Gustáv Husák

Gustáv Husák (původním křestním jménem Augustín, 10. ledna 1913 Dúbravka – 18. listopadu 1991 Bratislava) byl československý politik slovenského původu, vrcholný představitel vládnoucí Komunistické strany Československa a v letech 1975–1989 osmý prezident Československa.

V roce 2019 se umístil na sedmém místě ankety Najväčší Slovák.

Život

Mládí 
Narodil se do rodiny Nikodéma Husáka (1881–1962) a jeho manželky Magdalény roz. Fratričové (1882–1914). Jeho původní křestní jméno bylo Augustín. Jeho otec pracoval jako dělník v kamenolomu a sezonní zemědělský dělník, avšak v první světové válce utrpěl těžší zranění a poté se živil jako rolník; krátce zastával i post starosty Dúbravky. Gustáv Husák svoji matku nepoznal, neboť zemřela na tuberkulózu, když mu byl jeden rok. Jeho otec se znovu oženil. Od roku 1929 Gustáv Husák pobýval v bratislavských internátech. Během práce ve studentském hnutí poznal v roce 1935 svoji budoucí první manželku Magdu Lokvencovou, se kterou se 1. září 1938 oženil. Měli spolu syny Vladimíra (* 23. října 1944 Moskva) a Jána (1946–2004). Jeho první manželství skončilo rozvodem v roce 1960. Magda Husáková Lokvencová zemřela v roce 1966.

Po smrti své první ženy se seznámil v roce 1966 s Vierou Millerovou, rozenou Čáslavskou, která byla o deset let mladší. Vzali se v roce 1973. Viera Husáková zemřela 20. října 1977 při havárii vrtulníku na bratislavském letišti.

Studia 
V letech 1925–1933 studoval na Československém reálném gymnáziu v Bratislavě na Grösslingové ulici (v průběhu jeho studia bylo přejmenováno na Masarykovo), kde patřil mezi premianty. Maturoval s vyznamenáním. V roce 1929, jako šestnáctiletý, vstoupil do Komunistického svazu mládeže a v roce 1933, jako student Právnické fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě, měl vstoupit do Komunistické strany Československa. V roce 1937 absolvoval s vyznamenáním vysokoškolské studium. V roce 1938 byl promován a získal akademický titul JUDr. (doktor práv). Poté pracoval jako advokátní koncipient v advokátní kanceláři Vladimíra Clementise.

Později se uváděl i s titulem CSc. (kandidát věd). Vědecký titul kandidáta věd získal v Ústavu státu a práva československé Akademie věd v Bratislavě.

Válečné období 
Za druhé světové války byl odpůrcem Tisova Slovenského státu, byl členem hnutí odporu, aktivně se účastnil Slovenského národního povstání. Stal se místopředsedou povstalecké Slovenské národní rady a významným členem tehdy vzniklého Sboru pověřenců. V 1. Sboru pověřenců a 2. Sboru pověřenců zastával během povstání post pověřence vnitra (společně s Ivanem Štefánikem). Byl rovněž místopředsedou Komunistické strany Slovenska. Z léta 1944 se zachoval i Husákův dopis, v němž doporučoval, aby Slovensko bylo po válce zařazeno do svazku národů Sovětského svazu. V pozdější době zdůvodňoval svůj dopis tím, že se snažil jen vyvíjet tlak na československou exilovou vládu v Londýně, aby uznala slovenské národní požadavky, a měl tedy již tenkrát zastávat stanovisko, že Slovensko je nedílnou součástí Československa, byť má mít v tomto svazku značnou autonomii.

Poválečný vzestup a první politický pád 
Ve vrcholné politice setrval i po druhé světové válce. Ve 4. Sboru pověřenců a v 5. Sboru pověřenců byl opětovně pověřencem vnitra. V 6. Sboru pověřenců ustoupil na post pověřence dopravy a veřejných prací.

V prvních poválečných parlamentních volbách v květnu roku 1946 zvítězila na Slovensku Demokratická strana, na rozdíl od českých zemí, kde zvítězili komunisté. Po podpisu třetí pražské dohody však všechna rozhodnutí Slovenské národní rady podléhala schválení celostátní československé vlády. Husák sám se stal předsedou 7. Sboru pověřenců, tedy prakticky slovenské autonomní vlády. Na podzim roku 1947 navíc vytlačil nátlakovými akcemi některé přední nekomunistické pověřence z jejich úřadů (8. Sbor pověřenců) a získal potom přímý vliv na řízení slovenské policie, jak pořádkové policie (Sboru národní bezpečnosti), tak tajné policie (StB). Stal se tak jedním z vlivných aktérů komunistického převratu v roce 1948, kdy zůstal i předsedou poúnorových 9. Sboru pověřenců a zprvu také 10. Sboru pověřenců., navíc krátce zastával i post pověřence zemědělství.

Zlom nastal roku 1950, kdy byl spolu s Vladimírem Clementisem, Lacem Novomeským a mnoha dalšími obviněn z tzv. buržoazního nacionalismu. V květnu 1950 ztratil post předsedy Sboru pověřenců. V únoru 1951 byl zatčen a v sobotu 24. dubna 1954 byl v tzv. procesu s buržoazními nacionalisty, souzenými za velezradu, sabotáž a vyzvědačství, odsouzen za velezradu k doživotnímu trestu odnětí svobody. Po odsouzení čekal na přesun do věznice v Leopoldově v tajné věznici StB v prostorách bývalého Arcibiskupského gymnázia v Praze-Bubenči. Byl jedním z mála obžalovaných, kteří při procesu nedoznali i přes mučení žádnou vinu, což mu pravděpodobně zachránilo život. Kvůli tomu, že po každém mučení nakonec odvolal své přiznání, se rovněž protáhla příprava procesu. Rozsudek nad ním byl vynesen až po Stalinově a Gottwaldově smrti, a to možná také přispělo k tomu, že unikl trestu smrti.

Rehabilitace a nový vzestup 
V roce 1960 byl po rozsáhlé amnestii prezidenta Antonína Novotného propuštěn a v roce 1963 plně rehabilitován. V průběhu 60. let byl Husák zpočátku jednou z význačných osobností reformního proudu v KSČ, v období tzv. pražského jara 1968 vystupoval jako stoupenec reforem. V dubnu roku 1968 se stal místopředsedou československé vlády, v níž pak byl jedním z předních iniciátorů ústavního zákona o federativním uspořádání republiky.

Zcela novou příležitost pro něj znamenala Invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa v srpnu 1968. Krátce poté, co okupační vojska internovala čelní představitele ČSSR a KSČ v Moskvě, se Husák stal členem oficiální československé delegace pod vedením prezidenta Ludvíka Svobody. Je pravděpodobné, že Husákova výřečnost a ráznost přesvědčily nejvyššího představitele SSSR Leonida Brežněva, že právě Husák je tím mužem, kterému by měla být dána důvěra a přednost před ostatními komunistickými politiky v Československu, zvláště před Alexandrem Dubčekem. Na mimořádném sjezdu KSS dne 28.8.1968 byl zvolen prvním tajemníkem, kde pronesl známou větu (která je často přsuzována pozdějšímu období): „Nech odpadne, čo je kolísavé, nech odpadne, čo je oportunistické“ a též poprvé použil slovo normalizace. V dubnu 1969 tak Husák nahradil Dubčeka ve funkci prvního tajemníka KSČ, v květnu 1971 se formálně stal generálním tajemníkem KSČ a v této funkci setrval až do prosince 1987. Husák se stal jedním z nejmocnějších lidí v ČSSR a symbolem politické normalizace 70. let ve všech oblastech politiky, kultury a hospodářství. V jejím rámci byly provedeny rozsáhlé personální čistky ve všech odvětvích společenského a hospodářského života, kdy vedoucí posty politiky i hospodářství mohli zastávat především ti, kdož (alespoň navenek) označili invazi v srpnu 1968 za bratrskou pomoc, odsoudili reformní snahy Pražského jara a (aspoň formálně) vyjádřili podporu normalizačnímu vedení KSČ. Husákova normalizace se projevovala navenek mj. i opětným odstraňováním pomníků prezidenta Masaryka obnovených v letech 1968–1969.

Vrchol Husákovy politické kariéry nastal v roce 1975: tehdy byl funkce zbaven dlouhodobě vážně nemocný prezident Ludvík Svoboda a při následné volbě prezidenta Československa 1975 dne 29. května 1975 byl Husák zvolen prezidentem Československé socialistické republiky (v pořadí 8. prezidentem Československa). V této funkci byl potvrzen v roce 1980 i v roce 1985.

Na přelomu 70. a 80. let se začal zhoršovat jeho zdravotní stav. Až do smrti byl velmi silným kuřákem (na veřejnosti se však s cigaretou objevoval sporadicky), což se spolu s předchozím vězněním na jeho zdraví citelně podepsalo. Cukrovka omezovala možnost operovat šedý zákal (komplikovaný celoživotní těžkou krátkozrakostí), který postoupil natolik, že mohl číst jen na čtecím stroji. Přesto operaci (na tehdejší dobu poměrně těžký zákrok) v roce 1978 podstoupil a i přes velmi silné brýle, které později nosil, se mu zrak vrátil do přijatelných mezí.

Závěr politické kariéry 
V roce 1987 se Husák vzdal funkce generálního tajemníka ÚV KSČ, kdy jej v této funkci vystřídal Miloš Jakeš. Funkci prezidenta republiky však vykonával dál. Na svých posledních veřejných vystoupeních ve funkci prezidenta se objevoval opíraje se o hůl.

Během Sametové revoluce koncem roku 1989 byl jedním z tehdejších československých politiků, kteří odmítli situaci řešit násilím a přispěl tak ke klidnému průběhu převratu. Jeho posledním politickým činem se pak 10. prosince 1989 stalo jmenování Čalfovy „Vlády národního porozumění“, vzápětí abdikoval z funkce prezidenta republiky.

Konec života 
Podle tehdy platných prvorepublikových zákonů neměl nárok na penzi. Husák si důchod vydobyl až od května 1991 na základě předchozího zaměstnání.  Zemřel 18. listopadu 1991 na selhání srdeční a dýchací soustavy jako polozapomenutá osoba. Jeho pohřbu se zúčastnil i tehdejší předseda slovenské vlády Ján Čarnogurský, což vyvolalo kritiku především v českých zemích, kde to bylo vnímáno jako gesto úcty k Husákovým nacionálním postojům. Šlo o součást eskalace problémů mezi Čechy a Slováky v tomto období.

Bibliografie 
 Gustáv Husák: Zápas o zajtrajšok – Bratislava : Obroda, 1948. – 284 s.
 Gustáv Husák: K roľníckej otázke na Slovensku – Bratislava : Pravda, 1948. – 118 s.
 Gustáv Husák: Žiadosť o úplnú stranícku rehabilitáciu (list ÚV KSČ z 1. mája 1963), nepublikované – 134 s.
 Gustáv Husák: Svedectvo o Slovenskom národnom povstaní – Bratislava : Vydavateľstvo politickej literatúry, 1964. – 617 s.
 Gustáv Husák: O Slovenskom národnom povstaní – Bratislava : ideologické oddelenie ÚV KSS a Ústav dejín KSS, júl 1969. – 134 s.
 Gustáv Husák: Svedectvo o Slovenskom národnom povstaní. 2. vydanie – Bratislava : Epocha, 1969. – 632 s.
 Gustáv Husák: State a prejavy: apríl 1969 – apríl 1970 – Bratislava : Epocha, 1970. – 390 s.
 Gustáv Husák: Vybrané prejavy: máj 1970 – december 1971 – Bratislava : Pravda, 1972. – 389 s.
 Gustáv Husák: Budúcnosť patrí mladým: Výber z prejavov k mládeži 1969 – 1972 – Bratislava : Smena, 1973. – 130 s.
 Gustáv Husák: Z bojov o dnešok: 1944 – 1950 – Bratislava : Pravda, 1973. – 433 s.
 Gustáv Husák: Svedectvo o Slovenskom národnom povstaní – 3. vydanie – Bratislava : Pravda, 1974. – 683 s.
 Gustáv Husák: K Slovenskému národnímu povstání – Praha : Mladá fronta, 1974. – 65 s.
 Gustáv Husák: Prejavy a state: február 1972 – jún 1974 – Bratislava : Pravda, 1976. – 423 s.
 Gustáv Husák: Prejavy a state: august 1974 – apríl 1976 – Bratislava : Pravda, 1977. – 432 s.
 Gustáv Husák: Budúcnosť patrí mladým: Výber z prejavov k mládeži 1969 – 1977 – Bratislava : Smena, 1977. – 248 s.
 Gustáv Husák: Prejavy a state: máj 1976 – december 1978 – Bratislava : Pravda, 1979. – 483 s.
 Gustáv Husák: Prejavy a state: január 1979 – apríl 1981 – Bratislava : Pravda, 1982. – 433 s.
 Gustáv Husák: O odboroch: Vybrané prejavy a state 1944 – 1981 – Bratislava : Práca, 1982. – 514 s.
 Gustáv Husák: O obrane a ochrane socializmu: Výber z prejavov a statí 1969 – 1981 – Praha: Naše vojsko, 1982. – 512 s.
 Gustáv Husák: Výber z prejavov a statí, Zväzok 1: apríl 1969 – december 1972 – Bratislava : Pravda, 1982. – 544 s.
 Gustáv Husák: Výber z prejavov a statí, Zväzok 2: február 1973 – apríl 1981 – Bratislava : Pravda, 1982. – 542 s.
 Gustáv Husák: Prejavy a state: máj 1981 – december 1983 – Bratislava : Pravda, 1985 – 457 s.
 Gustáv Husák: O československo-sovietskom priateľstve, spojenectve a spolupráci – Praha : Lidové nakladatelství, 1985. – 221 s.
 Gustáv Husák: Z prejavov a statí: január 1984 – jún 1987 – Bratislava : Pravda, 1987. – 453 s.

Vyznamenání 
  Hrdina Sovětského svazu – 9. ledna 1983
  Československý válečný kříž 1939 – 1945
  Řád Slovenského národního povstání – 1945
  Československá medaile za zásluhy – 1945
  Pamětní odznak druhého národního odboje – 1947
  velkokříž Řádu znovuzrozeného Polska – 1948
  Pamětní medaile k 20. výročí Slovenského národního povstání – 1964
  Hrdina Československé socialistické republiky – 23. srpna 1969, 27. prosince 1972 a 3. prosince 1982
  Řád Klementa Gottwalda – 30. dubna 1968, 27. prosince 1972, 7. ledna 1983 a 7. ledna 1988
  Řád Vítězného února – 20. února 1973
  Řád Makaria III. – Kypr, 1980
  Řád Velké zářijové revoluce 1969 – Libye, 1981
  Leninův řád – Sovětský svaz, 27. srpna 1969, 9. ledna 1973, 9. ledna 1983 a 8. ledna 1988
  Řád Říjnové revoluce – Sovětský svaz, 9. ledna 1978
  velkokříž s řetězem Řádu bílé růže – Finsko, 1987
  Řád Stará planina – Bulharsko
  Řád Georgiho Dimitrova – Bulharsko
  Řád Pahlaví – Írán
  Řád José Martího – Kuba, 1973
  Řád Playa Girón – Kuba, 1983
  Medaile 100. výročí narození Vladimira Iljiče Lenina – Sovětský svaz
  Řád národního praporu I. třídy – 1988, Severní Korea
  Řád praporu Maďarské lidové republiky – Maďarsko
  Süchbátarův řád – Mongolsko
 Řád Karla Marxe – NDR
  Řád vítězství socialismu – Rumunsko
  Řád hvězdy Rumunské lidové republiky I. třídy – Rumunsko
  Řád za občanské zásluhy – Sýrie

V kultuře a jazyce (eponymie)

V kultuře 
Dr. Gustáv Husák, inscenace slovenského divadla Aréna z roku 2006.

V jazyce 
 Děti narozené během začátku Husákovy vlády, zejména v první polovině 70. let, se v publicistickém slangu označují Husákovy děti.
 Žižkovskému vysílači v Praze se někdy přezdívá Husákův prst.
 Husákovo ticho – Těšnovský silniční tunel v Praze vzniklý zahloubením nábřežní komunikace před tehdejší budovou sídla ÚV KSČ

Gustáv Husák ve filmu 
 Rudí prezidenti: Kněz komunismu - Gustáv Husák (E05) (2018)
 České století: Poslední hurá, Musíme se dohodnout (2013)
 SNP (Jiří Kroupa jako Gustáv Husák, 2009) 
 V hlavní roli Gustáv Husák (režie: Robert Sedláček, 2008)
 Ta lidská bezmoc moci...: (režie: Petr Lokaj, 2006)
 Historická panoráma - Svedectvo o dr. Gustávovi Husákovi (TV film) (2000)
 Takoví nám vládli (1999)
 Prezidenti (1990)
 Gottwald (Michal Dočolomanský jako Gustáv Husák, 1986)
 Povstalecká história (Michal Dočolomanský jako Gustáv Husák, 1986)
 Gustáv Husák (1983)
 Invaze (Terence Soall jako Gustáv Husák, 1980)
 Vítězný lid (Michal Dočolomanský jako Gustáv Husák, 1977)
 Vojáci svobody/Komunisté (Ivan Mistrík jako Gustáv Husák, 1977)
 Povstalecké memoáre SNP (1969)
 Čas, ktorý žijeme (1968)
 Spřízněni volbou (1968)
 Príbeh jednej misie (1967)

Herecké obsazení dramatického ztvárnění Gustáva Husáka po r. 1989

Reference

Literatura 
 MACHÁČEK, Michal. Gustáv Husák. Praha : Vyšehrad 2017, 632 s. .
 
 
 
 
 
 
 
 MACHÁČEK, Michal. Cesta Gustáva Husáka ke komunistickému hnutí. Český časopis historický. 2014, roč. 112, čís. 2, s. 227-260. ISSN 0862-6111.
 MACHÁČEK, Michal. Gustáv Husák v kauze slovenského buržoazního nacionalismu. Diplomová práce. Praha, Filozofická fakulta Univerzity Karlovy, 2011.http://www.sezimovo-usti.eu/prilohapdf/2012_machacek.pdf
 Ján Štefanica: Trestnoprávne aspekty obžaloby a rozsudku v prípade Gustáv Husák a spol. (1954). In: Gustáv Husák a jeho doba / Kinčok, Branislav, Bratislava : Ústav pamäti národa, 2015. s. 374-397.

Související články 
 Husákovy děti

Externí odkazy 
 
 
 
 Gustáv Husák na prezidentských stránkách Hrad.cz
 Gustáv Husák na webu Totalita.cz
 V hlavní roli Gustáv Husák – dokumentární film České televize z roku 2008 (Robert Sedláček, Michal Kubal)
 Gustáv Husák – video z cyklu České televize Historický magazín
  Triumf i pád, o Gustávu Husákovi na webu Obrys-Kmen
  Pořad Českého rozhlasu Plus Potřebujeme bystré hlavy!, obsahuje málo známý normalizační projev Gustáva Husáka ve Škodě Plzeň v říjnu 1969.
 (česky) Pořad Českého rozhlasu - https://plus.rozhlas.cz/cesta-gustava-husaka-od-reformatora-k-normalizatorovi-7639917 zde zazní známá věta na 18:30min: „Nech odpadne, čo je kolísavé, nech odpadne, čo je oportunistické.“
 

 
Prezidenti Československa
Generální tajemníci ÚV KSČ
Poslanci československého Federálního shromáždění
Kandidáti na prezidenta Československa
Českoslovenští politici slovenské národnosti
Členové KSS
Předsedové Sboru pověřenců
Pověřenci vnitra
Pověřenci dopravy
Pověřenci zemědělství
Davisté
Absolventi Právnické fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě
Bývalí čestní občané hlavního města Prahy
Vyloučení z KSČ
Političtí vězni komunistického režimu v Československu
Hrdinové ČSSR
Hrdinové Sovětského svazu
Nositelé Řádu Říjnové revoluce
Nositelé Řádu Karla Marxe
Nositelé Řádu José Martího
Nositelé Řádu Georgiho Dimitrova
Nositelé Řádu Playa Girón
Nositelé Řádu Stará planina
Nositelé Řádu vítězství socialismu
Nositelé Řádu národního praporu (Severní Korea)
Nositelé Řádu Klementa Gottwalda
Nositelé velkokříže s řetězem Řádu bílé růže
Nositelé Leninova řádu
Nositelé Řádu Vítězného února
Nositelé Řádu Suchbátara
Nositelé Řádu praporu Maďarské lidové republiky
Nositelé Řádu Pahlaví
Nositelé Řádu hvězdy Rumunské lidové republiky
Rytíři velkokříže Řádu znovuzrozeného Polska
Nositelé Řádu za občanské zásluhy (Sýrie)
Osobnosti Slovenského národního povstání
Osobnosti studené války
Osobnosti sametové revoluce
Osobnosti na československých poštovních známkách
Pražské jaro 1968
Narození v Bratislavě
Narození v roce 1913
Narození 10. ledna
Úmrtí v roce 1991
Úmrtí 18. listopadu
Úmrtí v Bratislavě
Muži