alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ibiza (město)

Město Ibiza, (katalánsky Ciutat d'Eivissa, španělsky Ibiza), se nachází na jihovýchodním pobřeží stejnojmenného ostrova v Baleárském souostroví. Zaujímá plochu 11 km² a v roce 2015 čítalo 49 975 obyvatel. Je největším sídlem, jakož i správním a hospodářským střediskem ostrova Ibiza.

Historie 
Město založili Féničané kolem roku 700 př. n. l. pod jménem Ibes nebo též Ebusim. Název, později označující i celý ostrov, zřejmě pochází od jména fénického a egyptského boha Besa. Po pádu Kartága ovládli Ibizu Římané. Středisko ostrova bylo tehdy zváno Ebesus, později za císařství též Flavia Augusta. Po vyplenění Vandaly roku 426 a po byzantské nadvládě v 6. a 7. století se Baleárské ostrovy dostaly pod maurský vliv. Ibiza (arabsky zvaná Jabiza) zažila vpády Normanů a na čas se stala součástí Córdobského chalifátu.

Roku 1235 Ibizu dobyl Aragonský král Jakub I. a připojil ji k aragonské koruně. Stará maurská pevnost, obehnaná silnými kamennými zdmi, vystupujícími přímo ze skal, byla v 16. století za Filipa II. výrazně zesílena na ochranu proti pirátům.

Kultura 
Dnešní historické části města – D'alt Vila, Sa Marina a malebná rybářská část Sa Penya jsou protkány úzkými uličkami, které skrývají množství barů, restaurací, kaváren, butiků a diskoték a lákají turisty k návštěvě. Historické jádro Ibizy je od roku 1999 zapsáno na seznamu světového dědictví UNESCO.

Externí odkazy 
 

Obce na Baleárech
Města ve Španělsku
Ibiza
Ballenberg

Ballenberg, německy: Freilichtmuseum Ballenberg, je skanzen ve Švýcarsku, v obci Brienz, 20 km severovýchodně od Interlakenu v kantonu Bern.

Skanzen obsahuje na ploše 66 hektarů téměř 100 originálů několik staletí starých domů přemístěných z různých míst Švýcarska, jejich původní zahrady a pole a 250 místních domácích zvířat. Některé z domů jsou i vícepatrové. Usedlosti byly na původních místech rozmontovány a ve skanzenu znovu sestaveny.

Probíhají zde představení tradičních ručních prací, např. práce u pily, pletení košíků, výroba uzenin a sýrů, pečení bernského chleba atd.

Prohlídka je možná buď s průvodcem, nebo bez průvodce (s mapou obdrženou u vstupu).

Externí odkazy 
 
 Ballenberg
 (http://www.ballenberg.ch/ – Freilichtmuseum Ballenberg (německy)

Švýcarsko
Thomas Newcomen

Thomas Newcomen (24. února 1664 Dartmouth v hrabství Devon – 5. srpna 1729 Londýn) byl anglický kovář a vynálezce, tvůrce prvních parních strojů. V roce 1712 sestrojil se svým společníkem Thomasem Saverym parní stroj pro čerpání vody z dolů. Do roku 1733, než vypršel patent, byla takových strojů sestavena více než stovka.

Své experimenty prováděl od roku 1705, možná s pomocí Johna Calleye. Jeho „ohňový stroj“ se brzy rozšířil do mnoha dolů v Anglii i na kontinentě. Později byl jeho vynález vylepšen Jamesem Wattem, který sestrojil oddělený kondenzátor páry. Stroj stále vylepšoval a získal na něj patent v roce 1769, i přes odpor výrobců atmosférických, ohňových strojů.

Ocenění 
23. února 2012 vydala Royal Mail poštovní známku s Newcomenovým parním strojem jako součást své série „Britons of Distinction“.

Odkazy

Externí odkazy

Reference

Literatura 
 Rhys Jenkins: Savery, Newcomen and the Early History of the Steam Engine in The Collected Papers of Rhys Jenkins. Newcomen Society, Cambridge 1936, s. 48-93.
 Lionel Thomas Caswell Rolt: Thomas Newcomen. The Prehistory of the Steam Engine. 1. vyd. David & Charles, Dawlish 1963, s. 158.
 Lionel Thomas Caswell Rolt, John S. Allen: The Steam Engines of Thomas Newcomen. 2. vyd. Moorland Publishing Company, Hartington 1977, , s. 160.

Parní stroj
Angličtí vynálezci
Narození v roce 1664
Narození v Devonu (hrabství)
Úmrtí v roce 1729
Muži
Úmrtí 5. srpna
Narození 24. února
Osobnosti průmyslové revoluce
Michal Hvorecký

Michal Hvorecký (* 29. prosince 1976, Bratislava) je slovenský spisovatel a publicista.

Život 
Michal Hvorecký vyrostl v rodné Bratislavě. V 11 letech nastoupil na Gymnázium na Grösslingově ulici (tehdy Gymnázium Červenej armády – GAMČA). Navštěvoval matematickou třídu. Zajímavostí je, že se jednalo o studijní program po vzoru osmiletých gymnázií, která ovšem v tehdejším Československu oficiálně neexistovala. Vystudoval estetiku na Univerzitě Konštantína Filozofa v Nitře a v roce 2004 absolvoval semestr kreativního psaní na Univerzitě v Iowa City v USA. Dlouho působil na volné noze a prošel řadou profesí.

Pracoval kromě jiného i dva roky na výletní lodi na Dunaji (zkušenost zužitkoval při psaní románu Dunaj v Amerike). V letech 2000–2003 spoluorganizoval v Bratislavě hudební festival Wilsonic. Od roku 2014 pracuje v bratislavském Goetheho institutu.

Je ženatý a má dvě děti. Jeho bratr Juraj pracuje ve Filozofickém ústavu AV ČR. Otec Jozef Hvorecký je profesorem v oboru ekonomie, věnuje se informatice, managementu a uplatnění počítačových technologií ve vzdělávání.

Dílo 
 Silný pocit čistoty (1998)
 Lovci & zberači (2001)
 Překlad románu Ambient od Jacka Womacka (2002)
 Posledný hit (2003)
 Plyš (2005)
 Eskorta (2007)
 Pastiersky list (2008)
 Slovenský inštitút, divadelní hra (2009)
 Dunaj v Amerike (2010)
 Naum (2012)
 Spamäti (2013)
 Trol (2017)

O ohlasu jeho děl v zahraničí svědčí rovněž autorská stipendia ve Vídni (MuseumsQuartier), Berlíně (Literarisches Colloquim), Mnichově (Goethe-Institut) a USA (International Writing Program). Pravidelně publikuje v řadě deníků a časopisů na Slovensku i v České republice. Z angličtiny přeložil román Ambient amerického spisovatele Jacka Womacka, z němčiny knihu Americký císař od Martina Pollacka.

Vliv na jeho počáteční tvorbu mělo i přátelství s českým spisovatelem Egonem Bondym, se kterým se seznámil Hvorecký v roce 1994 v Bratislavě, kam se Bondy přestěhoval na protest proti rozdělení Československa. Na počátku byl také spojován se stylem kyberpunku.

Externí odkazy 
 
 
 Michal Hvorecký oficiální stránky
 Michal Hvorecký na www.iliteratura.cz

Slovenští spisovatelé
Narození v roce 1976
Žijící lidé
Muži
Narození v Bratislavě
Radioamatér

Radioamatér je držitel radioamatérské licence, který ve svém státě získal od příslušného úřadu povolení k vysílání na speciálně vyjmenovaných pásmech určených (a zpravidla i celosvětově koordinovaných) pro radioamatérské vysílání. V Česku vydává radioamatérské licence Český telekomunikační úřad (ČTÚ).

Každý držitel radioamatérské licence obdrží i svoji volací značku – celosvětově unikátní kombinaci písmen a číslic. Volací značky přidělované držitelům radioamatérských licencí v České republice začínají kombinací znaků OK nebo OL a jsou doplněny jednou číslicí a jedním až třemi abecedními znaky – např. OK2VOP. Vytváření výsledné podoby volacích značek může mít v každé zemi své vnitřní zákonitosti, např. v Československu bývaly značky začínající (tzv. prefixem) OK1 zpravidla přidělovány stanicím v Čechách a OK2 stanicím na Moravě a ve Slezsku.

Podmínky pro získání radioamatérské licence jsou upraveny zvláštní vyhláškou. Zájemce musí složit zkoušky před komisí ČTÚ a spolu s volací značkou obdrží i průkaz operátora s omezenou dobou platnosti. Tento průkaz mu umožňuje nejen vysílat na radioamatérských pásmech z území České republiky, ale bez zvláštních formalit i z území některých států. Jiné země požadují před povolením radioamatérské aktivity ze svého území formální svolení. Existují země, ve kterých je radioamatérské vysílání prakticky zakázáno – jde téměř výhradně o státy s diktaturními režimy.

V některých zemích je radioamatérství velmi populárním sportem. Zatímco v České republice se mu věnuje cca 5 tisíc lidí (odvozeno od počtu vydaných licencí, skutečný počet aktivních radioamatérů je asi dvoutřetinový), v Japonsku jde počet přidělených volacích značek do statisíců.

Označení radioamatérských aktivit jako sportu může být bez bližšího vysvětlení zavádějící. Ačkoliv je radioamatérská aktivita provázena množstvím soutěží, jen málo z nich má tak rychlý průběh, aby mohl být znám jejich výsledek ještě tentýž den. Navíc jde patrně o jediný masový sport (některých celosvětových soutěží se účastní až 100 tisíc radioamatérů), kdy se během soutěže závodníci vůbec nepotkají. Právě z důvodu nemožnosti vyhodnotit výsledky během několika hodin a také z důvodu téměř úplné absence vícekolových závodů (systém postupné kvalifikace) neuznávají úřady v České republice závodní radioamatérství jako oficiální sportovní odvětví. Výsledkem je pak nemožnost žádat o sportovní dotace či jinou podporu státu. Výjimku tvoří pouze jediná disciplína - vysokorychlostní telegrafie (HST - high speed telegraphy), ve které se reprezentanti Česka pravidelně umisťují na předních místech v Evropě.

Pro držitele radioamatérské licence je též vžitý slangový výraz „HAM“.

Příbuzným sportovním odvětvím je rádiový orientační běh (ROB).

Související články 
 HAM Radio
 Radioamatérství

Externí odkazy 
 www.ctu.cz – Český telekomunikační úřad
 www.crk.cz – Český radioklub
 www.ok2kkw.com – ARS v roce 2008
 www.ok2kkw.com – VHF radioamatérský server klubu OK2KKW
 www.radioamater.cz – RADIOAMATÉR, časopis vydávaný od roku 2000 Českým radioklubem

Amatérské rádio
HAM Radio

HAM Radio je obecný mezinárodně vžitý název pro hobby radioamatérského vysílání, HAM pak je slangový výraz pro radioamatéra. V případě, že je slovo použito jako obecné označení jednoho konkrétního radioamatéra, lze je skloňovat (vzor pán; např. HAMa, HAMovi…), pokud tvoří součást pojmenování nějaké radioamatérské činnosti, skládá se zpravidla za pomocí dalšího (anglického) slova (viz níže).

Historie vzniku slova HAM se datuje do doby prvních experimentů s vysíláním a objevováním vlastností kmitočtového spektra – v roce 1908 v USA začali pánové Hyman, Almy a Murray provozovat stanici s názvem Harvard Radio Club. Protože tehdy ještě radioamatéři nepoužívali žádné koordinovaně přidělované volací značky, hlásili se značkou vytvořenou spojením všech svých jmen. Na telegrafování to ale bylo příliš dlouhé a od roku 1910 přešli na identifikaci pouhými iniciálami svých jmen, tedy HAM. Když pak v roce 1911 Hyman lobboval v Kongresu USA za větší vlídnost americké legislativy vůči radioamatérům, zkratku HAM používali v rozpravě jako konkrétní příklad všichni řečnící kongresmani. A tak se toto slovo stalo obecným pojmem pro radioamatérskou stanici (resp. pro jednoho každého držitele radioamatérské licence).

Od tohoto slova se pak odvozují některé další mezinárodně uznávané radioamatérské pojmy (HAM Radio, HAM Spirit, HAM shack, HAM session atp.).

Záliby
Amatérské rádio
HAM Spirit

HAM Spirit je soubor nepsaných norem chování radioamatérů uvnitř komunity příznivců radioamatérského vysílání i vůči okolí. Jeho první verzi formuloval Paul M. Segal (W9EEA) v roce 1928.

Esence HAM spiritu je shrnuta v 6 bodech:
 ohleduplnost
 oddanost
 pokrokovost
 přátelskost
 vyrovnanost
 patriotismus

10 bodů HAM Spiritu 

10 bodů HAM Spiritu, jak je propagoval jeden z předních československých radioamatérů a DX-manů Ing. Vladimír Srdínko, ex OK1SV:

Radioamatér nesmí být sobcem. Nepoužívá svého zařízení pouze pro svoje potěšení a nekazí ostatním radioamatérům radost ze spojení ani úmyslně, ani neúmyslně – trpělivě počká s voláním protistanice, až druhá stanice spojení dokončí. Nevolá bezhlavě, aniž by protistanici vůbec slyšel. Používá jen takového příkonu, kterého je pro dané spojení zapotřebí, místní i blízká spojení pak nedělá v úsecích pásma, vyhrazených pro DX-provoz. Vždy se odladí, požádá-li jej o to jiná stanice, které ruší její spojení apod. Je si vědom svých povinností vůči ostatním a nezklame nikdy důvěru, danou mu udělením oprávnění k vysílání.
Radioamatér dodržuje vždy a za všech okolností povolovací podmínky a všechny další zákonné povinnosti. Je to věcí jeho cti!
Radioamatér je pokrokový, udržuje svoje zařízení na nejlepší technické úrovni a vylepšuje je nepřetržitě podle posledních vědeckých poznatků, aby co nejlépe využil radioamatérských pásem. Jeho zařízení má vždy nejen technickou úroveň, ale i co nejlepší vzhled.
Radioamatér pomáhá druhým, každý druhý radioamatér je mu přítelem. Se začátečníky pracuje pomalu a trpělivě a radí jim v provozu i při výstavbě jejich zařízení. Rovněž jeho poměr k sousedům, vlastnícím rozhlasové a televizní přijímače je vždy takový, jak amatérský duch přikazuje.
Radioamatér respektuje různé druhy radioamatérské činnosti, svoji vlastní činnost nepovyšuje nad ostatní, nepohlíží s úkosem na VKV, na technickou činnost, ani na DX-práci, má snahu po získání QSL-lístků, diplomů a podobně. Každý druh naší činnosti má své oprávnění a své zastánce, kteří se navzájem respektují.
Radioamatér je člověk vyrovnaný. Amatérské rádio je jeho koníčkem, ale nesmí si dovolit pro ně zanedbávat svoje povinnosti vůči rodině, v povolání, ve škole a vůči veřejnosti vůbec.
Radioamatér je rovněž obětavý a pomůže samozřejmě tam, kde je jeho vědomostí potřeba, ať již na pracovištích, nebo třeba v případě nouze, při katastrofě a podobně. Nikdy se pro to nepovyšuje, je to jeho samozřejmá povinnost.
Radioamatér pomáhá také vědě. Dodává exaktní výsledky svých pozorování při různých světových akcích, což je při celosvětové radioamatérské síti stanic neocenitelnou pomocí. Obzvláště dobré výsledky své technické práce dává samozřejmě technické veřejnosti k disposici.
Radioamatér je čestný a otevřený. To je též smyslem radioamatérských spojení, závodů a soutěží. Nikdy si nepomáhá švindlem a podvodem!
Radioamatér šíří přátelství mezi národy celého světa v tom nejkrásnějším slova smyslu.

Odkazy

Reference

Související články 
 Radioamatérství

Telekomunikace
Amatérské rádio
1363



Události 
 21. května – Karel IV. se oženil s Alžbětou Pomořanskou
 první zmínka o založení městyse Kunvaldu

 morová nákaza v Čechách

Probíhající události 
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
 14. prosince – Jean Charlier de Gerson, francouzský filozof a teolog († 12. července 1429)
 ? – Ťien I, politik čínské říše Ming († 1435)
? – Nefise Hatun, osmanská princezna a dcera sultána Murada I.  († 1400)

Úmrtí 
Česko
 ? – Čeněk z Lipé, český šlechtic (* ?)
 ? – Markéta Opavská, manželka moravského markraběte Jana Jindřicha (* 1325/1330)

Svět
 13. ledna – Menhard Bavorský, hornobavorský vévoda a tyrolský hrabě (* 1344)
 9. července – Johana z Valois, nevlastní sestra francouzského krále Filipa VI. (* 1304)
 16. července – Ferdinand Aragonský, aragonský infant a markýz z Tortosy (* 1329)
 18. července – Konstancie Aragonská, sicilská královna jako manželka Fridricha III. (* 1343/1344)
 23. srpna – Čchen Jou-liang, zakladatel povstaleckého státu a dynastie Velká Chan (* 1320)
7. října – Eleonora de Bohun, anglická šlechtična a vnučka krále Eduarda I. (* 17. října 1304) 
 10. prosince – Alžběta z Burgh, hraběnka z Ulsteru a vévodkyně z Clarence (* 6. června 1332)
 ? – Blanka Namurská, norská královna jako manželka Magnuse IV. (* 1318/1320)

Hlava státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – bl. Urban V.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
14. století
1362



Události 
 Karel IV. udělil Ostravě právo konat výroční šestnáctidenní trh

Probíhající události 
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
 ? – Marie I. Sicilská, sicilská panovnice († 1401)
 ? – Sü I-chua, čínská císařovna a spisovatelka († 1407)
 ? – Wang Fu, čínský malíř, kaligraf a básník († 1416)

Úmrtí 
Česko
 11. července – Anna Svídnická, česká královna a římská císařovna jako manželka Karla IV. (* 1339)
 ? – František Pražský, první kronikář Karla IV. (* asi 1290)

Svět
 6. dubna – Jakub I. Bourbonský, francouzský hrabě z Ponthieu a La Marche (* 1319)
 6. července – Čagan Temür, mongolský vojevůdce říše Jüan (* ?)
 7. září – Johana Anglická, skotská královna jako manželka Davida II. (* 5. června 1321)
 12. září – Inocenc VI., 199. papež (* 1285/1292)
 10. prosince – Fridrich III. Habsburský, rakouský vévoda (* 31. března 1347)

 prosinec – Marie Anglická, hraběnka z Montfort-l'Amaury a vévodkyně bretaňská (* 10. října 1344)
 ? – Anežka Hlohovská, ratibořská a břežská kněžna (* ?)
 ? – Giovanni I. Sanudo, šestý vévoda z Naxu (* ?)
 ? – Orhan I., druhý osmanský emír (* 1281)
 ? – Paolo Veneziano, benátský gotický malíř (* 1290)
? – Asporça Hatun, manželka osmanského sultána Orhana I. (* ?)

Hlava státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Innocenc VI., bl. Urban V.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos
 Osmanská říše – Murad I.

Externí odkazy 
 

 
14. století
1356



Události 
 Karel IV. vydává Zlatou bulu Karla IV., zákoník, který platil ve Svaté říši římské až do roku 1806.
 první písemná zmínka o Libyni.
 první písemná zmínka o obci Jesenný.
 18. října – zemětřesení v Basileji, nejničivější zemětřesení ve Střední Evropě ve známé historii

Probíhající události 
 1337–1453 – Stoletá válka
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
 3. prosince – Ču Šuang, čínský vojevůdce, kníže z Čchin († 1395)
 ? – Giovanni Dominici, italský kardinál, biskup a spisovatel; blahoslavený († 10. června 1419)

Úmrtí 
 12. března – Rudolf I. Saský, první kurfiřt saský (* 1284)
 21. června – Boleslav II. Opolský, opolský kníže (* okolo 1300)
 23. června – Markéta Holandská, německá královna, manželka Ludvíka IV. (* 1311)
 19. září – Petr I. Bourbonský, vévoda bourbonský a švagr Filipa VI., Jana Lucemburského i Karla IV. (* 1311)
 Vilém z Landštejna, český šlechtic (* 1296)

Hlava státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Inocenc VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Norské království – Haakon VI.
 Švédské království – Magnus IV.
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos

Reference

Externí odkazy 
 

 
14. století
1354



Události 
 Lucembursko povýšeno Karlem IV. na vévodství
 první zprávy o osadě Nová Ves – dnešní lázeňské městečko Lázně Bělohrad
 osmanští Turci dobyli Gallipoli

Probíhající události 

 1341–1365 – Válka o bretaňské dědictví

 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
 Konstancie Kastilská, vévodkyně z Lancasteru († 24. března 1394)
Violanta Visconti, anglická šlechtična a vévodkyně z Clarence († listopad 1386)

Úmrtí 
 21. ledna – Balduin Lucemburský, trevírský arcibiskup (* asi 1285)
22. ledna – Marie z Avesnes, vévodkyně bourbonská (* 1280)
 9. srpna – Štěpán z Anjou, vévoda slavonský, chorvatský, dalmátský a transylvánský (* 20. srpna 1332)
 8. října – Cola di Rienzo, italský politik (* 1313/1314)
 ? – Beatrix Uherská, hraběnka z Viennois, dcera neapolského prince Karla Martela (* 1290)

Hlava státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Inocenc VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Norské království – Haakon VI.
 Švédské království – Magnus IV.
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos a Jan VI. Kantakuzenos (spoluvládce)
 Osmanská říše – Orhan I.

Externí odkazy 
 

 
14. století
Petr I.

Petr I. je jméno více panovníků a dalších osob:

Císařové
 Petr I. Bulharský († 970) – bulharský car v letech 927–970
 Petr I. Konstantinopolský († 1219) – latinský císař 1216–1217
 Petr I. Veliký (1672–1725) – ruský car 1682–1725
 Petr I. Brazilský (1798–1834) – brazilský císař 1822–1831

Králové
 Petr I. Aragonský (1068–1104) – aragonský a navarrský král v letech 1094–1104
 Petr III. Aragonský, zvaný Veliký (1239–1285) – jako Petr I. král sicilský 1282–1285 a valencijský 1276–1285
 Petr I. Portugalský (1320–1367) – portugalský král 1357–1367
 Petr I. Kyperský (1328–1369) – kyperský král 1359–1369
 Petr I. Kastilský, zvaný Krutý (1334–1369) – kastilsko-leónský král 1350–1369
 Petr I. Karađorđević, zvaný Osvoboditel (1844–1921) – srbský král v letech 1903–1918 a od roku 1918 král Království Srbů, Chorvatů a Slovinců

Další panovníci
 Petr I. Bretaňský (1191–1250) – bretaňský vévoda 1213–1221
 Petr I. Bourbonský (1311–1356) – vévoda bourbonský v letech 1342–1356
 Petr I. Petrović-Njegoš (1747–1830), Svatý Petr Cetinjský – černohorský vladyka 1782–1830
 Petr I. Oldenburský (1755–1829) – oldenburský velkovévoda v letech 1823–1829

Biskupové
 Petr I. (biskup olomoucký) († 1104) – čtvrtý biskup olomoucký 1099–1104
 Petr I. (biskup vratislavský)  († 1111) – čtvrtý biskup vratislavský 1074–1111

Ostatní
 Petr I. z Alenconu (1251–1283) – hrabě z Alenconu, Blois a Chartres, syn francouzského krále Ludvíka IX.
 Petr I. z Rožmberka († 1347) – český šlechtic z rodu Rožmberků

Poznámky 

Rozcestníky - panovník
Lenin (rozcestník)

Slovo Lenin může mít více významů:

 Vladimir Iljič Lenin, vlastním jménem Vladimir Iljič Uljanov (1870–1924) – ruský politik
 Lenín Moreno, (*  19. března 1953) – ekvádorský politik
 Lenin (ledoborec) – první ledoborec s nukleárním pohonem na světě
 Lenin (říční loď) – sovětskou říční loď s diesel-elektrickým pohonem

jako součást názvu
 Socha Lenina – 5 metrů vysoká bronzová socha v americkém Seattlu
 Pik Lenina, Leninův štít (7134 m) – hora v pohoří Pamíru
 Leningrad, dnes Petrohrad (Sankt-Petěrburg) – ruské město
 Gorki Leninskije – sídlo městského typu v Moskevské oblasti v Rusku
 Leninův řád – sovětské státní vyznamenání
 Leninova cena – sovětské státní vyznamenání
 Good Bye, Lenin! – německý film z roku 2003
 Lenin v Paříži – sovětský film z roku 1981
 Memoriál V. I. Lenina - recesní soutěž v požárním útoku
Oktanové číslo

Oktanové číslo je technická veličina, jedna ze základních charakteristik pohonných látek (paliv) pro zážehové spalovací motory. Vyjadřuje odolnost paliva ve směsi se vzduchem proti samozápalu (který se projevuje jako tzv. „klepání“) při kompresi ve válci motoru. Je součástí označení paliva, uvádí se např. na stojanech benzínových pump apod.

Oktanové číslo paliva vyjadřuje objemový procentuální obsah 2,2,4-trimethylpentanu, jednoho z izomerů uhlovodíku oktanu (odtud názvy izooktan a oktanové číslo) v jeho směsi s n-heptanem, která je stejně odolná proti samozápalu jako zkoumané palivo (čistý n-heptan má definicí určeno oktanové číslo 0, čistý izooktan má určeno oktanové číslo 100). Oktanové číslo tedy může mít i hodnotu vyšší než 100, pokud je dané palivo ještě odolnější proti samozápalu než čistý izooktan.

Například oktanové číslo 95 znamená, že palivo je stejně odolné proti samozápalu jako směs skládající se z 95 % obj. izooktanu a 5 % heptanu.

Zjišťování oktanového čísla 
Chování paliva je v referenčním motoru porovnáváno s chováním směsi izooktanu a n-heptanu. Podle způsobu měření se rozeznávají dvě definice oktanového čísla:

 Oktanové číslo výzkumnou metodou je určováno při 600 otáčkách za minutu. Je vhodné pro popis městského provozu při nízkých rychlostech a s častou akcelerací.
 Oktanové číslo motorovou metodou je určováno při 900 otáčkách za minutu. Popisuje spíše chování při provozu ve vyšších rychlostech, např. na dálnici. Oktanové číslo motorovou metodou je typicky o cca 10 bodů nižší.

V praxi se téměř všude uvádí pouze oktanové číslo výzkumnou metodou, oktanové číslo motorovou metodou je však definováno v normách.

Antidetonační přísady 
Čistý benzín má velmi nízké oktanové číslo. Proto se do něj přidávají přísady, které jej zvyšují. V minulosti byly nejužívanější sloučeniny olova (hlavně tetraethylolovo a tetramethylolovo). Litr benzínu pak obsahoval několik desetin gramu olova, které bylo využíváno pro své kluzné vlastnosti i k mazání dílů, např. ventilů, ve styku se zápalnou směsí. Olovo je ovšem toxické a s výfukovými plyny se dostávalo ve velkém množství do ovzduší. Dnes jsou proto příměsi na bázi olova zakázány (bezolovnatý benzín, lead free, sans plomb). Jako antidetonátory se používají např. organokovové sloučeniny manganu, aromatické aminy či halogenidy přechodných kovů.

Oktanová čísla některých paliv 
 Automobilový benzín: 87–100, dnes obvykle nejméně 95 (v Evropě) nebo 87 (v USA) V Americe ale udávají oktanové číslo jako aritmetický průměr okt. čísel získaných výzkumnou a motorovou metodou.
 Letecký benzín: cca 87–107
 Závodní benzín: cca 95–150
 Benzín používaný ve Formuli 1: 95–102 (stanoveno pravidly)
 LPG: cca 110

Související články 
 Cetanové číslo

Externí odkazy 
 Paliva pro zážehové motory a jejich charakteristika
 Gasoline FAQ, part 3 of 4 (anglicky)

Paliva
1358



Události 
 První písemná zpráva o obci Malé Hradisko (okres Prostějov)
 První písemná zpráva o obci Horní Němčí
 Karel IV. dal založit kolem Prahy viničný pás v okruhu tří mil
 První písemná zmínka o obci Baliny
 První písemná zpráva o obci Lipnice u Českého Rudolce
 První písemná zmínka o obci Věžná (okres Pelhřimov)

Probíhající události 
 1337–1453 – Stoletá válka
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
 20. února – Eleonora Aragonská, kastilská královna († 13. srpna 1382) 
19. března – Alžběta Lucemburská (1358–1373), rakouská vévodkyně, první manželka Habsburka Albrechta III. († 19. září 1373)
 24. srpna – Jan I. Kastilský, král Kastilie a Leónu († 9. října 1390)
 18. prosince – Ču Kang, čínský princ a vojevůdce († 30. března 1398)
 Eliška Norimberská, královna římskoněmecká jako manželka Ruprechta III. († 26. července 1411)

Úmrtí 
 7. června – Ašikaga Takaudži, japonský samurajský velitel (* 1305)
 20. července – Albrecht II. Moudrý, rakouský vévoda (* 1298)
 30. července – Mikuláš Lucemburský, patriarcha aquilejský (* 1322)
 31. července – Étienne Marcel, vůdce měšťanského povstání v Paříži (* mezi 1302 a 1310)
 22. srpna – Izabela Francouzská, anglická královna jako manželka Eduarda II. a regentka (* cca 1295)
 3. října – Mahaut de Châtillon, hraběnka z Valois, Anjou, Maine, Alençonu a Chartres a manželka Karla z Valois (* 1293)
 9. prosince – Bohuslav z Pardubic, probošt litoměřické kapituly sv. Štěpána (* ?)
 ? – Isabela Bruce, norská královna jako manželka Erika II. (* 1272)
? – Fadrique Kastilský, mistr řádu Svatojakubských rytířů

Hlava státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Inocenc VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Norské království – Haakon VI.
 Švédské království – Magnus IV.
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos
 Osmanská říše – Orhan I.

Externí odkazy 
 

 
14. století
1361



Události 

 25. ledna – První písemná zmínka o vsi Rychnov u Jablonce nad Nisou

Probíhající události 
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Vědy a umění 
 založení univerzity v Padově
 český hladomor (Hladová zeď na Petříně) až do roku 1362

Narození 
 26. února – Václav IV., český král a římský císař († 16. srpna 1419)
 Karel III. Navarrský, král Navarry († 1425)
 Kateřina Visconti, vévodkyně milánská († 1404)

Úmrtí 
Česko
 ? – Hynek z Dubé, nejvyšší pražský purkrabí (* ?)

Svět
 26. února – Vilém I. z Jülichu, hrabě z Jülichu (* kolem 1299)
 23. března – Jindřich z Grosmontu, vévoda z Lancasteru (* cca 1310)
9. června – Philippe de Vitry, básník a hudební skladatel (* 31. října 1291/3)
 17. června – Ingeborg Norská, regentka Norska a Švédska (* 1301)
červenec – Marie z Padilly, metresa kastilského krále Petra I. (* 1334)
 18. září – Ludvík Wittelsbašský, braniborský markrabě (* květen 1315)
 21. listopadu – Filip I. Burgundský, vévoda burgundský (* 1346)
 25. prosince
 Markéta Anglická, hraběnka z Pembroke (* 20. července 1346)
 Anežka Hlohovská, hlohovská princezna, dolnobavorská vévodkyně a titulární uherská královna (* mezi 1293–97) 
 ? – Johana z Baru, regentka a hraběnka ze Surrey (* 1297)
 ? – Blanka Bourbonská, kastilská královna jako manželka Petra I. (* 1339)
 ? – Gerlach I. Nassavský, nassavský hrabě (* kolem 1285)
 ? – Johannes Tauler, německý mystik a dominikán (* asi 1300)
 ? – Roland Sicilský, levoboček sicilského krále Fridricha II. (* 1296)
 ? – Alžběta Polská, dcera polského krále Kazimíra III. (* 1326)
 ? – Anna Bavorská, bavorská vévodkyně (* 1326)

Hlava státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Inocenc VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
14. století
1359



Události 
 4. září – sňatek Meinharda Bavorského s Markétou Habsburskou

Probíhající události 
 1337–1453 – Stoletá válka
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
Česko
 ? – Jan Parléř, český architekt německého původu († 1405/1406)

Svět
 31. března – Filipa Lancasterská, manželka portugalského krále Jana I. († 19. července 1415)

Úmrtí 
 21. února – Eufémie Sicilská, sicilská princezna (* 1330)
 21. června – Erik XII. Magnusson, švédský spolukrál (* 1339)
 13. října – Ivan II. Ivanovič, kníže moskevský a veliký kníže vladimirský z dynastie Rurikovců (* 30. března 1326)
 25. října – Beatrix Kastilská, portugalská královna jako manželka Alfonse IV. (* 1293)
 25. prosince – Beatrix Bavorská, manželka švédského protikrále Erika XII. (* 1344)
 ? – Gregorios Palamas, řecký (byzantský) mnich a světec (* 1296)

Hlava státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Inocenc VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Norské království – Haakon VI.
 Švédské království – Magnus IV.
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos

Externí odkazy 
 

 
14. století
1357



Události 
 27. března – Za účasti císaře a krále Karla IV. byl slavnostně otevřen hrad Karlštejn.
 9. července – Karel IV. v 5:31 položil základní kámen Karlova mostu v Praze.
 až do roku 1363 mor a hladomor v českých zemích
 první zmínka o obcích Velké Přílepy a Radíčeves

Probíhající události 
 1337–1453 – Stoletá válka
 1351–1368 – Povstání rudých turbanů

Narození 
 11. dubna – Jan I., portugalský král († 14. srpna 1433)
 ? – Congkhapa, zakladatel tibetského buddhistického řádu Gelugpa († 1419)
 ? – Šen Tu, čínský kaligraf a malíř († 1434)

Úmrtí 
 18. ledna – Marie Portugalská, královna Kastilie, Leónu a Galície jako manželka Alfonse XI. (* 1313)
 28. května – Alfons IV., portugalský král (* 8. února 1291)
 14. června – Markéta z Rožmberka, dcera Jindřicha z Rožmberka (* ?)
 ? – Ingeborg Eriksdottir Norská, norská princezna (* 1297)
 ? – Jacopo Passavanti, italský teolog a architekt (* asi 1302)
? – Sulejman Paša, syn osmanského sultána Orhana I. (* ?)

Hlava státu 
 České království – Karel IV.
 Moravské markrabství – Jan Jindřich
 Svatá říše římská – Karel IV.
 Papež – Inocenc VI.
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Jan II.
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Norské království – Haakon VI.
 Švédské království – Magnus IV.
 Lucemburské vévodství – Václav Lucemburský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos
Osmanská říše – Orhan I.

Externí odkazy 
 

 
14. století
1343



Události 
 27. ledna – papež Klement VI. vydal bulu Unigenitus, definující doktrínu „Pokladnice zásluh“ či „Pokladnice Církve“ jako základnu pro udělování odpustků katolickou církví.
 23. dubna – v Estonsku propuklo Povstání Noci svatého Jiří (trvalo do roku 1345).
 4. května – čtyři estonští králové byli zavražděni během vyjednávání s Livonským řádem.
 15. srpna – Magnus II. Eriksson abdikoval z pozice krále Norska ve prospěch svého syna Haakona VI., ačkoliv byl Haakon ještě nedospělý, což Magnovi umožňovalo zůstat vládcem Norska de facto.
 25. listopadu – Zemětřesení a tsunami v Neapoli: tsunami, způsobená zemětřesením, zdevastovala mimo jiné i námořní republiku Amalfi, což přispělo k definitivnímu zániku její moci – přístav již nikdy nedosáhl většího než lokálního významu.

Probíhající události 
 1337–1453 – Stoletá válka

Narození 
 24. června – Johana Francouzská, navarrská královna jako manželka Karla II. († 3. listopadu 1373)
 23. července – Thomas Percy, 1. hrabě z Worcesteru, anglický povstalec († 1403)
 19. prosince – Vilém I. Míšeňský, míšeňský markrabě († 9. února 1407)
 Čchiou Fu, čínský vojevůdce říše Ming († 1409)
 Chokei, japonský císař († 1394)
 Tommaso Mocenigo, dóže benátský († 1423)
 Paolo Alboino della Scala, pán Verony († 1375)
 Alexander Stewart, 1. hrabě z Buchanu, skotský šlechtic († 1394)

Úmrtí 
 5. ledna – Jan z Dražic, biskup pražský (* kolem 1260)
 leden – Robert I. Neapolský, neapolský král (* 1277)
 29. května – Francesco I. Manfredi, pán Faenzy (* ?)
 14. září – Alžběta z Virneburgu, rakouská vévodkyně (* asi 1303)
 16. září – Filip III. Navarrský, navarrský spolukrál jako manžel Jany II. (* 1306)
 15. prosince – Hasan Kucek, čobánovský kníže (* asi 1319)
 prosinec – Anna Habsburská, dolnobavorská vévodkyně a poté gorická hraběnka (* 1318)
 Aimone Savojská, hraběnka savojská (* 1291)

Hlava státu 
 České království – Jan Lucemburský
 Moravské markrabství – Karel IV.
 Svatá říše římská – Ludvík IV. Bavor
 Papež – Klement VI.
 Švédské království – Magnus IV. Švédský
 Norské království – Magnus VII. Eriksson – Haakon VI. Magnusson
 Dánské království – Valdemar IV. Atterdag
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Filip VI. Valois
 Aragonské království – Pedro IV.
 Kastilské království – Alfons XI. Spravedlivý
 Portugalské království – Alfons IV. Statečný
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Ludvík I. Uherský
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos a Jan VI. Kantakuzenos (regent)

Reference

Externí odkazy 
 

 
14. století
1342



Události 
 3. února – Při povodni byl v Praze zničen 170 let starý Juditin most.
 10. února – sňatek braniborského markraběte Ludvíka V. Bavorského s tyrolskou hraběnkou Markétou Pyskatou
 7. května – zvolen papež Klement VI.
 16. července – Ludvík I. Veliký se stál králem Uher.
 15. srpna – Ludvík „Dítě“ se stal králem Sicílie a vévodou athénským.
 4. září – Jan III. Komnénos se stal císařem trapezuntským.
 Juditin most v Praze stržen povodní
 Záplavy v Podunají
 První písemná zmínka o Žďáru nad Orlicí
První písemná zmínka o Víchově
 První písemná zmínka o Masojedech
 Guy de Lusignan se stal králem Gosdantinem II. Arménským.
 Sídlo antiošského patriarchy bylo přesunuto za Ignatia II. do Damašku.
 Kitzbühel se stal součástí Tyrol.
 V jižní Indii byla založena říše Vídžajanagar.
 Zélóti získali moc nad Thessalonikou, když z ní vyhnali tamější aristokraty a prohlásili se za stoupence regentů v probíhající byzantské občanské válce.

Probíhající události 
 1337–1453 – Stoletá válka

Narození 
 15. ledna – Filip II. Smělý, burgundský vévoda († 1404)
 6. dubna – Marie Portugalská, markýza z Tortosy, dcera portugalského krále Pedra († 1367)
 ? – Lev V. Arménský, arménský král († 1393)
 ? – Klement VII. avignonský vzdoropapež († 16. září 1394)
 ? – Kateřina Lucemburská, rakouská vévodkyně a braniborská markraběnka († 26. dubna 1395)
 ? – John Trevisa, anglický překladatel († 1402)

Úmrtí 
 29. ledna – Ludvík I. Bourbonský, bourbonský vévoda (* 1279)
 25. dubna – Benedikt XII., papež (* 1280)
 16. května – Eleonora Bretaňská, abatyše kláštera Fontevrault (* 1275)
 16. července – Karel I. Robert, král uherský (* 1288)
 15. srpna – Petr II., sicilský král (* 1305)
 29. listopadu – Michael z Ceseny, italský představený františkánů (* 1270)
24. prosince – Jolanda Palaeologina z Montferratu, savojská vévodkyně (* asi 1318) 
 ? – Jindřich IV. Věrný, kníže hlohovský a zaháňský (* ?)

Hlava státu 
 České království – Jan Lucemburský
 Moravské markrabství – Karel IV.
 Svatá říše římská – Ludvík IV. Bavor
 Papež – Benedikt XII., Klement VI.
 Švédské království – Magnus IV. Švédský
 Norské království – Magnus VII. Eriksson
 Dánské království – Valdemar IV. Atterdag
 Anglické království – Eduard III.
 Francouzské království – Filip VI. Valois
Navarrské království – Johana II. – Filip III.
 Aragonské království – Pedro IV.
 Kastilské království – Alfons XI. Spravedlivý
 Portugalské království – Alfons IV. Statečný
 Polské království – Kazimír III. Veliký
 Uherské království – Karel I. Robert – Ludvík I. Veliký
 Byzantská říše – Jan V. Palaiologos a Jan VI. Kantakuzenos (regent)

Reference

Externí odkazy 
 

 
14. století
1311



Události 
 7. února – Jan Lucemburský slavnostně korunován českým králem
 12. února – milánští guelfové se vzbouřili proti římskému králi Jindřichovi VII.
 16. října začal viennský koncil

Narození 
 28. ledna – Johana II. Navarrská, navarrská panovnice († 1349)
 1. července – Liou Ťi, čínský státník, vojevůdce, spisovatel a básník († 16. května 1375)
 13. srpna – Alfons XI. Kastilský, král Kastilie († 1350)
 ? – Jan I. z Armagnacu, hrabě z Armagnacu († 1373)
 ? – Petr I. Bourbonský, vévoda bourbonský († 19. září 1356)
 ? – Markéta Holandská, německá královna, manželka Ludvíka IV. († 23. června 1356)

Úmrtí 
 27. ledna – Chajsan, mongolský chán (* 1281)
 15. března – Gautier V. z Brienne, vévoda athénský (* okolo 1275)
 6. dubna – Filipa Lucemburská, hraběnka holandská (* 1252)
 29. května – Jakub II. Mallorský, král Mallorky (* 1243)
 21. července – Walram Lucemburský, syn lucemburského hraběte Jindřicha VI. (* cca 1280)
 19. srpna – Jordan z Pisy, teolog (* cca 1255)
 5. září – Omodej Aba, uherský šlechtic, palatin a zemský soudce (* ?)
 13. října – Guy Namurský, zeelandský hrabě (* okolo 1275)
 14. prosince – Markéta Brabantská, lucemburská hraběnka (* 1276)
 ? – Enguerrand IV. z Coucy, pán z Coucy (* ?)
 ? – Markéta z Artois, hraběnka z Évreux (* cca 1285)
 ? – Robert z Coucy, stavitel (* ?)
 ? – Villanovanus, španělský lékař a alchymista (* cca 1235)

Hlavy států 
Jižní Evropa
 Iberský poloostrov
 Portugalské království – Dinis I. Hospodář
 Kastilské království – Ferdinand IV. Pozvaný
 Aragonské království – Jakub II. Spravedlivý
 Itálie
 Papežský stát – Klement V.
 La serenissima – Pietro Gradenigo – Marino Zorzi
Západní Evropa
 Francouzské království – Filip IV. Sličný
 Anglické království – Eduard II.
 Skotské království – Robert I. Bruce
Severní Evropa
 Norské království – Haakon V. Magnusson
 Švédské království – Birger Magnusson
 Dánské království – Erik VI. Menved
Střední Evropa
 Svatá říše římská – Jindřich VII. Lucemburský
 České království – Jan Lucemburský
 Hrabství henegavské – Vilém III. z Avesnes
 Hrabství holandské – Vilém III. z Avesnes
 Arcibiskupství brémské – Jan I.
 Polské knížectví – Vladislav I. Lokýtek
 Uherské království – Karel I. Robert
Východní a jihovýchodní Evropa
 Litevské velkoknížectví – Vytenis
 Moskevská Rus – Jurij III. Daniilovič
 Bulharské carství – Teodor Svetoslav
 Byzantská říše – Andronikos II. Palaiologos
Blízký východ a severní Afrika
 Osmanská říše – Osman I. Gází
 Kyperské království – Jindřich II. Kyperský
 Mamlúcký sultanát – Al-Málik An-Násir Muhammad ibn Kalaún
Afrika
 Habešské císařství – Ouédem-Arad

Externí odkazy 
 

 
14. století
Klenotnice v paláci Topkapi

Klenotnice v paláci Topkapi je speciální dvoupodlažní objekt s arkádovým dvorem a terasou v sídle tureckých sultánů v Istanbulu, nazývaný také Dobyvatelův pavilón či Dobyvatelův kiosk (Fatih Köşkü). Byl postaven kolem roku 1460.

Interiéry 
Čtyři místnosti jsou obloženy pestrobarevnými glazovanými dlaždicemi, vybaveny kovanými vraty a cenným mobiliářem. Obsahují velké privátní sbírky, nashromážděné za osm století sběratelskou činností, konfiskáty i jako válečná kořist z četných vojenských výbojů od Egypta a Balkánu přes Persii až po Indii.

Sbírky 
Sbírky tvoří množství starožitností, drahocenných stříbrných či zlatých předmětů uměleckého nebo sběratelského významu, uživatelského luxusu i denní potřeby, nádobí, náčiní, šperků, zbraní, koberců, ale také předměty náboženského významu nebo kuriozity.

Nejcennější předměty 
 Tři trůny: Ebenový trůn sultána Murada IV.; Zlatý ceremoniální Sváteční  trůn neboli Bayram taht ze zlata. Naprosto unikátní je tak zvaný Paví trůn, pocházející z Indie. Lemuje 25 tisíc perel a mnoho turmalínů a jedná se o jedinečnou uměleckořemeslnou prací.
 Zlatý svícen o váze 48 kg, posázený 6666 broušenými diamanty, dar sultána Abdülmecida I. do svatyně Kaaby v Mekce.
 Zbrojnice sultána Mustafy III. obsahuje mj. ocelovou kroužkovou zbroj vykládanou zlatem a drahokamy, sultánův buzykan a orientální bodné a sečné zbraně: Mezi nejznámější patří zlatá dýka zakřiveného tvaru s hodinkami na rukojeti a zdobená třemi velkými leštěnými smaragdy. Největší z nich je zároveň i největší na světě; zlatá pochva dýky posázená diamanty.
 Drahokamy: Lžičařův diamant ve tvaru a barvě kapky vody, váží 86 karátů, je vsazen do stříbra a lemován 49 diamanty. Podle pověsti jej v 18. století francouzský úředník Pigot dostal od indického maháradži a ve Francii prodal v aukci. Koupila jej Napoleonova matka Laetizia Ramolino a prodala s ostatními šperky na vykoupení syna z exilu. Drahokam tak získal velkovezír Ali Paša, jehož majetek propadl za účast v povstání proti sultánovi Mehmedovi II., a tím se diamant dostal do pokladnice paláce Topkapi.
 Šperky - mj. unikátní miniaturní figurky černého otroka a šejka na trůnu, tělo šejka a nohy otroka tvoří velké barokní perly.
 Nádobí: mj. jadeitová mísa - dar ruského cara Mikuláše II.
 Předměty náboženského kultu: stránka rukopisu, zub a vous proroka Mohameda; Mojžíšova hůlka (pomocí které přiměl pramen vytrysknout ze skály)

Externí odkazy 
 Fotografie paláce

Turecká kultura
Palác Topkapi
Muzea v Istanbulu
Světové dědictví (Turecko)
Klenotnice
Atol

Atol je typ ostrova v tropických mořích, který se skládá z kruhovitého korálového útesu, jenž obklopuje lagunu.

Vývoj atolu 

Atol vzniká postupnou přeměnou podmořských sopek. Je-li erupce podmořské sopky dostatečně silná (či opakovaná), vynoří se ze dna oceánu sopečný kužel, který vznikl z mořské sopky. Mořské sopky se mohou pohybem tektonických desek pomalu posouvat a v místě původního epicentra mohou postupně vznikat další a další sopečné ostrovy. Tímto způsobem dochází ke vzniku celých sopečných souostroví.

Další nezbytnou podmínkou pro vznik atolu je teplá a čistá voda (koráli rostou jen mezi 30° s.š a 30° j.š.). Jedině tak se kolem vyhaslé sopky začne vytvářet korálový útes, lemující pobřeží sopečného ostrova. Pokles geologického podloží a eroze způsobují, že se sopečný kužel začne rozpadat a pomalu se potápí do vod oceánu. Korálový útes se naopak rozrůstá a v cestě za světlem se přibližuje k mořské hladině. Takto postupně vzniká bariérový útes. Postupem času původní sopečný ostrov zmizí pod vodou a nad hladinou oceánu zůstane korálový prstenec, atol, který uzavírá mořskou lagunu.

Celý proces trvá miliony let a atol není konečnou fází. Postupně se totiž rozpadá a potápí i korálový ostrov a po čase i on zmizí pod hladinou oceánu.

Teorii vzniku a vývoje korálových ostrovů vypracoval Charles Darwin.

Příklady 
 Aldabra
 Bikini
 Eniwetok
 Kwajalein
 Maledivy
 Mururoa
 Nukulaelae
 Rangiroa
 Wake

Odkazy

Externí odkazy 
 
 
 

Pobřežní a mořské tvary reliéfu
Ostrovy
Uranius Antoninus

Lucius Iulius Aurelius Sulpicius Severus Uranius Antoninus byl uzurpátor římského trůnu, který v roce 253/254 n. l. ovládal provincii Sýrii. Je patrně totožný s emeským knězem Sampsigeramem, jehož jméno uvádí kronikář Malalas.

Podle nejpravděpodobnější interpretace pramenů se Uranius v průběhu léta 253 postavil na odpor perským vojskům plenícím syrská města a vytvořil přitom jakousi domobranu z místních obyvatel. Jeho zásah si vynutila občanská válka mezi císaři Trebonianem Gallem a Aemilianem, jež znemožňovala centru účinně ochránit Sýrii před plenícím oddíly perského krále Šápúra I. Uranius Antoninus přijal plný císařský titul, uhájil před Peršany Emesu, po příchodu nového císaře Valeriana na Východ však jeho stopy mizí. Většinou se soudí, že dobrovolně rezignoval na císařskou hodnost a poddal se Valerianovi.

Externí odkazy 
 
  Biografické údaje o Uraniu Antoninovi

  Mince Urania Antonina

  Římsko-perské války ve 3. století

Římští uzurpátoři
Muži
Grónská hymna

Hymna Grónska je píseň Nunarput utoqqarsuanngoravit (). Text napsal Henrik Lund (1875–1948), hudbu složil varhaník a skladatel Jonathan Petersen (1891–1960); používá se od roku 1916. V roce 1979 byla rovněž uznána píseň Nuna asiilasooq (Země velké délky), používaná grónskou samosprávou.

Text

Odkazy

Související články 
 Grónská vlajka
 Znak Grónska
 Dánská hymna
 Dějiny Dánska

Hymna
Grónsko
Tektonická deska

Tektonická deska či tektonická kra (také litosférická deska či kra) je mohutná deska zemské kůry, tvořená neroztavenou pevnou horninou, která tvoří vrchní část zemského povrchu. Desky jsou tvořeny oceánskou a kontinentální kůrou.

Tektonické desky mají nepravidelné tvary. Velikosti mají velmi proměnlivé – mohou kolísat od několika málo set do tisíců kilometrů. Celý zemský povrch tvoří 7 velkých a 12 malých desek. Tloušťka (mocnost) desek je rozdílná. Mladé oceánské desky mají mocnost menší než 15 km, zatímco staré kontinentální desky mají mocnost i více než 200 km.

Hranice jednotlivých tektonických desek jsou většinou ukryty pod hladinou oceánů. V blízkosti těchto hranic se koncentruje zemětřesení a vulkanická aktivita. 

Tektonické desky se vytvořily v raném období historie Země. Od té doby se pohybují po povrchu planety (desková tektonika). Průměrná rychlost pohybu je 5 až 10 cm za rok. Dnešní uspořádání kontinentů je výsledkem těchto neustále se opakujících se srážek, rozlamování a opětovného spojování jednotlivých tektonických desek.

Tvář Země se neustále mění. Desky, které jsou tvořeny výhradně nebo z části oceánskou kůrou, se mohou zanořovat pod lehčí pevninské desky a mohou také úplně zmizet.

Současné desky

Velké desky 
 Pacifická
 Severoamerická
 Jihoamerická
 Eurasijská
 Africká
 Indo-australská, někdy uváděna jako dvě samostatné:
 Indická
 Australská
 Antarktická

Malé desky 
 Nazca
 Kokosová
 Filipínská
 Arabská
 Juan de Fuca
 Karibská
 Scotia
 Egejská
 další menší desky

Odkazy

Externí odkazy 
 
 Mapa desek na zemském povrchu  
 Bird, P. (2003) Digitální model desek 

Desková tektonika
Aemilianus

Marcus Aemilius Aemilianus (207/214 – září 253 u Spoletia) byl římský císař vládnoucí od července do září roku 253, podle jednoho pramene 88 dní.

Původ a kariéra 
Aemilianus pocházel ze severní Afriky, podle některých autorů z Džerby, podle jiných z provincie Mauretánie. Ačkoli byl nízkého původu, dosáhl vlastní zásluhou přijetí do řad senátu, a poté, co absolvoval konzulát, převzal správu Horní Moesie. Za manželku měl blíže neznámou Cornelii Superu, svazek však patrně zůstal bezdětný.

Proklamace za císaře 
Za vlády Treboniana Galla se v dolním Podunají opět obnovily boje s Góty. Aemilianovi se ve funkci moesijského místodržitele podařilo útočníky odrazit a vojáci ho nato asi v červenci 253 provolali za císaře. Aemilianus ihned vytáhl do Itálie, aby si vynutil uznání své vlády, a u Interamny poblíž Říma se postavil armádě Treboniana Galla. Ta brzy přešla na jeho stranu, císaře i s jeho synem Volusianem zavraždila, a když Aemiliana uznal i senát, zdálo se, že jeho moc je zajištěna. Situace se však nečekaně obrátila, když do událostí zasáhly legie v Raetii a Noriku, věrné dosavadnímu císaři. Jejich velitel Valerianus se sám prohlásil imperátorem a podobně jako kdysi Aemilianus zamířil do Itálie. Po necelých třech měsících na římském trůně pak Aemiliana v září zabili vlastní vojáci u Spoletia.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 
  Aemilianova biografie

Vojenští císařové
Narození ve 3. století
Úmrtí v roce 253
Zavraždění panovníci
Muži