scénář: Jan Fleischer, Juraj Herz
 Hudba: Petr Hapka
 Kamera: Richard Valenta
 Režie: Juraj Herz
 Hrají: Dagmar Veškrnová, Jiří Menzel, Jana Břežková, Petr Čepek, Zdenka Procházková, Jan Schmid, Ilja Racek
 Další údaje: barevný, 93 min, horror
 Výroba: ČSSR, Filmové studio Barrandov, 1981

Odkazy

Reference

Související články 
 Upír Nosferatu
 Škoda 110 Super Sport
 Christine (film, 1983)

Externí odkazy 
 
 

České hororové filmy
Filmy z roku 1981
Fiktivní automobily
Filmy Juraje Herze
Filmy studia Barrandov
České sci-fi filmy
České filmy natočené podle knižní předlohy
Filmy o upírech
Filmy o automobilech
Utrpení mladého Boháčka

Utrpení mladého Boháčka je česká filmová komedie režiséra Františka Filipa z roku 1969.

Děj 
Mladý Boháček (Pavel Landovský) pracuje jako traktorista v Čičelicích. Jeho maminka jej soustavně nabádá, aby nakrmil králíky a konečně si našel nějakou slečnu. Je mu už 30 let a jestli se rychle neožení, jistě se taky uchlastá, jako jeho chudák zhýralec strýček. Když konečně odpoví na inzerát, myslí si, že bude mít doma zase pivko a pokoj. To se ovšem zmýlil! Mamince (Stella Zázvorková) tohle nestačí a v jednu pěknou neděli ho místo jeho oblíbeného prokarbanění s kamarády žene za Janičkou, dívkou na inzerát, do Ouval. Tonda se tedy ve svém božíhodovém obleku vydá do Ouval, cestou se ovšem zastaví v hospůdce na kávu a hlavně k napsání velice promyšleného lístku. Lístek je jakoby od Janičky a říká tam, že i navzdory jejich setkání se s ním už setkat znovu nechce. V této hospůdce se taky potká s partou mladých trampů a s trochu rozmrzelou slečnou v baretu, která trampy opouští. Není to nikdo jiný než Regina Rázlová coby Květa Lesecká. S tou se ovšem v této části filmu pouze míjí. Tonda sbalí lístek, který mu tradičně ochotná servírka poskytla a kvačí do Ouval za neznámou Janičkou. Na místě onom se po Janičce ptá v kravíně, ale nebýt toho, že Janičku (Jorga Kotrbová) prozradila vedoucí, snad by se mu sama ani neozvala. To ale Tondovi nevadí a po rozpačitém rozhovoru a sepsání onoho lístku se nějakým záhadným způsobem domluví, že Janička přece jenom pojede s sebou, maminka se přece tak těší a už upekla husu. Janičce však při převlékání z pracovního oděvu všetečný, avšak přece velice stydlivý Tonda vleze do místnosti. Janičku to rozladí, ale je ještě ochotna jet a spolupracovat. Když však Tonda vyjádří údiv nad tím, že si kvůli němu chce obléknout šaty, Janička se cítí ponížená, na Tondu křičí a Tonda se svojí Volhou jede zase domů. Mezitím se ale rozpršelo a Květa Lesecká se Tondovi na silnici vecpe do přibrzděného auta v domnění, že vyslyšel její prošení o stop. Tonda sice mručí, ale Květu tam nechá. Nikterak si s ní nepovídá, ale nakonec se Květa přece jenom doví, že jede domů s nepořízenou a že doma čekají husí drůbky. Podotkne, že ona drůbky ráda. Nic neslíbí a nechá si zastavit u nádraží. Tam však nemají nazpátek drobné, přijme tak pozvání k inscenaci pro maminku. Tonda je rád, maminka je snad ještě raději. Květa se chová jako velice férové děvče a Tonda začíná roztávat. Ve svých třiceti letech dělá to, na co v 15 neměl ani pomyšlení. Povídá si s Květou o docela obyčejných věcech a jeho obvyklý stud ho opouští. Docela pubertálně se do Květy zamiluje... ale to by nesmělo být utrpení, čili s Květou mu to zkomplikuje Janička a Květin opuštěný tramp. Tonda nakonec dlabe husu a je mu skoro jedno, že u stolu sedí Janička.

Externí odkazy 
 
 
 Místa natáčení na Filmová místa.cz

České filmové komedie
Filmy Františka Filipa
Filmy z roku 1969
Už zase skáču přes kaluže

Už zase skáču přes kaluže je český film režiséra Karla Kachyni z roku 1970 natočený podle námětu ze stejnojmenné knihy Alana Marshalla.

Obsah filmu 

Venkovský kluk vyrůstá v prostředí hřebčína. Po onemocnění dětskou obrnou ochrne na dolní končetiny. Nevzdá se však, podaří se mu následky nemoci překonat a splní se mu sen, že bude jezdit na koních.Tato kniha je autorovou biografií z let, kdy byl ještě školou povinný. Hrdinou je malý Alan, který dostane dětskou obrnu. Když se nemoc stále zhoršuje, je zavezen do nemocnice, kde stráví několik měsíců. Na nemocniční prostředí si poměrně rychle zvykne, stane se každodenní součástí jeho života. Pozná zde i jiné lidi, sestřičky, dlouhodobě nemocné pacienty. Svou nemoc však bere jako něco přirozeného, jako něco, co musí prožít. Nezlobí se za ni, ani nehází vinu na druhé. Vlastně si ani neuvědomuje, jak závažná nemoc ho postihla, protože bere jako naprostou samozřejmost, že bude zase chodit. Dospělí ho však označují jako mrzáčka, dívají se na něj soucitně a to malý Alan nechápe, chce jim dokázat, že je normální jako ostatní děti. Po pár měsících je propuštěn a maminka s tatínkem si ho odvezou domů. Bydlí v malé chaloupce na kraji vesnice, uprostřed australské divočiny. Alan se vzhlíží ve svém otci, který rozumí koním a naopak zase pevně věří ve svého syna. Maminku má velice rád a rozumí si i se svými dvěma sestrami. Je to chudá rodina, musí se starat sami o sebe a každý má na den rozděleny své úkoly. Alan vyrůstá ve vesničce, kde se všichni znají. Miluje přírodu, protože zde může dokazovat své schopnosti se svými psy, například při lovení králíků, při těžkých výstupech na horu Turallu, při rybaření. Chodí do školy, kde ho děti berou jako rovnocenného kamaráda a neohlíží se na jeho berle a vozík. Alan si chce také dokázat, že je schopen dělat věci jako kamarádi. Popere se například se svým kamarádem Stevou, podniká pro něj náročné výlety a dokonce se jako jediný z vesnice naučí plavat. Má velice rád přírodu. Autor zde popisuje vnitřní Alanův souboj. Jeden Alan se bojí dělat ty náročné věci, lézt po horách a neustále nabádá toho druhého Alana, aby byl opatrnější a nechal ho někdy odpočinout. To je však pro druhého Alana popud k tomu, aby dokazoval stále více. Takže jestliže byl někdy Alan naštvaný kvůli své únavě, tak jedině na toho druhého Alana v něm, nikdy na jeho okolí či pána boha. Důležité jsou pro něho, asi jako pro každé dítě, vztahy s kamarády. Těch má kolem sebe spoustu a je mu mezi nimi dobře, protože se na něj nedívají divně, nelitují ho a dělají s ním tytéž věci, jako kdyby byl zdravý. Nakonec se naučí jezdit na koni tudíž si splní přání a zbaví se potřeby vozíku a jedné hole.

Externí odkazy 
 
 

České dětské filmy
Filmy z roku 1970
Filmy Karla Kachyni
České filmy natočené podle knižní předlohy
Filmy studia Barrandov
Alan Marshall

Alan Marshall (2. května 1902, Noorat, stát Victoria, Austrálie – 21. ledna 1984, East Brighton, Austrálie) byl australský spisovatel, publicista, cestovatel a folklorista.

V roce 1908 onemocněl dětskou obrnou a od té doby byl nucen používat berle. Od roku 1922 do roku 1933 pracoval jako úředník, v této době se začal zajímat o psaní.
 
Měl svůj vztah i k Československu, neboť si od roku 1965 dopisoval s Boženou Foltýnovou, která mu napsala, protože ji zaujala jeho kniha. Roku 1972 dokonce přijel do Prahy, kde se s ní osobně setkal.

Během svého života obdržel celou řadu ocenění např. Řád Británie, Řád za přátelství mezi národy (SSSR) a v Austrálii získal mj. Řád za služby literatuře Austrálie, Čestný doktorát právních věd.

Biografii nazvanou I can jump oceans: the world of Alan Marshall o něm napsal Harry Marks.

Dílo 
 1944 To je můj lid – sbírka povídek
 1952 Lidé pradávných časů – soubor povídek ze života a zvyků domorodých obyvatel Austrálie (Austrálců)
 1956 Jak to jde Andymu – sbírka povídek z australského venkova
 1955 Už zase skáču přes kaluže – I Can Jump Puddles; jeho nejznámější dílo, které se brzy po vydání stalo bestsellerem, prakticky jde o první díl životopisné trilogie. Karel Kachyňa podle něj natočil v roce 1970 stejnojmenný český film.
 1962 To je tráva
 1963 V mém vlastním srdci
 Short Stories – věnováno Boženě z Československa
 Four Sunday Suits and other stories by A.M.

Související články 
 Australská literatura
 Seznam australských spisovatelů

Externí odkazy 
 
 

Australští spisovatelé
Australští publicisté
Narození v roce 1902
Úmrtí v roce 1984
Muži
Držitelé čestných doktorátů
Narození 2. května
Úmrtí 21. ledna
Narození ve Victorii
Úmrtí v Melbourne
Vítr v kapse

Vítr v kapse je český film režiséra Jaroslava Soukupa natočený v roce 1982. Mladí muži (Lukáš Vaculík a Sagvan Tofi) nastoupí po vyučení do svého prvního zaměstnání jako pomocní dělníci a jejich mladické plány se střetávají s životní realitou.

Obsazení

Externí odkazy 
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1982
Filmy studia Barrandov
České romantické filmy
Vracenky

Vracenky je český černobílý film režiséra Jana Schmidta natočený v roce 1990. Příběh z padesátých let 20. století vypráví o tehdejším životě očima desetiletého kluka. Maminka je svobodná a nadšeně buduje komunismus, kluka vychovává ulice. Desetiletý Honzík se ocitá v napětí mezi vírou v Ježíše Krista a v Lenina. Dětský pohled zprostředkovává radikální transformaci české společnosti po nástupu KSČ k moci, věrně líčí především atmosféru politických procesů.

Externí odkazy 
 
 

České filmové komedie
Filmy z roku 1990
Filmy Jana Schmidta
Československé černobílé filmy
Filmy studia Barrandov
Vrchní, prchni

Vrchní, prchni (uváděno také s vykřičníkem Vrchní, prchni!) je československá filmová komedie z roku 1980, kterou natočil režisér Ladislav Smoljak. Autorem námětu a scénáře je Zdeněk Svěrák. V hlavních rolích manželů Vránových vystoupili skuteční manželé Josef Abrhám a Libuše Šafránková.

Děj 
Pražského knihkupce Dalibora Vránu (Josef Abrhám) si jednoho dne v pohostinství spletou s vrchním číšníkem. Z důvodu své neveselé finanční situace (postižené zejména nutností platit alimenty svým minulým partnerkám) bere Dalibor příležitost pevně do rukou a stává se z něj falešný vrchní; čas od času si obleče smoking, přijde do lokálu, zkasíruje několik hostů a vzápětí se vytratí. Aby doma vysvětlil náhle zvýšené příjmy, vydává se za úspěšného barového houslistu. Nějakou dobu se mu daří, i díky střídání lokalit a několika namaskováním. Pohár však začne přetékat v Karlových Varech, kde na něj skuteční vrchní uspořádají kolonádní hon – falešný vrchní jim však uteče a ještě stihne nenuceně zkasírovat další lázeňskou restauraci.

Nakonec Dalibor doplatí na svého vloudilého souseda pana Pařízka (Zdeněk Svěrák), který v něm pozná podobu s falešným vrchním; Dalibor Vrána je Bezpečností následně dopaden ve svém knihkupectví a usvědčen podle svého podpisu na stvrzenkách.

Symboly filmu jsou tříkolové vozítko Velorex a píseň Severní vítr (hudba a zpěv J. Uhlíř, text Z. Svěrák); k nejznámějším scénám patří testování funkcí Pařízkovic nové škodovky („stěrače stírají, klakson troubí“) a Vránovo předstírání před vlastní manželkou, že je inženýr Králík („Vypadá jako Vrána, ale je to Králík!“).

Výroba 
 Námět a scénář: Zdeněk Svěrák
 Hudba: Jaroslav Uhlíř
 Kamera: Ivan Šlapeta
 Střih: Jiří Brožek
 Režie: Ladislav Smoljak
 Další údaje: barevný, 85 min, komedie
 Výroba: ČSSR, Filmové studio Barrandov, 1980
 Distribuce: Ústřední půjčovna filmů
Film se natáčel v Praze, Karlových Varech a Špindlerově Mlýně.

Obsazení

Zajímavosti 
Scenárista Svěrák si v roli knihkupce Vrány představoval Petra Nárožného; režisér Smoljak jej ale odmítl s odůvodněním, že je Nárožný vnímán jako komik a šílenec. Požadoval „někoho míň předvídatelného“ a tak roli nabídl Josefu Abrhámovi, se kterým už měl zkušenost z několika předchozích filmů. Nárožného tato ztracená příležitost údajně velmi mrzela a následně vyvinul snahu vymanit se ze své jednorozměrné škatulky cholerika – přešel ze Semaforu do Činoherního klubu a začal se uplatňovat v širší paletě charakterů.

Proslulá facka, kterou Libuše Šafránková vrazí svému muži ve scéně s „inženýrem Králíkem“, původně nebyla ve scénáři, šlo o okamžitý herecký nápad. 

V 1. a 5. díle zábavného pořadu Veselé příhody z natáčení vyprávějí Ladislav Smoljak a Zdeněk Svěrák mystifikační historky ze zákulisí vzniku filmu.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 

České filmové komedie
Filmy Ladislava Smoljaka
Filmy z roku 1980
Gastronomie a film
Filmy studia Barrandov
Všichni dobří rodáci

Všichni dobří rodáci je český film režiséra Vojtěcha Jasného natočený v roce 1968. Snímek ukazuje osudy vesnických lidí ve 40. a 50. letech 20. století.

Film byl uváděn jen necelé čtyři měsíce během léta a podzimu 1969, přesto jej vidělo více než 900 000 lidí. Poté byl mnoho let ukryt v trezoru a až do pádu komunistického režimu se nesměl promítat.

Obsazení

Příběh 
Film, který je soustředěn na proměny osudů skupiny sedmi kamarádů, se odehrává v moravském městečku Kelč a začíná v květnu 1945. Lidé tady prožívají euforii po konci druhé světové války, večer se všichni scházejí v hospodě U Vola nad vínem a při muzice. Přichází však únor 1948, znárodňování majetku sedláků, vytváření jednotných zemědělských družstev a politické procesy. Některým tato doba přála, zvláště bezcharakterním jedincům, kteří po založení národních výborů mohli rozhodovat o životech a majetku ostatních, jiné naopak těžce postihla ztrátou blízkých a rozpadem rodinných a společenských jistot.
Skupina přátel z malého městečka se rozpadá a rozděluje na dva nesmiřitelné tábory. Jedním z těch, kteří vzdorují kolektivizačnímu nátlaku, je všeobecně respektovaný sedlák František (Radoslav Brzobohatý).

Lokace 
Převážná část filmu byla natočena v městě Bystré v okresu Svitavy, scény spojené s rychtou Zášínka (Waldemar Matuška) byly natáčeny ve Sněžném, avšak film pojednává o obci Kelč, ležící na pomezí Valašska a Hané, kde režisér Jasný trávil dětství. Natáčení lokace byla přesunuta jednak kvůli vzdálenosti Kelče od Prahy, jednak pro odpor kelčských k natáčení filmu, který by komplikoval obsazení. Obyvatelé Bystrého měli potřebný moravský akcent a s natáčením souhlasili.
Reálnou předlohou pro postavu Františka byl sedlák z Kelče František Slimáček, s nímž se R. Brzobohatý před natáčením důkladně seznámil. Reálnou předlohou pro postavu Očenáše byl varhaník Jaroslav Očenášek.

Hlášky 
Lampa: Není mi nic, enem jsem se posrál.

Ocenění 
 Trilobit 1968 za režii Vojtěchu Jasnému 1968
 Trilobit 1968 za herecký výkon Vladimíru Menšíkovi
 Cena za nejlepší režii; MFF v Cannes 1969
 Cena české filmové kritiky za rok 1968 1969
 Malé zlaté slunce Vladimíru Menšíkovi (VII. FFM Trutnov) 1969
 Výroční cena Karel 69 časopisu Kino za nejlepší herecký výkon Vladimíru Menšíkovi (XX. FFP) 1969
 Čestná cena (XXII. mezinárodní týden Verona /Itálie/) 1991
 3. místo v anketě filmových kritiků o nejlepší česko-slovenský hraný film století 1998

Citát

Obnovená premiéra 
Znovu se do českých kin Všichni dobří rodáci vrátili až v lednu roku 1990 (viz Filmový přehled, 1990,č.6, s.46)
V roce 2013 byl film digitálně zrestaurován za podpory Nadace české bijáky a opět uveden v českých kinech, vidělo jej 3 150 diváků.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 Všichni dobří rodáci v Ústavu pro studium totalitních režimů
 

České dramatické filmy
Filmy z roku 1969
Filmy Vojtěcha Jasného
České trezorové filmy
Žert (film)

Žert je český film natočený v roce 1968 režisérem Jaromilem Jirešem podle stejnojmenného románu Milana Kundery.

Tvůrci 
 Námět: Milan Kundera
 Další údaje: černobílý, 80 min, drama
 Výroba: ČSSR, Filmové studio Barrandov, 1968

Obsah 
Muž na služební cestě (Josef Somr) se chopí příležitosti pomstít se svému bývalému příteli (Luděk Munzar), který mu kdysi ublížil, tím, že mu svede ženu (Jana Dítětová). V okamžiku, kdy se mu to povede a její nevěra má vyjít najevo, zjistí, že přítel již dávno žije s jinou, mladší ženou.

Externí odkazy 
 

Československé černobílé filmy
České dramatické filmy
Filmy z roku 1968
Filmy Jaromila Jireše
České filmy natočené podle knižní předlohy
Filmy inspirované dílem Milana Kundery
Žiletky

Žiletky je česko-francouzský film z roku 1994 natočený režisérem Zdeňkem Tycem. Mladý muž (Filip Topol) je neschopen naplněné lásky k dívce svých snů. Pomalu se stává alkoholikem. Když jej během vojenské služby dívka opustí, vyleze v depresi na vysoký tovární komín, kde přes třeskutou zimu vydrží celou noc, a odmítá se vrátit do života. Poté jde na léčení.

Obsazení

Externí odkazy 
 
 
 
 

České dramatické filmy
Francouzské dramatické filmy
Filmy z roku 1994
Filmy Zdeňka Tyce
Výlet (film)

Výlet je český film žánru road-movie režisérky Alice Nellis natočený v roce v roce 2002.

Rodina, skládající se z babičky, matky, dvou dcer, zetě a dítěte, se vypraví dvěma auty na Slovensko uložit urnu s popelem zesnulého dědečka. Po cestě vyplují na povrch kladné i temné stránky jejich vzájemných vztahů a objeví se i nečekaná rodinná tajemství.

Film získal dvě ocenění Český lev za nejlepší hlavní ženský herecký výkon (Iva Janžurová) a za nejlepší scénář (Alice Nellis).

Obsazení

Výroba 
ČR/SR,Filmia, Česká televize, Ars Media, Studio Virtual, Barrandov Studio a. s., Státní fond ČR pro podporu a rozvoj české kinematografie, Ministerstvo kultury SR, 2002

Recenze 
 Tomáš Baldýnský, Premiere 3/2002

Ocenění 
Český lev (2002)
 Nejlepší hlavní ženský herecký výkon - Iva Janžurová
 Nejlepší scénář - Alice Nellis
 nominace Nejlepší režie - Alice Nellis
 nominace Nejlepší vedlejší ženský herecký výkon - Theodora Remundová
 nominace Nejlepší hlavní mužský herecký výkon - Igor Bareš
 nominace Nejlepší kamera - Ramúnas Greičius
 nominace Nejlepší kostýmy - Kateřina Štefková
 nominace Cena za nejlepší filmový plakát - Daniel Tůma
 nominace Cena časopisu Cinema

Další ceny:
 Cena filmových kritiků 
 Velká cena Filmového festivalu v Paříži (2003)
 cena v kategorii A nejlepší mladí režiséři pro Alice Nellis na MFF ve španělském San Sebastianu

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

České road movie
Filmy z roku 2002
Filmy Alice Nellis
Pio z Pietrelciny

Svatý Pio z Pietrelciny (někdy též jen Pater Pio či Otec Pio) (25. května 1887, Pietrelcina, Itálie – 23. září 1968, San Giovanni Rotondo, Itálie) byl italský kněz a světec, který byl známý zejména pro svá stigmata. Je mu taktéž přisuzováno mnoho zázraků, např. jasnovidectví nebo bilokace. Narodil se jako Francesco Forgione a přijal řádové jméno Pius.

Život 

Narodil se v Pietrelcině v Itálii a byl pokřtěn v kostele sv. Anny v Pietrelcině. V raném věku, v 16 letech vstoupil 6. ledna 1903 do noviciátu kapucínského mužského kláštera v Morcone, kde dne 22. ledna oblékl františkánský hábit a jméno bratr Pio. Poté složil jednoduché řeholní sliby a 27. ledna 1907 slavné řeholní sliby.

V roce 1910 byl vysvěcen na kněze v katedrále v Beneventu. Ustanoven u Santa Maria degli Angeli v Pietrelcině, protože měl podlomené zdraví. Ze zdravotních důvodů zůstal se svou rodinou až do roku 1916. Později odešel na žádost svých představených do kláštera v San Giovanni Rotondo a setrval tam až do své smrti. V letech 1917–1918 sloužil u italských pomocných jednotek. V roce 1918 se u něj objevila stigmata (poté, co se nabídl jako smírná oběť za zločiny během I. světové války), která nosil až do smrti a zpočátku byl kvůli nim považován za podvodníka. Až když lékaři vyvrátili, že by si rány způsobil sám, byl podezření zbaven. V roce 1940 vypracoval plány pro stavbu Domu pro úlevu trpícím; tato nemocnice byla otevřena v San Giovanni Rotondo v roce 1956. Padre Pio byl za svého života vyhledávaným zpovědníkem, vedl rozsáhlou korespondenci, se kterou mu pak pro rozsah museli pomáhat další řádoví spolubratři.

Za doby komunistického totalitarismu např. předpověděl i Františku Tomáškovi, že nezemře, dokud nebude jeho vlast svobodná (František Tomášek zemřel roku 1992).

Páter Pio byl prohlášen za ctihodného dne 18. prosince 1997 papežem sv. Janem Pavlem II., ten jej také 2. května 1999 zapsal mezi blahoslavené. Dne 16. června 2002 pak byl kanonizován, tj. prohlášen za svatého; této události se v Římě zúčastnilo kolem půl milionu lidí.

Dne 1. července 2004 byl páteru Piovi v San Giovanni Rotondo, na místě, kde žil, zasvěcen kostel.

Odkazy

Literatura 
 AMORTH, Gabriele. Otec Pio: světcův krátký životopis. Kostelní Vydří: Karmelitánské nakladatelství, 2005. 129 stran.
 
 SCHUG, John A. Páter Pio. Bratislava: Presto Press, 1992. 187 stran. , 9788085667004

Související články 
 Seznam světců a mučedníků katolické církve

Externí odkazy 
 
 
 Pater Pio in Milujte se! 4/2008 (str. 4-11)
 Život padre Pia v češtině
 Biografie na EWTN 
 stránky Padre Pio Foundation of America
 Biografie v angličtině na stránkách Apoštolského stolce
 Biografie na Catholic Forum
 Dedikace kostela pateru Piovi
 Videozáznam poslední mše sv. sloužené P. Piem – komentář ve španělštině

Římskokatoličtí svatí
Pio z Pietrelciny
Italští římskokatoličtí duchovní
Italští řeholníci
Kapucíni
Vizionáři mariánských zjevení
Stigmatici
Pio, Pater
Narození 25. května
Pio, Pater
Úmrtí 23. září
Muži
Wikislovník

Wikislovník (do roku 2007 známý pod názvem Wikcionář, ) je sesterský internetový projekt Wikipedie, který má za cíl vytvořit svobodný wiki mnohojazyčný slovník ve všech a o všech jazycích s definicemi, výslovností, překlady, etymologií a dalšími slovníkovými sekcemi. Vychází z myšlenky Daniela Alstona a byl spuštěn 12. prosince 2002.

První neanglické mutace, francouzská a polská, byly založeny 29. března 2004. Wikislovník běžel nejprve na provizorní adrese (wiktionary.wikipedia.org) a 1. května 2004 byl přesunut na současnou doménu http://wiktionary.org . Anglická verze Wikislovníku 24. listopadu 2004 přesáhla 50 000 hesel.

V lednu 2023 běžel projekt ve 163 jazykových verzích. Největší verzí byla anglická, která obsahovala přes 7 279 000 hesel (22,4 % z celkového rozsahu projektu). Dalších pět verzí má přes 1 000 000 hesel, 10 přes 500 000 hesel, 28 přes 100 000 hesel, 47 přes 10 000 hesel, 53 přes 1 000 hesel a 18 přes 100 hesel. Všechny verze společně měly přes 32 492 000 hesel a pracovalo pro ně 559 správců. Registrováno bylo přes 6 810 000 uživatelů, z nichž přes 5 500 aktivně editovalo v posledních 30 dnech.

Na rozdíl od mnoha slovníků, které jsou jednojazyčné nebo dvojjazyčné, Wikislovník je mnohojazyčný světový slovník. Mnohojazyčný znamená, že existují různé jazykové verze Wikislovníku, a světový znamená, že každá tato jazyková verze se pokouší popsat slova ze všech světových jazyků tak, aby byly jejich definice dostupné co nejširšímu počtu lidí.

Český Wikislovník 
Český Wikislovník měl v lednu 2023 přes 140 900 hesel. Pracovali pro něj tři správci. Registrováno bylo přes 45 500 uživatelů, z nichž asi 60 editovalo v posledních 30 dnech. V počtu hesel byla česká verze mezi ostatními na 35. místě. Česká hesla představovala asi 0,4 % z celkového počtu hesel všech verzí.

V roce 2019 bylo zobrazeno okolo 21,4 milionu dotazů. Denní průměr byl 58 534 a měsíční 1 780 406 dotazů. Nejvíce dotazů bylo zobrazeno v dubnu (2 852 292), nejméně v červenci (922 489). Nejvíce dotazů za den přišlo v pondělí 15. dubna (333 654), nejméně v sobotu 6. července (22 663).

Do české verze Wikislovníku byla první slova přidána 12. srpna 2004, v srpnu 2009 dosáhl hranice deseti tisíc a v lednu 2011 dvaceti tisíc hesel. Statistiky počtu hesel lze nalézt zde a zde.

Externí odkazy 
 
 
 
 Hlavní strana českého Wikislovníku
 Hlavní strana Wikislovníku
 Seznam všech Wikislovníků na Metě

Slovníky
Díla pod licencí Creative Commons
Projekty nadace Wikimedia
Wikicitáty

Wikicitáty (z anglického ) jsou sesterský projekt Wikipedie, obsahující sbírku citátů a přísloví. Projekt byl spuštěn 27. června 2003, původně v angličtině. Česká mutace vznikla 21. srpna 2004.

Náměty jsou rozděleny podle zemí, podle osobností, podle literárních děl, podle profesí, podle témat a podle kategorií (epitafy, slavné výroky apod.).

V lednu 2022 projekt Wikicitátů obsahoval přes 265 000 hesel v 89 různých jazycích, z toho 62 verzí mělo více než 100 hesel. Bylo zde registrováno přes 4 062 000 uživatelů, z nichž přes 1 700 bylo aktivních – editujících v posledních 30 dnech. Celkem bylo evidováno 220 správců. Podle počtu článků byla největší italská jazyková verze, která obsahovala přes 42 100 hesel (15,9 % z celkového rozsahu projektu). Další rozsáhlé verze byly anglická (15,7 %), polská (9,3 %) nebo ruská (5,5 %). Více než 66 % všech hesel bylo napsáno v deseti největších verzích.

Česká verze byla na 5. místě. Obsahovala přes 11 100 hesel, což činí 4,2 % z celkového počtu všech hesel z jazykových verzí. Pracovali pro ni 3 správci. Registrováno bylo přes 16 800 uživatelů, z nichž bylo asi 30 aktivních.

V roce 2019 bylo zobrazeno okolo 1,7 milionu dotazů. Denní průměr byl 4 720 a měsíční 143 577 dotazů. Nejvíce dotazů bylo zobrazeno v březnu (172 651), nejméně v červnu (98 623). Nejvíce dotazů za den přišlo ve čtvrtek 31. ledna (21 296), nejméně v neděli 23. června (2 518).

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 Hlavní strana Wikicitátů v češtině

Díla pod licencí Creative Commons
Wikiknihy

Wikiknihy (z anglického ) je sesterský projekt Wikipedie, obsahující volně šiřitelné učebnice všeho druhu, manuály a podobné texty. Projekt byl založen 10. července 2003, původně v angličtině. Česká verze vznikla v druhé polovině roku 2004.

Wikijunior 

Wikijunior je podprojekt Wikiknih, který se specializuje na knihy pro děti do 12 let. Projekt se skládá z časopisu a webových stránek a je financován z grantu Beck Foundation (Nadace Beck). Projekt již existuje v angličtině, finštině, francouzštině, němčině, italštině, španělštině, polštině a dalších jazycích. Knihy projektu Wikijunior píše celosvětové společenství spisovatelů, učitelů, studentů a mladých lidí pracujících společně.

Externí odkazy 
 
 
 Hlavní strana Wikiknih v češtině
 Wikijunior ve slovenštině

Díla pod licencí Creative Commons
Projekty nadace Wikimedia
Vladimír Bejval

Vladimír Bejval (31. prosince 1942, Praha – 19. září 2011, Praha) byl český dětský herec.

Zahrál si dětskou roli Ivánka ve filmu Bořivoje Zemana Pyšná princezna (1952), roli Frantíka ve filmu Konec strašidel (1952) a roli malého Jirky ve filmu Cesta do pravěku (1953) režiséra Karla Zemana. Údajně kvůli tzv. "buržoaznímu původu" se nedostal na DAMU a pracoval jako nástrojař u soustruhu. Později žil v Americe. Po padesáti letech jsme jej mohli spatřit společně se třemi kamarády z tohoto filmu při udílení Českého lva na jaře 2003.

Filmografie 
 Kouzelný míč (1949) jako Robert
 Malý partyzán (1950) jako Jirka
 Usměvavá zem (1952) jako Toník Kratochvíl
 Pyšná princezna (1952) jako Ivánek
 Haškovy povídky ze starého mocnářství (1952) jako Karel Malina
 Plavecký mariáš (1952) jako Vašák
 Divotvorný klobouk (1952) jako žáček
 Konec strašidel (1952) jako Frantík
 Ó ti lektoři (1953) jako kluk
 Malý sen (1955) jako kluk
 Hastrman (1955) jako Honzík Šajvl
 Cesta do pravěku (1955) jako Jirka
 Vzorný kinematograf Haška Jaroslava (1955) jako žák Čtrnáctý
 Kam s ním (1955) jako kluk
 Honzíkova cesta (1956) jako kluk
 Malí medvědáři (1957) jako Franta

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 článek na Týden.cz

Čeští herci
Čeští dětští herci
Čeští emigranti a exulanti
Američané českého původu
Narození v roce 1942
Narození 31. prosince
Narození v Praze
Úmrtí 19. září
Úmrtí v roce 2011
Úmrtí v Praze
Muži
Hana Skoumalová

Hana Skoumalová, roz. Duxová (23. července 1903 Český Brod – 18. října 1999 Praha), byla česká překladatelka z angličtiny.

Překlady 
 William Beckford: Vathek (1970)
 Elizabeth Bowenová: Schody zarostlé břečťanem (1972)
 Samuel Butler: Cesta všelikého těla (1957)
 Geoffrey Chaucer: Canterburské povídky (1976 – prozaický překlad pro mládež)
 Edward Morgan Forster: Rodinné sídlo (1982)
 John Hersey: Kupec dětí (1962)
 Hewlett Johnson: Světská síla (1952)
 David Herbert Lawrence: Panna, cikán a jiné povídky (1966)
 Alan Alexander Milne: Medvídek Pú (1965)
 Ann Radcliffová: Sicilský román (1970)
 Walter Scott: Wawerley (1962)
 Gertrude Steinová: Hodná Anna (1960), Tři životy (1961)
 Virginia Woolfová: Mezi akty (1968)

Společné překlady s manželem 
 Lewis Carroll: Alenčina dobrodružství a Za zrcadlem, Kočka Šklíba (1961)
 Neil Gaiman: Hvězdný prach (Aloys a Hana Skoumalovi přeložili dvojverší)
 Thomas Hardy: Lesáci (1975)
 Henry James: Co všechno věděla Maisie (1971)
 Rudyard Kipling: Knihy džunglí (1965)
 Thomas Edward Lawrence: Bouře nad Asií (1935)
 Katherine Mansfieldová: Zahradní slavnost (výbor povídek, 1952), Aloe (1975)
 Výbor anglických povídek: Orel z pobřeží (1969)
 John Steinbeck: Ryzáček (1962)

Odkazy

Související články 
 Překlad

Externí odkazy 
 
 Profil Hany Skoumalové v databázi Obce překladatelů

Čeští překladatelé
Narození v roce 1903
Úmrtí v roce 1999
Narození 23. července
Narození v Českém Brodě
Úmrtí 18. října
Úmrtí v Praze
Ženy
Pohřbení na Břevnovském hřbitově
Čeští překladatelé z angličtiny
Překladatelé do češtiny
Václav Bahník

Václav Bahník (13. dubna 1918 Hrdlořezy – 3. března 2003 Liberec) byl český překladatel italské a antické literatury (z latiny i z klasické řečtiny). Jím přeložená díla jsou obsažena v několika maturitních učebnicích českého jazyka.

Život 
Po maturitě na mladoboleslavském gymnáziu v roce 1936 začal studovat filosofické fakultě Univerzity Karlovy. Po jejím absolvování v roce 1946 nastoupil jako středoškolský profesor na libereckém gymnáziu, kde působil až do roku 1975.

Dílo

Překlady 
 Lucius Apuleius. Apologie, aneb, Vlastní obhajoba proti nařčení z čarodějnictví. Praha: Svoboda, 1989.
 Lucius Apuleius. Zlatý osel. Praha: Svoboda, 1974.
 Riccardo Bacchelli: Pláč syna Lavišova
 Anitius Manlius Torquatus Sive Boëthius: Boëthius - poslední Říman
 Claudio Casini: Amadeus
 Marcus Tullius Cicero: Řeči proti Verrovi, Tuskulské hovory
 Cesare de Lollis: Život Kryštofa Kolumba
 Grazia Deleddaová: Holubice a jestřábi
 Renato Guttuso: O malířích (s Alenou Bahníkovou)
 Chión z Hérakleie: Spiknutí proti tyranovi
 Samosatensis Lucianus: O bozích a lidech (s Miladou Říhovou a Ladislavem Varclem), Pravdivé výmysly (s Ladislavem Varclem a Zdeňkem K. Vysokým)
 Luigi Pirandello: Svatební noc
 Marco Polo: Milión
 Marcus Fabius Quintilianus: Základy rétoriky
 Lucius Annaeus Seneca: Další list Luciliovi, Slova tesaná do mramoru, Útěchy
 Publius Cornelius Tacitus: Z dějin císařského Říma (s Antonínem Minaříkem a Antonínem Hartmannem)
 Bonaventura Tecchi: Pozdní léto
 Theofrastos: Povahopisy
 Simokattes Theofylaktos: Na přelomu věků
 Thúkýdidés: Dějiny peloponnéské války
 Jacobus de Voragine: Legenda aurea (s Anežkou Vidmanovou)
 Xenofón z Efesu: Efeské příběhy
 Xenofón: O Kýrově vychování, Řecké dějiny (s Josefem Hejnicem a Alenou Frolíkovou), Vzpomínky na Sókrata a jiné spisy

Výbory 
 O lásce, přátelství a štěstí
 Sestra Múza (výběr středověké latinské poezie)
 Láska a dobrodružství (s Rudolfem Kuthanem a Rudolfem Mertlíkem)
 Listy hetér
 Dopisy vesničanů

Podílel se rovněž podstatnou měrou na tvorbě:
 Slovník antické kultury, Praha : Svoboda, 1974

Odkazy

Externí odkazy 
 
 Václav Bahník na stránkách Obce překladatelů

Související články 
 Překlad
 Literární překlad

Čeští překladatelé
Narození v roce 1918
Úmrtí v roce 2003
Narození 13. dubna
Úmrtí 3. března
Muži
Čeští překladatelé z latiny
Čeští překladatelé z řečtiny
Překladatelé do češtiny
Narození v Hrdlořezech (okres Mladá Boleslav)
Úmrtí v Liberci
Alena Bahníková

Alena Bahníková (* 20. února 1948 Liberec) je česká překladatelka z italštiny a autorka učebnice italštiny. Otec Václav Bahník byl překladatel italské a antické literatury.

Životopis 
Střední školu absolvovala v rodném Liberci. Studovala italštinu, francouzštinu a češtinu na filosofické fakultě Univerzity Karlovy (1966–1971).Po absolutoriu začala učit italštinu a francouzštinu v Jazykové škole Praha, učí tam dodnes. Je autorkou a spoluautorkou učebnic italštiny.

V roce 1976 se podílela na založení ineditního spolku Societas Incognitorum Eruditorum II (první učená společnost toho jména existovala v Olomouci 1746–52). Od května 1976 do prosince 1988 vydávali (12–18 přátel, převážně absolventů FFUK a MFFUK), strojopisný kulturně-politický měsíčník Acta incognitorum. (Dnes v Libri Prohibiti J. Gruntoráda.) Do Act přispívala především překlady z italštiny a francouzštiny, recenzemi nové italské beletrie, též cestopisnými črtami.

V roce 1991 obdržela od I.D.I. (Istituto del Dramma Italiano) cenu Angela Maria Ripellina (cena za překlady italských her do slovanských jazyků.)

Po listopadu 1998 začala učit též na fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy, učí zde dodnes.

Překlady 
 Amarcord, Federico Fellini, Tonino Guerra, Praha, Odeon 1973.
 Nápady, Leonardo da Vinci, Odeon 1982; Praha, Ivo Železný 1996.
 O malířích (Mestiere di pittore, Scritti sull´arte e la società), s Václavem Bahníkem), Renato Guttuso, Praha, Odeon 1984.
 Ugo, Carla Vistarini, Istituto Italiano di Cultura 1991.
 Valérie a svět divů (Valeria delle meraviglie), Ubaldo Soddu, Praha, Istituto Italiano di Cultura 1992.
 Máma hrdinka (Mamma eroina), Maricla Boggio, Praha, Istituto Italiano di Cultura 1993.
 Poslední měsíce (Le ultime lune), Furio Bordon, Praha, Istituto Italiano di Cultura 1993.
 Nevyřčená slova, (La parola tagliata in bocca), Enzo Siciliano, Praha, Istituto Italiano di Cultura 1993.
 Don Giovanni a jeho sluha (Don Giovanni e il suo servo), Rocco Familiari, Praha, Istituto Italiano di Cultura 1994.

Odkazy

Reference

Související články 
 Překlad
 Literární překlad

Externí odkazy 
 

Čeští vysokoškolští pedagogové
Čeští spisovatelé vědecké literatury
Čeští překladatelé
Čeští překladatelé z italštiny
Překladatelé do češtiny
Čeští překladatelé z francouzštiny
Překladatelé z francouzštiny do češtiny
Narození v roce 1948
Narození 20. února
Narození v Liberci
Žijící lidé
Ženy
Helena Teigová

Helena Teigová, rozená Pešlová (12. března 1902, Třebýcina – 12. října 1986, Praha) byla česká překladatelka z francouzštiny a především polštiny.

Život 
Od dětství do roku 1919 žila v Polsku, kde si kromě polštiny osvojila během studia na místním gymnáziu i francouzštinu a získala trvalý vztah k polské literatuře. Krom pozdějších překladů prózy a divadelních her z polštiny se aktivně věnovala i rozvoji česko-polských kulturních styků. Jejím manželem byl profesor matematiky a teoretické fyziky Karel Teige. Její dcera Helena Stachová navázala na její činnost a je také překladatelkou z polštiny.

Překlady 
 Jerzy Andrzejewski: Noc, Popel a démant, Zlatá liška
 Tadeusz Borowski: Kamenný svět, Rozloučení s Marií (s Helenou Stachovou)
 Kazimierz Brandys: Město nepokořené, Příhody Xavera Šarleje, Paříž, město otevřené
 Andrzej Braun: Prázdnota
 Stanisław Brzozowski: Plameny
 Bohdan Czeszko: Pokolení
 Dominik Damian: Zrzavá manekýna
 Julian Galaj: Rodina Lebedů
 Jan Gerhard: Netrpělivost
 Pola Gojawiczyńska: Děvčata z Novolipek, Mříže
 Laurel Holliday: Holocaust a válka očima dětí (s Dagmar Steinovou, Angelou Žukovskou a Helgou Weissovou-Hoškovou)
 Tadeusz Hołuj: Konec našeho světa
 Jarosław Iwaszkiewicz: Březový háj, Milenci z Marony a jiné povídky
 Irena Jurgielewiczowa: Cizinec na ostrově, Jiná dívka?
 Tadeusz Konwicki: Němý snář
 Józef Ignacy Kraszewski: Hraběnka Coselová, Velký intrikán
 Leon Kruczkowski: Kordián a chám, Odvety, Osidla, 5 her
 Wacław Kubacki: Koncert pro orchestr
 Maciej Kuczyňski: Studený břeh
 Maria Kuncewiczowa: Cizinka, Klíče, Olivový háj, Tristan 1946
 Tadeusz Lopalewski: Břímě pustého moře
 Władysław Machejek: Ráno se přehnal uragán
 Zofia Nałkowska: Dům nad loukami (s Helenou Stachovou)
 Igor Newerly: Odkaz starého doktora, Šťastný Bída, Chlapec ze Salských stepí, Lesní moře
 Zbigniew Nienacki: Pytel Jidášů
 Eliza Orzeszkowa: Chám
 Bolesław Prus: Emancipantky, Farao, Loutka, Povídky, Přední stráž, Sirotčí osud a jiné povídky, Vlna se vrací
 Jerzy Putrament: General Boldyn, Počátek eposu a jiné povídky
 Wladyslaw Stanislaw Reymont: Lili
 Adolf Rudnicki: Živé a mrtvé moře (s Lenkou Teigovou-Stachovou), Staré a nové
 Henryk Sienkiewicz: Starý sluha a jiné povídky (s Karlem Málkem a Josefem Rumlerem), Strážce majáku a jiné povídky (s Karlem Málkem)
 Seweryna Szmaglewska: Dýmy nad Birkenau
 Stefan Żeromski: Rozklovou nás krkavci a vrány (s Vlastou Dvořáčkovou)
 Stanisław Zieliński: Dno misky
 Wojciech Żukrowski: Ariadniny noci a jiné povídky, Dům beze stěn, Kamenné desky

Odkazy

Reference

Související články 
 Překlad
 Literární překlad

Externí odkazy 
 
 Helena Teigová - obec překladatelů

Čeští překladatelé
Narození v roce 1902
Úmrtí v roce 1986
Ženy
Čeští překladatelé z polštiny
Čeští překladatelé z francouzštiny
Překladatelé do češtiny
Narození v Třebýcině
Úmrtí v Praze
Pohřbení na Vyšehradě
Kalorimetr

Kalorimetr je zařízení umožňující pokusně provádět tepelnou výměnu mezi tělesy a měřit potřebné tepelné veličiny (teplo a teplota).

Blackův kalorimetr 
Tento jednoduchý kalorimetr, jeden z prvních kalorimetrů vůbec, se skládal z bloku ledu o teplotě 0 °C, do něhož byla vydlabána jamka. Do jamky byl vložen zahřátý předmět, jehož tepelnou kapacitu bylo třeba změřit, a jamka byla zaklopena dalším kusem ledu. Po ochlazení předmětu byla hubkou odsáta voda a její hmotnost (při známém skupenském teple vody) umožnila spočítat teplo ukryté ve vloženém předmětu.

Bunsenův kalorimetr 
Měřicí nádoba byla obalena ledem a umístěna ve větší uzavřené nádobě s vodou. Na dně této větší nádoby byla rtuť. Ta se mohla pohybovat do kapiláry. Pohyb rtuti v kapiláře pak přesně indikoval změnu objemu tajícího ledu.

Směšovací kalorimetr 

Kalorimetr se skládá ze dvou nádobek do sebe vložených. Mezi stěnami nádobek je vzduch, který tepelně izoluje vnitřní nádobku od vnější a od okolí. Každá z nádobek se přikrývá víčkem, ve kterém bývají otvory pro teploměr a míchačku. Tepelná kapacita kalorimetru, která ovlivňuje tepelnou výměnu při pokusu, se určuje experimentálně.

Související články 
 Termodynamika
 Kalorimetrická rovnice

Externí odkazy 
 
 

Termodynamika
Laboratorní vybavení
Bod

Bod je bezrozměrný základní geometrický útvar. Dle Euklidových Základů je bod něco, co nemá části, tedy to co již nelze dále dělit.

Bod časoprostoru se nazývá událost.

Značení 
Graficky se bod znázorňuje křížkem, malým kolečkem nebo kroužkem, označuje se velkým tiskacím písmenem.

Znázornění:

Algebraický zápis 
Algebraicky je každý bod pevně určen  souřadnicemi, kde  je rozměr prostoru, v kterém se nachází. Například v trojrozměrném prostoru je bod pevně dán třemi souřadnicemi, v dvojrozměrném prostoru (tedy v ploše) je bod určen dvěma souřadnicemi.

Vlastnosti 
Všechny geometrické útvary jsou definovány jako množina bodů, zpravidla nekonečně velká (pouze samotný bod je jednoprvková množina). Takovou definicí je např. „množina všech bodů v rovině R ležících ve vzdálenosti r od bodu S“ (definice kružnice o poloměru r se středem S).

Dva body mohou být shodné (tj. mají všechny souřadnice stejné), nebo rozdílné (alespoň v jedné souřadnici se liší). Z rozdílu souřadnic dvou bodů vyplývá jejich vzdálenost.

Za bod lze také považovat úsečku nulové délky (její krajní body jsou shodné).

Typy bodů 
Existují určité typy bodů, které mají svůj název a často také obvyklá písmena užívaná pro jejich označení (případně se k těmto písmenům přidávají číselné indexy nebo čárky). Mezi nejvýznamnější, nejčastěji užívané a s poměrně ustáleným značením patří:
 krajní bod úsečky nebo polopřímky, určující bod přímky nebo polopřímky (většina bodů má tento význam)
 vrchol (A, B, C…; K, L, M…) - viz zejména Mnohoúhelník
 střed (O, S)
 průsečík (P)
 bod dotyku (T)
 těžiště (T)
 průsečík výšek (V) - použitelné především u trojúhelníka
 ohnisko (F, příp. také E u elipsy)

Související články 
 Geometrie
 Geometrický útvar
 Přímka
 Rovina
 Prostor
 Událost

Externí odkazy 
 
 
 

Geometrie
Geometrické útvary
Rovina

Rovina je v matematice dvourozměrný geometrický útvar, který si lze představit jako neomezenou dokonale rovnou plochu. Algebraicky vyjádřeno, jde o množinu bodů izomorfní s dvoudimenzionálním lineárním prostorem. Jinak řečeno jde o dvoudimenzionální afinní prostor.

Rovina může být určena třemi různými body, nebo přímkou a bodem, který leží mimo tuto přímku.

Značení 
Rovina je buď plocha, na kterou se kreslí (nákresna), nebo se znázorňuje některým rovinným útvarem pomocí některého geometrických promítání. Rovina se označuje malým řeckým písmenem.

Znázornění:

Rovnice roviny 
Rovina je množina bodů prostoru, které vyhovují tzv. rovnici roviny, která může být zadána v různých tvarech.

Obecná rovnice roviny 
Obecná rovnice roviny má tvar
,
kde koeficienty  nejsou současně nulové a jsou to koeficienty normálového vektoru roviny (vektoru kolmého k rovině). Proměnné  jsou souřadnice bodu ležícího v rovině.

V případě, že známe tři body  určující rovinu, obecnou rovnici roviny získáme takto: spočteme vektory  a , vypočítáme jejich Vektorový součin ze kterého získáme koeficienty  a napíšeme obecnou rovnici. Zbývající koeficient d získáme tak, že dosadíme souřadnice bodu K (nebo kteréhokoli jiného bodu ze zadání) do napsané rovnice.

Parametrické vyjádření roviny 
Parametrické vyjádření roviny má například vektorový tvar , který se dá rozepsat dle složek takto:

,
kde  a  je bod, který leží v rovině a vektory  a  jsou nekolineární vektory ležící v rovině, tzn. jsou to směrové vektory roviny.

Úseková rovnice roviny 
Úsekovou rovnici roviny zapisujeme jako
,
kde  vymezují úseky vyťaté rovinou na osách .

Srovnáním úsekové a obecné rovnice dostáváme .

Normálová rovnice roviny 
Normálová rovnice roviny má tvar
,
kde  je vzdálenost počátku souřadného systému od roviny, tj. délka normály od počátku souřadnicového systému do průsečíku s rovinou, jsou směrové kosiny roviny, představují úhly, které svírají kladné souřadnicové poloosy s normálou roviny.Normála je směrnice kolmá ve všech směrech k rovině.Směrové kosiny lze vyjádřit z obecné rovnice jako

kde  pro  a pro  pro .

Rovinný řez 
Rovinným řezem geometrického útvaru  rovinou  se nazývá průnik roviny  a útvaru .

Rovinný řez plochy rovinou, ve které leží normála plochy, se nazývá normálovým řezem plochy.

Další informace 
V mechanice a technice existují rovinné úlohy, tj. jestliže lze idealizovat těleso či technikou konstrukci tak, že leží a v jedné rovině. V této rovině také působí všechna zatížení. Příkladem mohou být např. rovinné příhradové konstrukce, rovinný ohyb nebo úlohy rovinné napjatosti či rovinné deformace.

Literatura 
 Marcela Palková a kolektiv: Průvodce matematikou 2, Didaktis, Brno 2007, , str. 107-109

Související články 
 Geometrie
 Základní geometrické útvary
 Polorovina
 Vzájemná poloha bodu a roviny
 Vzájemná poloha rovin
 Vzájemná poloha přímky a roviny

Externí odkazy 
 
 
 

Geometrie
Geometrické útvary
Mirko Eliáš

Mirko Eliáš (13. května 1899 v Chocni – 29. května 1938 v Chvojenci u Holic) byl český herec, malíř, básník a žurnalista.

Filmografie 
 1932 Malostranští mušketýři
 1932 Před maturitou
 1932 Šenkýřka „U divoké krásy“
 1933 Sedmá velmoc
 1935 Hordubalové
 1935 Jánošík
 1936 Mravnost nade vše
 1937 Hordubalové
 1937  Kříž u potoka 
 1937 Láska a lidé
 1937 Svět patří nám

Galerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 

Čeští herci
Narození v roce 1899
Úmrtí v roce 1938
Muži
Čeští malíři 19. století
Čeští básníci
Narození 13. srpna
Narození 13. května
Úmrtí 29. května
Čeští malíři 20. století