alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Demetri Gurieli de Gúria

Demetri Gurieli fou príncep (mthavari) de Gúria del 1660 al 1668.

Era fill de Simó Gurieli de Gúria (que governa per uns dies el 1627) i fou instal·lat al tron per Alexandre III d'Imerètia, que va deposar a Kai Khusrau I Gurieli de Gúria el 1660. El 1663 es va proclamar rei d'Imerètia després de la deposició de Artxil i per oposar-se al retorn de Bagrat, però va ser enderrocat el 1664. El 1668 va ser cegat i assassinat i va ser proclamat Jordi III de Gúria, fill de Kai Khusrau I Gurieli.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Reis d'Imerètia
Mtavaris de Gúria
Morts a Geòrgia
Polítics georgians
Jordi III de Gúria

Jordi III Gurieli fou príncep (Mtavari) de Gúria del 1669 al 1684. Va néixer el 1652 i era el fill gran de Kai Khusrau I Gurieli de Gúria.

Era el vassall més poderós d'Imerètia i s'autoproclamà rei (Bagrat no tenia fills, i un fill natural, Alexandre, era ostatge dels turcs) el 1681. El 1667 es va casar amb Thamar (de la que es va divorciar el 1677). El 1677 es va casar amb Daredjan filla del rei Bagrat IV d'Imerètia "el Cec"; i el 1682 se'n va divorciar i es va casar amb sa sogra (mare de Daredjan) Thamar, vídua de Bagrat IV. El 1683 Jordi XI de Kartli entra al país, derrota a Jordi III Gurieli, i al pasha de Samtskhé, i proclama rei al fill natural de Bagrat, Alexandre IV d'Imerètia. La reina Thamar fou enviada a Mingrèlia on va morir el mateix any.

Jordi s'enfronta amb Alexandre IV però va morir en combat contra ell a la batalla de Rokit el 1684. El va succeir el seu germà Malkhaz Gurieli.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Reis d'Imerètia
Mtavaris de Gúria
Persones de Kutaissi
Polítics georgians
Morts el 1684
Jordi V d'Imerètia

Jordi V Gotcha era fill de Bagrat Gotchashvili (els Gotchashvili eren una branca secundària dels Bagrationi fundada per Constantí Gotcha, besnet del príncep Alexandre, un dels fills, el cinquè, de Constantí II de Geòrgia. Va ser proclamat rei d'Imerètia el 1696. El 1698 va ser deposat pel duc de Ratxa i Artxil d'Imerètia.

Referències 

Reis d'Imerètia
IPA

L'Alfabet fonètic internacional per les seves sigles en anglès
 La varietat de cervesa India Pale Ale
 L'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya
 L'Institut de Professors Artigas (Instituto de Profesores Artigas en castellà) a l'Uruguai
 Independents per Algemesí, partit polític
Vicenç Acuña i Requejo

Vicenç Acuña i Requejo (Huelva, Andalusia, 21 de setembre del 1946) és un pedagog musical i compositor de sardanes.

Resideix a Barcelona des del 1947. El seu contacte amb la música es va iniciar a l'Escolania de La Mercè i a la secció infantil de l'Orfeó Català, on va estudiar solfeig amb els mestres Antoni Pérez Moya, Pérez Simó i Joan Tomàs. Més tard va iniciar els estudis musicals al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona amb mestres com Xavier Montsalvatge, Antoni Ros Marbà i Enric Ribó i hi va obtenir els títols de Composició i de Direcció d'orquestra.

Professor d'harmonia del Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona (1977-1993) i de contrapunt (de 1993 ençà). S'ha dedicat preferentment a la composició de música clàssica on té un bon historial. En sardanes ha tingut diversos premis amb obres d'un estil i tècnica molt propis i característics.

Pel que fa a la composició, en àmbits corals i instrumentals clàssics s'ha fet mereixedor del Premi Asturias el 1978, del Ciudad Ibagüe de Colòmbia el 1981 i de l'Antoni Soler de la Generalitat de Catalunya el 1983 entre d'altres. Posseïdor d'una estètica característica, el seu catàleg per a cobla ha obtingut diverses distincions.

Referències 

 Carles Riera, Josep Maria Serracant, Josep Ventura Diccionari d'autors de sardanes i de música per a cobla Girona: SOM, 2002

Enllaços externs 
 Llista de sardanes a Sardanista.cat

Compositors de sardanes de finals del segle XX
Professors del Conservatori Municipal de Barcelona
Compositors andalusos
Persones de Huelva
Compositors de sardanes barcelonins
Artistes de la província de Huelva
Alumnes del Conservatori Municipal de Barcelona
Compositors catalans del sud del segle XX
Simó d'Imerètia

Simó I, rei d'Imerètia, fou el fill gran d'Alexandre IV d'Imerètia, i va ser col·locat al tron pels turcs el 1699. Fou assassinat al palau reial el 1701 per Mamia III Gurieli de Gúria que es va proclamar rei.

Referències 
 

Reis d'Imerètia
Persones de Kutaissi
Morts a Geòrgia
Morts el 1701
Dècada del 30



Esdeveniments 
 c. 33 - Jesús mor a la creu a Jerusalem i el cristianisme s'expandeix des de Judea i Galilea.

Personatges destacats 
 Tiberi, emperador romà (14-37).
 Calígula, emperador romà (37-41).

Segle I
Dècada del 40



Esdeveniments 
 Introducció del cristianisme a Egipte.
 44 - Sant Jaume, morí degollat a Jerusalem, essent un dels primers màrtirs del cristianisme.

Personatges destacats 
 Claudi, emperador romà (41-54).
 Calígula, emperador romà (37-41).

Segle I
Dècada del 50



Esdeveniments 
 El Tocharian Yue-Chi o tribus es van unir sota el Kush liderat per Kujula Kadphises, creant així l'Imperi Kushan a l'Afganistan i el nord de l'Índia. (data aproximada)
 Redacció del Nou Testament.

Personatges destacats 
 Neró, emperador romà (54-68), el darrer de la dinastia julioclàudia.
 Claudi, emperador romà (41-54).
 Pau de Tars (c. 10-65), divulgà el cristianisme per l'Àsia Menor.
 Sant Pere (c. 65†), un dels dotze apòstols de Jesús i el primer Cap del Cristianisme.
 Sèneca (4-65), filòsof romà, polític, dramaturg.

Referències 

Segle I
Dècada del 60



Esdeveniments 
 Primera guerra Judeoromana (67-73)
 Heró d'Alexandria construeix una màquina de vapor. (data aproximada)

Personatges destacats 
 Neró, emperador romà (54-68), el darrer de la dinastia julioclàudia.
 Galba, emperador romà (67-68).
 Marc Salvi Otó, emperador romà (68-69).
 Vitel·li, emperador romà (69-69).
 Vespasià, emperador romà (69-79).
 Sèneca (4-65), filòsof romà, polític, dramaturg.
 Pau de Tars (c. 10-65), divulgà el cristianisme per l'Àsia Menor.
 Sant Pere, un dels dotze apòstols de Jesús i el primer Cap del Cristianisme; ajusticiat a Roma cap a l'any 65.

Referències 

Segle I
Dècada del 70



Esdeveniments 
 Primera guerra Judeoromana (67-73)
 79 - Erupció del volcà Vesuvi que va sepultar les vil·les romanes de Pompeia i Herculà.

Personatges destacats 
 Vespasià, emperador romà (69-79).
 Titus, emperador romà (79-81).

Segle I
Dècada del 80

La dècada del 80 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 80 fins al 31 de desembre del 89.

Esdeveniments 
 80: s'acaba la construcció del Colosseu de Roma.

Personatges destacats 
 Titus, emperador romà (79-81).
 Domicià, emperador romà (81-96).

Segle I
Dècada del 90



Personatges destacats 
 Domicià, emperador romà (81-96).
 Nerva, emperador romà (96-98).
 Marc Ulpi Trajà, emperador romà (98-117).
 Evarist I, papa (97-105).
 Dió Crisòstom orador grecoromà que donà el suport a Nerva i Trajà.

Segle I
Dècada del 100



Esdeveniments 
 
 104 - Corneli Palma, lloctinent de Trajà, conquereix Petra d'Aràbia

 Inicis de la cultura mochica als Andes.

Personatges destacats 
 Marc Ulpi Trajà, emperador romà (98-117)
 Evarist I, papa (97-105)
 Papa Alexandre I, papa (105-115)

Segle II
Dècada del 110

La dècada del 110 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 690 fins al 31 de desembre del 119.

Esdeveniments

Personatges destacats 
 Adrià, emperador romà (117-138)
 Marc Ulpi Trajà, emperador romà (98-117)
 Sixt I, papa (115-125)
 Papa Alexandre I, papa (105-115)

Segle II
Dècada del 120



Esdeveniments 
 Comença la construcció de murs defensius per protegir els limes o fronteres de Roma

Personatges destacats 
 Adrià, emperador romà (117-138)
 Telèsfor I, papa (125-136)
 Sixt I, papa (115-125)
 Suetoni

Segle II
Dècada del 130

La dècada del 130 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 130 fins al 31 de desembre del 139.

Esdeveniments 
 Fundació de la ciutat d'Antinòupolis

Personatges destacats 
 Adrià, emperador romà (117-138).
 Higini I, papa (136-140)
 Telèsfor I, papa (125-136)

Referències 

Segle II
Dècada del 140



Esdeveniments 
 Construcció d'una nova muralla a Britània per protegir els assentaments romans
 Triomf de l'escepticisme a Roma

Personatges destacats 
 Antoní Pius, emperador romà (138-161)
 Pius I, papa (140-155)

Segle II
Dècada del 150

La dècada del 150 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 150 fins al 31 de desembre del 159.

Personatges destacats 
 Antoní Pius, emperador romà (138-161)
 Claudi Ptolemeu
 Anicet I, papa (155-166)
 Pius I, papa (140-155)

Segle II
Dècada del 160



Esdeveniments 
 166 - Els marcomans i aliats van envair el territori romà iniciant les anomenades Guerres Marcomanes que van durar fins a l'any 180.

Personatges destacats 
 Antoní Pius, emperador romà (138-161).
 Marc Aureli, emperador romà (161-180).
 Anicet I, papa (155-166).
 Soter I, papa (166-175).
 Avidi Cassi, un destacat general de Marc Aureli.
 Llucià, escriptor grec.

Segle II
Dècada del 170



Esdeveniments 
 Roma derrota els marcomans, un dels pobles germànics 
 Galè tracta a Roma el fill de l'emperador i comença a fer preparats mèdics

Personatges destacats 
 Marc Aureli, emperador romà (161-180)
 Claudi Ptolemeu
 Galè
 Soter I, papa (166-175)
 Llucià, escriptor grec.
 Avidi Cassi, un destacat general de Marc Aureli.

Segle II
Dècada del 180

La dècada del 180 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 180 fins al 31 de desembre del 189.

Esdeveniments 
180 - Mor l'emperador Marc Aureli i, amb ell, finalitza la Pax Romana.

Personatges destacats 
 Còmmode, emperador romà (180-192)
 Llucià, escriptor grec.

Segle II
Dècada del 190

La dècada del 190 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 190 fins al 31 de desembre del 199.

Esdeveniments

Personatges destacats 
 Còmmode, emperador romà (180-192)
 Septimi Sever, emperador romà (193-211)
 Caracal·la, emperador romà (198-217)

Segle II
Dècada del 200

La dècada del 200 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 200 fins al 31 de desembre del 209.

Esdeveniments

Personatges destacats 
 Septimi Sever, emperador romà (193-211)
 Caracal·la, emperador romà (198-217)

Segle III
Dècada del 210

La dècada del 210 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 210 fins al 31 de desembre del 219.

Esdeveniments 
 Expansió romana per terres dels pobles germànics

Personatges destacats 
 Caracal·la, emperador romà (198-217)
 Calixt I

Segle III
Màmia III Gurieli de Gúria

Màmia III Gurieli fou mthavari de Gúria del 1689 al 1714 i rei d'Imerètia quatre vegades (1701-1702, 1711-1712, 1712-1713 i 1713-1714).

Era fill de Jordi III Gurieli, mthavari de Gúria i rei d'Imerètia. Va arribar al poder a Gúria deposant i cegant al seu oncle Malkhaz Gurieli de Gúria el 1689. El 1701 va assassinar Simó d'Imerètia i es va proclamar rei, però al cap d'un any va ser deposat per Jordi VI Abaixidze. L'octubre de 1711 derrocà Jordi VI i va recuperar el tron, però el juny de 1712 Jordi el va derrotar a Chkar i va recuperar el poder. Màmia III va fugir a Ratxa i va tornar amb ajuda i va enderrocar a Jordi al cap de poc temps (finals de 1712) però Jordi VI el va tornar a expulsar el 1713. Va reunir partidaris i va assaltar el poder a Kutaisi el novembre de 1713 i es va proclamar rei un altre cop. Es va casar el 1698 amb la filla de Jordi V Abaixidze d'Imerètia però se'n va divorciar el 1711 per casar-se amb Thamar, filla de Papuna Chkeidze mthavari de Ratxa (Thamar es va casar després amb Jordi VI). Va morir a Gwaneiti el 5 de gener de 1714. Li va succeir el seu fill Jordi IV de Gúria.

Referències 

Reis d'Imerètia
Mtavaris de Gúria
Morts a Geòrgia
Polítics georgians
Morts el 1714
Jordi VI Abaixidze

Jordi VI Abaixidze era el tercer i més jove dels fills del príncep Paata Abaixidze de Sabaixidzo i Sapalavando (+1658, i que no s'ha de confondre amb el seu fill gran i successor Paata Abaixidze, príncep de Sabaixidzo i Sapalavando i senyor de Sverska del 1658 al 1684).

Fou arquebisbe de Kutaisi del 1700 al 1702. El seu nom de naixement era Malakia o Malkhaz. Proclamat rei d'Imerètia en ser derrocat Mamia III Gurieli de Gúria, el 1702. Va ser deposat pels nobles partidaris de Jordi VII d'Imerètia el 1707.

Casat amb la vídua de Katzia II Orbèliani, duc de Ratxa i filla de Jordi Mikeladze, príncep de Sadchilao i Samikelao. Se'n va divorciar i es va casar amb Thamar (+1699) ex-dona de Jordi III d'Imerètia i filla de Katzo Txikovani, príncep de Letxkhúmia, Sainadaridzo, Salipartiano ... Es va casar per tercera vegada amb l'ex-dona de Papuna Chkheidze, duc de Ratxa; i per quarta vegada amb Thamar exdona de Mamia III Gurieli de Gúria, rei d'Imerètia.

Va morir el 15 d'octubre del 1722. El seu fill Levan Abaixidze fou governador i regent d'Imerètia en diversos moments del 1707 al 1725.

Referències 

Arquebisbes
Reis d'Imerètia
Morts a Tbilissi
Morts el 1722
Jordi VII d'Imerètia

Jordi VII fou rei d'Imerètia del 1707 al 1711, i després el 1712, 1713, i 1714-1716. Nascut el 1691, era fill d'Alexandre IV d'Imerètia i d'una concubina. Va ser posat al tron en ser deposat Jordi VI Abashidze el 1707 però Mamia III Gurieli de Gúria el va deposar l'octubre de 1711. Va fugir a Kartli el 1711 i el juny de 1712 Mamia va ser derrotat i Jordi va tornar al tron però va ser deposat un altre cop el novembre del 1713 però el maig següent (1714) va tornar a recuperar el tron. Va ser assassinat el 27 de febrer de 1720.

Bibliografia 
 

Reis d'Imerètia
Morts a Geòrgia
Morts el 1720
Jordi IV de Gúria

Jordi IV Gurieli va ser mtavari de Gúria del 1714 al 1726 i rei d'Imerètia el 1720.

Nascut el 1702, va regir Gúria com a administrador del 1712 al 1714 en absència del pare Mamia III Gurieli de Gúria, al qual va succeir a la seva mort el 5 de gener de 1714. El 1716 el poder a Gúria fou ocupat pel seu germà Kai Khusrau III Gurieli, però aquest se'n va anar i va tornar a agafar el poder. Assassinat Jordi VII d'Imerètia el 27 de febrer de 1720 es va proclamar rei i va prendre Kutaisi el 15 de març del 1720, però va ser deposat el juny del 1720. Es va casar amb Mariami Shirvashidze de la qual es va divorciar, i el 1717 amb Eleni-Khwaramzi, exdona de Jordi Nakashidze, Príncep de Sanakashidzo (més tard Eleni es va casar amb Koshita III Chkeidze, duc de Ratxa) i falla de Bejan I Dadiani de Mingrèlia. Va morir el 1726 i el va succeir el seu fill Mamia IV Gurieli.

Referències 

Reis d'Imerètia
Morts a Geòrgia
Alexandre V d'Imerètia

Alexandre V fou rei d'Imerètia del 1729 al 1741 i per segona vegada del 1741 al 1752. Nascut cap al 1710, era el fill gran de Jordi VII d'Imerètia. El 1717 es va exiliar a Constantinoble i demanà ajuda al soldà per expulsar els Gurieli que dominaven al seu pare. Amb un exèrcit turc va entrar al país l'agost de 1719. Jordi Gurieli va assassinar Jordi VII d'Imerètia i es va proclamar rei (febrer de 1720) però Alexandre el va derrotar el juny i va ser coronat uns mesos després. Amb ell s'establí un domini otomà molt més proper i s'establiren guarnicions a més de dominar directament alguns ports estratègics. El 1738 el rei va enviar una ambaixada a Rússia i això va despertar els recels dels turcs. El 1741 va ser deposat pels turcs en favor del seu germà Jordi IX d'Imerètia però al cap de poc va ser restaurat per les protestes de Nadir Shah de Pèrsia. Va morir el març de 1752.

Referències 
 

Reis d'Imerètia
Persones de Kutaissi
Morts a Geòrgia
Jordi IX d'Imerètia

Jordi IX, nascut el 1721 era fill de Jordi VII d'Imerètia. Els otomans el van col·locar al tron d'Imerètia el 1741, deposant al seu germà Alexandre V d'Imerètia, però davant les protestes perses els turcs van restituir a Alexandre. A la mort de son germà el 1752 es va proclamar rei però els turcs van instal·lar a Salomó I d'Imerètia. Va morir el 1772.

Referències 

Reis d'Imerètia
Persones de Kutaissi
Morts a Geòrgia
Teimuraz d'Imerètia

Teimuraz era fill del príncep Mamuka i va ser proclamat rei d'Imerètia amb ajuda de l'Imperi Otomà, el 1766, substituint a Salomó I d'Imerètia. El 1768 va haver de fugir a Turquia davant la victòria militar de Salomó que va recuperar el tron. Fou casat amb una germana del duc de Ratxa, Rustam I Chkheídze.

Referències 

Reis d'Imerètia
Persones de Kutaissi
Morts a Geòrgia
David II d'Imerètia

David II, nascut el 1756, era fill de Jordi, cosí de Salomó I d'Imerètia, i va ser nomenat regent del regne a la mort de Salomó I el 1784, però el 4 de maig de 1784 es va proclamar rei. Irakli II de Kartli el va atacar i va haver de renunciar al tron, però quan Irakli va ser atacat pels turcs es va tornar a proclamar i va romandre com a rei rebel fins al 1792 en què va passar a Rússia on va morir el 1795.

Referències 
 

Reis d'Imerètia
Persones de Kutaissi
Morts a Geòrgia
Salomó II d'Imerètia

Salomó II, nascut el 1773, era abans el príncep David fill d'Artxil i d'Elena (aquesta filla de Irakli II de Kartli i de Daredjan).

La corona se la van disputar David, fill de Jordi (cosí de Salomó) i David, fill d'Artxil (nebot de Salomó) que per part de mare era net d'Irakli de Kartli.

Després de deu anys de lluites la noblesa proposa de fer rei a Irakli, però la reina Daredjan (esposa de Irakli) va aconseguir que la corona fos donada, per recomanació d'Irakli, a David fill d'Artxil, que va pujar sota el nom de Salomó II.

Aquest des del 1802 va demanar a Rússia de restablir el regne de Kartli i Kakhètia i a canvi acceptaria el protectorat rus, però no va ser escoltat.

Es va rebel·lar el mthavari de Mingrèlia Grigol Dadiani i Salomó va haver de combatre'l. Grigol va demanar el protectorat rus. El governador rus de Geòrgia, Pàvel Tsitsiànov, exigeix a Salomó que pari les operacions i se sotmeti al protectorat rus, però Salomó s'hi nega. Tsitsianov envaí Imerètia i Salomó es veié obligat a acceptar el protectorat el 25 d'abril de 1804 (Tractat d'Elaznur).

El 1806 esclatà la guerra entre Rússia i l'imperi Otomà i el rei Salomó es va aliar amb els otomans. El tsar, furiós, va ordenar que es deposés a Salomó i s'annexés Imerètia l'abans possible. Però mentre durava la guerra el governador Gudovicht no va arriscar-se a operacions militars a la zona; el següent governador Tormassov va proclamar el govern rus el 20 de febrer de 1810 i l'abolició del regne al mateix temps que milers de soldats entraven al país i ocupaven Vartsikhé i Bagdadi.

Salomó es retirà a la vall de Khanis Tskali amb 4000 homes; un combat va tenir lloc a Tchkéri i un altre a la frontera entre Imerètia i Ratxa-Letchkumi; els russos ocupen Tola, Khvantchkara, Khotévi, Minda, Tsikhé, Khidikari i Oni.

Salomó s'entrega i és encarcerat a Tblisi però el 10 de maig de 1810 escapa i arriba a Akhaltsikhé, on demana la rebel·lió general, que es produeix ràpidament. Els rebels assetjaren als russos a les fortaleses i el governador Simonovicht no podia sortir de Kutaisi. El rei es va reunir amb el rebels. Un victòria parcial van obtenir els revoltats a Sakaro el mes de juny. Un altre combat important va tenir lloc a Vakhani amb victòria dels revoltats sobre el general Orbeliani (juliol). Simonovicht va encarregar a al general Rozen de posar fi a la revolta el 16 de juliol. Combats de certa importància es van produir el 8 i 10 d'agost. El setembre Rozen ocupa Vartsikhé i Salomó es retira a Khanis Tskali, però atacat per una força russa molt superior, va haver de fugir cap a Akhaltsikhé. El 1812 i 1813 la guerra entre Rússia i els otomans i persa va acabar, i el 1815 Salomó va morir a Trebizonda el 7 de desembre de 1815. El seu fill Constantí, nascut el 1789 va passar al servei de Rússia el 1812 i va morir el 3 de maig del 1844.

Referències 

Reis d'Imerètia
Persones de Kutaissi
Morts a Turquia
Morts el 1815
Pluralisme

Els filòsofs pluralistes són un conjunt de filòsofs grecs posteriors als monistes que, a diferència d'aquests, opten per una explicació mecanicista del món: presència de diversos elements primers (eterns, immòbils...) moguts per una força externa.

Per extensió, s'anomena pluralisme la tendència filosòfica, propera al relativisme, segons la qual el coneixement de la veritat només pot ser aproximatiu i admet diverses aproximacions. En aquest sentit, és un component de tota teoria liberal, com afirma Isaiah Berlin.

Alguns presocràtics pluralistes són:
 Empèdocles
 Anaxàgores
 Leucip
 Demòcrit

Si s'aplica al camp dels valors (pluralisme ètic), la teoria indica que hi ha diversos valors fonamentals que entren en conflicte en un individu i en el seu grup social, sense que es pugui argumentar que un d'aquests mereix ocupar la part superior jeràrquicament en l'escala de valors.

Referències

Vegeu també 
 Pluralisme polític.

Filosofia de l'edat antiga
Teories metafísiques
Erística

L'erística és un mètode d'ensenyament dialògic usat per alguns filòsofs basat en la controvèrsia. No es tracta de descobrir la veritat, sinó de mostrar les incongruències lògiques de l'interlocutor per vèncer en el debat. Va sorgir entre els sofistes i va ser criticada fortament per Plató, el qual considerava que ajudava al plaer de la discussió per la discussió i que no buscava ni il·luminar l'oponent ni arribar a una conclusió sobre un problema real.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Dialèctica

Conceptes filosòfics
Retòrica
Màmia I Gurieli

Màmia I Gurieli, mtavari de Gúria del 1512 al 1534. Va ser fet presoner durant una expedició contra els turcs el 1533. Executat pels turcs el 1534. Va tenir dos fills (un, Rustam Gurieli, el va succeir) i una filla, Tinatina (+ 1591) casada amb el rei Lleó II de Kakhètia.

Referències

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY 

Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Rustam Gurieli

Rustam Gurieli, mtavari de Gúria del 1534 al 1564. Succeí al seu pare Mamia I Gurieli en morir aquest el 1534. Una filla es va casar amb Jordi III Dadiani, mtavari de Mingrèlia (+ 1582), i una altra amb Mamia IV Dadiani, mtavari de Mingrèlia (+ 1590). Va morir el 1564 i el va succeir el seu fill Jordi II Gurieli.

Referències

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY 
Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Morts el 1564
Antoni Agramont i Quintana

Antoni Agramont i Quintana (Castelló d'Empúries, Alt Empordà, 1 de maig 1851 - 6 d'agost de 1906), fiscornaire, director de cobla i compositor de sardanes.

Estudis Musicals 
Es formà a l'escolania de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries, sota el magisteris de Bonaventura Frigola, mestre de capella, i Josep Anglada, organista. Es va iniciar en el món de la cobla de la mà del tenora Bartomeu Callís.

Vida i Música 
Agramont pertanyia a una nissaga de músics: el seu oncle Jaume-Joan Lleys i Agramont va ser mestre de capella de la catedral de Girona i de Santa Maria de Castelló d'Empúries, i el seu cosí Isidre Lleys va exercir el magisteri de l'orgue de Sant Pere de Figueres. Excel·lent fiscorn, la seva producció, que hom calcula en més d'un miler de sardanes, no ha transcendit, però va assolir un gran prestigi entre els sardanistes de la seva època. D'inspiració abundosa i desbordant, li agradava jugar amb elements efectistes externs a la cobla. Així, en la seva sardana més popular, El foc de Castelló, dedicada a l'incendi que les forces carlines de Francesc Savalls van provocar a Castelló d'Empúries la nit del 3 de novembre de 1874, en el context de la tercera guerra carlina, Agramont hi fa intervenir trets de trabuc per fer més real l'evocació de la gesta. A més a més, va fundar la primera cobla del seu poble amb el nom de L'Orquestra Cobla Empordanesa, coneguda també com l'Orquestra Agramont. Va ser mestre de Pau Guanter, Josep Passolas i Coderch i fundador de la cèlebre cobla castellonenca Els Rossinyols.

Fou l'autor de la primera sardana revessa coneguda, per la qual cosa hom li atribueix la paternitat d'aquest estil de sardanes. Les seves obres solen ser obligades de fiscorn, flabiol, tenora i tible, cornetins, trombons. Tingué devoció per l'òpera, cosa que el menà a incorporar aspectes d'aquest art escènic en el repertori sardanístic i, segons autors com Salvador Raurich o Enric Riera, també fou un dels primers a incorporar fragments de repertori operístic en els concerts de les festes majors.

Obra 
Es conserven obres seves als fons musicals de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot (SEO), la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries (CdE I) i al fons Artur Sitjà de l'Arxiu Comarcal del Valès Oriental (GrAS).

Referències

Enllaços externs 
 Índex de sardanes d'Antoni Agramont

Compositors de sardanes del segle XIX
Directors de cobla
Fiscornaires
Músics castellonins
Morts a Figueres
Compositors de sardanes altempordanesos
Jordi II Gurieli

Jordi II Gurieli va ser mtavari de Gúria del 1564 al 1583 i per segona vegada del 1587 al 1598. Va succeir el seu pare Rustam Gurieli el 1564. Enderrocat el 1583, el seu fill Vakhtang I Gurieli va ser proclamat mthavari, però va recuperar el tron el 1587 quan el fill va morir. Casat amb una filla de Levan I Dadiani, mthavari de Mingrèlia i divorciat; casat després amb Thamar, vídua de Jordi III Dadiani, mthavari de Mingrèlia, i exdona de Dathulia Dadiani, i filla del príncep Shirvashidze d'Abkhàzia. Una filla de Jordi, de nom Rodam (+1600), es va casar amb Kaikhushru II Jageli, Atabek de Samtskhé. Va morir el 1598 i el va succeir el seu fill Mamia II Gurieli.

Referències

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY 

Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Vakhtang I Gurieli

Vakhtang I Gurieli fou mtavari de Gúria del 1583 al 1587. Va ser nomenat a la deposició del seu pare Jordi II Gurieli, el 1583. Estava casat amb Thamar, filla de Kaikhushru II Djakèli, Atabek de Samtskhé. Va morir el 1587 i el pare Jordi II va recuperar el tron.

Referències

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY 

Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Màmia II Gurieli

Màmia II Gurieli va ser mtavari de Gúria del 1598 al 1627. Va succeir el seu pare Jordi II Gurieli el 1598. La seva filla Tamara va casar-se amb el rei Alexandre III d'Imerètia; una altra filla amb Teimuraz I de Kartli i Kakhètia; una tercera filla de nom no conegut es va casar amb el príncep Kaikhushru (+ a Turquia el 1627) que va ser per un temps regent de Geòrgia (i que era fill de Vakhtang I, segon príncep de Mukhran). Assassinat per sorpresa el 1627 el va succeir el seu fill Simó Gurieli.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Simó Gurieli

Simó Gurieli va ser mtavari de Gúria succeint al seu pare Mamia II Gurieli, el 1627. Va néixer el 1606. Va ser proclamat el 1627 però deposat ràpidament i cegat, essent proclamat Kai Khusrau I Gurieli, fill de Vakhtang I Gurieli. El 1621 es va casar amb Mariami (que després es va casar amb el rei Rustam de Kartli i més tard amb el rei Vakhtang V de Kartli) i que era filla de Manuchir I Dadiani, mthavari de Mingrèlia; Mariami va morir el 1682. Va tenir tres fills: Demetri, que va ser rei d'Imerètia; Otia (+1645) que es va casar amb la filla de Zaal Sidamoni, eristhavi de l'Aragvi; i Elena, casada amb Vamek III Dadiani, mtavari de Mingrèlia. Es va retirar a Jerusalem i allí es va fer monjo i va morir el 1672.

Referències

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY 

Monjos
Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Religiosos georgians
Kai Khusrau I Gurieli

Kaikhushru I Gurieli va ser mtavari de Gúria del 1627 al 1660. Era fill únic de Vakhtang I Gurieli, i va deposar i cegar el seu cosí Simó Gurieli el 1627. Derrotat a la batalla de Banza pel rei Alexandre III d'Imerètia el 1660 va fugir cap a Constantinoble. El rei d'Imerètia va col·locar al tron a Demetri Gurieli. La seva filla Toutha (+1678) es va casar amb el rei Levan de Kartli. Una altra filla es va casar amb Alexandre Dadiani, fill de Lacante II Dadiani de Mingrèlia. Va morir després de 1660 però no se'n sap la data.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Malkhaz Gurieli

Malkhaz Gurieli fou mtavari de Gúria del 1684 al 1685 i el 1689. Era el fill jove de Kai Khusrau I Gurieli, mtavari de Gúria, i va succeir al seu germà Jordi III de Gúria quan aquest va morir en combat el 1684. Derrocat pel seu nebot Kai Khusrau II Gurieli va marxar exiliat a Akhaltsikhé el 1685. Restaurat pels turcs el 1689 fou derrocat un altre cop i cegat al cap de poc. El tron va passar a Mamia III Gurieli de Gúria (després rei d'Imerètia). Va fer-se monjo i va arribar a ser bisbe de Semokmedi.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Bisbes
Mtavaris de Gúria
Monjos
Polítics georgians
Religiosos georgians
Morts el 1703
Kai Khusrau II Gurieli

Kai Khusrau II Gurieli fou mtavari de Gúria del 1685 al 1689. Era el fill gran de Jordi III de Gúria i rei d'Imerètia. El 1684, en morir el seu pare, el tron va ser usurpat per l'oncle de Kai khusrau, Malkhaz Gurieli, però el va derrotar el 1685 i va ocupar el poder. El 1689 els turcs van envair el país, van deposar-lo i executar-lo i van proclamar un altre cop a Malkhaz.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Mtavaris de Gúria
Reis d'Imerètia
Polítics georgians
Kai Khusrau III Gurieli

Kaikushru III Gurieli fou mtavari de Gúria del 1716 al 1717 en absència de son germà Jordi III de Gúria. Era fill de Mamia III Gurieli de Gúria. El 1724 es va retirar a Rússia amb el rei Vakhtang VI de Kartli.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Màmia IV Gurieli

Màmia IV Gurieli fou mthavari de Gúria del 1726 al 1744, del 1760 al 1765 i del 1768 al 1778.

Nascut cap al 1717, era el fill gran de Jordi III de Gúria de Gúria i Imerètia, i el va succeir el 1726. El 1744 fou derrocat pel seu germà Jordi IV de Gúria, però va recuperar el poder el 1760. El 1765 el germà va tornar a arrabassar-li el tron, però un altre cop el va recuperar el 1768. El 1732 es va casar amb Rodam (després de 1762), filla gran d'Alexandre V d'Imerètia. Va morir el 1778 i el va succeir Simó II Gurieli, fill de Jordi IV Gurieli.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 

Reis d'Imerètia
Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Simó II Gurieli

Simó II Gurieli fou mtavari de Gúria del 1778 al 1792. Va heretar els drets del seu pare Jordi V Gurieli el 1778 quan va morir Mamia IV Gurieli, i va ser proclamat mtavari. El rei Salomó I d'Imerètia el va deposar i va nomenar el seu germà petit Kai Khusrau IV Gurieli, però aquest va renunciar al tron i així va poder seguir al poder.

Casat amb la princesa Makrina (+ 1814) que fou regent del fill del 1805 al 1814 i era filla de Kaikhushru Tsereteli, príncep de Satseretelo.

Una filla es va casar amb Ioani Abashidze (+1822), fill del príncep Kaikhushru Abashidze, Asikbashi i de Darejan (filla del rei Salomó I d'Imerètia el Gran). Una altra es va casar amb Tariel Dadiani, mthavari de Mingrèlia (+ 1802); i una altra es va maridar amb Abdi Beg Khimshiashvili, príncep d'Atshara (+1859).

Va morir el 1792 i el va succeir al seu germà petit Vakhtang II Gurieli.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Gúria

Gúria ()  és una regió de Geòrgia, a la costa est de la mar Negra, al nord d'Adjària, a l'oest d'Imerètia, i al sud de Mingrèlia. La seva capital és Ozurgueti.

Dins de la subdivisió administrativa de Geòrgia és una regió (mkhare) que limita al nord amb Mingrèlia - Alta Svanètia, a l'est amb la regió d'Imerètia, al sud-est amb Samtskhé-Djavakhètia, i al sud amb Adjària.

Subdivisió 

Gúria està dividida en tres municipis:
 Municipi d'Ozurgueti
 Municipi de Lantxkhuti
 Municipi de Txokhatauri

A més, la capital Ozurgueti té l'estatus de ciutat.

Història 

Des del  va gaudir d'una àmplia autonomia i des del 1490 d'una virtual independència encara que nominalment era un subjecte del regne d'Imerètia, el tron de la qual els mtavaris van arribar a usurpar més d'una vegada. El 1829 va ser annexionada per l'Imperi Rus.

Cap al 1372 Kakhabar I va ser fet eristhavi de Gúria i Svanètia pel seu pare Jordi II Dadiani-Gurieli de Mingrèlia i Svanètia. La dinastia va arrelar i es va transferir de pare a fill. Cap al 1469 Kakhabar II, fill de Mamia I o usurpador va prendre el nom de Gurieli, desvinculant-se de la família Dadiani, i el seu fill Jordi I va assolir la independència de fet a partir del 1490.

Eristhavis i mtavaris de Gúria 
 Kakhabar I Dadiani-Gurieli, eristhavi de Gúria i Svanètia cap al 1372 
 Jordi Dadiani-Gurieli cap al 1422 
 Mamia Dadiani-Gurieli cap al 1460-1469
 Kakhabar II Vardanidze 1469-1483 
 Jordi I Gurieli 1483-1512 
 Mamia I Gurieli 1512-1534 
 Rustam Gurieli 1534-1564 
 Jordi II Gurieli 1564-1583 
 Vakhtang I Gurieli 1583-1587 
 Jordi II (segona vegada) 1587-1600 
 Mamia II Gurieli 1600-1627 
 Simó I Gurieli 1627 
 Kai Khusrau I Gurieli 1627-1660
 Demetri Gurieli 1660-1668 (rei d'Imerètia 1663-1664)
 Jordi III Gurieli 1668-1684 (rei d'Imerètia)
 Malkhaz Gurieli 1684-1685
 Kai Khusrau II Gurieli 1685-1689
 Malkhaz (segona vegada) 1689 
 Mamia III Gurieli 1689-1711 (rei d'Imerètia)
 Jordi IV Gurieli 1711-1712 
 Mamia III (segona vegada) 1712-1714 
 Jordi IV (segona vegada) 1714-1716 (rei de Imerètia)
 Kai Khusrau III Gurieli 1716-1717
 Jordi IV (tercera vegada) 1717-1726 
 Mamia IV Gurieli 1726-1744 
 Jordi V Gurieli 1744-1760
 Mamia IV (segona vegada) 1760-1765 
 Jordi V (segona vegada) 1765-1768 
 Mamia IV (tercera vegada) 1768-1778 
 Simó II Gurieli 1778-1792 
 Vakhtang II Gurieli 1792-1797
 Mamia V Gurieli 1797-1826 
 Kai Khusrau (regent), 1797-1809 
 David Gurieli 1826-1829 
 Sophia Tsulukidze (regent), 1826-1829 (annexió a Rússia el 1829)

Enllaços externs 

 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 

Regions de Geòrgia
Jordi V Gurieli

Jordi V Gurieli fou mtavari de Gúria del 1744 al 1760 i del 1765 al 1768. El 1768 el seu oncle Mamia IV Gurieli es va imposar definitivament. Era fill de Jordi III de Gúria. Estava casat amb Mariami, filla d'Alexandre V d'Imerètia.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 
Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Vakhtang II Gurieli

Vakhtang II Gurieli fou mtavari de Gúria del 1792 al 1803. Va ocupar el tron a la mort del seu germà gran Simó II Gurieli el 1792. Deposat i encarcerat pels russos al castell de Chagvi, el 1803. El poder va passar al fill de Simó II Gurieli, Mamia V Gurieli, sota regència. Estava casat amb Mariami, filla del príncep Demetri Qaplanishvili-Orbeliani, i d'Anna (filla de Garsevan Irubakidze, príncep de Satcholokao, Muravi dels Pshavs, Khevsurs i Tanetis'). Va morir el 1814.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Màmia V Gurieli

Màmia V Gurieli fou mtavari de Gúria del 1803 al 1826.

Va néixer el 1798 i era fill de Simó II Gurieli. El 1803 els russos van deposar al seu oncle Vakhtang II Gurieli i van proclamar com a mthavari al nen Màmia, de només 5 anys, el qual es va nomenar honoríficament major general de l'exèrcit rus. La regència la va exercir el seu oncle Kai Khusrau (IV), que havia estat proclamat mthavar el 1778 i havia renunciat a favor del seu germà Simó II Gurieli, fins al 1809, en què Màmia va ser declarat major d'edat.

El 8 d'abril de 1811 es va signar el tractat amb Rússia que establí el protectorat rus a Gúria.

Es va casar el 1814 amb la princesa Sophia Tzulukidze [Sofia Giorgievna] (+1829) que va ser regent de Gúria del 1826 al 1829 (aliada als Turcs a la guerra va haver de fugir el 1829) i era filla del príncep Jordi Tzulukidze.

Va morir a Semokmedi el 20 de novembre de 1826 i el va succeir el seu fill David Gurieli sota regència de la mare Sofia Tzulukidze.

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 
Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
David Gurieli

David Gurieli (David Mamievitch) fou l'últim mtavari de Gúria del 1826 al 1829. Va néixer el 1815 i va rebre càrrecs a l'exèrcit rus. A la mort del seu pare Mamia V Gurieli, el 1826, el va succeir sota regència de la mare Sofia Tzulukidze (Sofia Giorgievna). El 1829 la mare es va posar al costat del turcs en la guerra contra Rússia, la qual va annexar Gúria el 2 de setembre de 1829, en contra de l'establert pel tractat de protectorat. Va morir assassinat a Akhulgo, al Caucas, el 20 d'agost de 1839. Els drets hereditaris de Gúria van passar al seu cosí David II Gurieli, nascut l'1 de novembre de 1802, que va morir el 19 de novembre de 1856 deixant un fill, Jambakur Gurieli (+1902).

Enllaços externs 
 GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY

Referències 
 

Mtavaris de Gúria
Polítics georgians
Perl

Perl és un llenguatge de programació d'alt nivell, estable, interpretat i multiplataforma dissenyat per Larry Wall. Els programes escrits en Perl s'anomenen scripts de Perl.

El llenguatge de programació Perl fou alliberat al 18 de desembre de 1987 per Larry Wall. Perl està inspirat en els llenguatges awk, C i Sed, entre altres, així com en Shell.

Perl està sota la combinació de la llicència artística i la GPL. Està disponible en molts sistemes operatius de tipus Unix, com Linux i FreeBSD, i també en sistemes operatius de la família de Microsoft.

La seva mascota és un camell d'ençà de la publicació del llibre Programming Perl, que va esdevenir referència «de facto» per al llenguatge, i que té aquest animal dibuixat en la portada.

Història 
L'any 1987 Larry Wall va començar a treballar en el llenguatge Perl mentre era programador a l'empresa Unisys, i el 18 de desembre de 1987 va anunciar la versió 1.0 al newsgroup comp.sources.misc. Els següents anys, el llenguatge va ampliar-se molt ràpidament. El 1988 va alliberar-se Perl 2, que portava un motor millorat d'expressions regulars. El 1989 va alliberar-se Perl 3, que va afegir suport per a dades binàries.

Fins a 1991, l'única documentació de Perl era una simple pàgina de manual d'Unix. El 1991 es va publicar Programming Perl i immediatament es va convertir en referència de fet del llenguatge. Al mateix temps, el número de la versió de Perl va avançar a 4, no per significar un gran canvi al llenguatge, sinó per identificar la versió que estava documentada al llibre.

Audrey Tang, amb l'ajut dels seus col·laboradors, va desenvolupar un intèrpret Perl 6 a Haskell anomenat Pugs.

Programa d'exemple 
Programa que escriu Hola món a la sortida estàndard.

 #!/usr/bin/perl -w
 print "Hola, món!\n";

Cal destacar que la primera línia inclou la situació del binari de Perl, aquesta pot variar depenent del sistema operatiu o de la configuració.

Vegeu també 
 Hi ha més d'una manera de fer-ho

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 Perldoc Documentació de Perl en línia. 
 BarcelonaPerlMongers  Wiki i llista de correu BarcelonaPerlMongers
 Cercador de CPAN Cercador de distribucions, mòduls i documents del CPAN
Ardahan

Ardahan és una ciutat del nord-est de Turquia, a la vora del riu Kuruchay, afluent del Kura, a una altitud de 1.800 metres. La seva població (2004) era de 17.500 habitants. És capital de la província d'Ardahan (la capital de província amb menys població); la població el 1945 era de 6.182 habitants. El 1945 el districte (kada) tenia 49.699 habitants.

Hi ha una secció de la universitat Kars Kafkas. L'economia local està basada en l'agricultura i la despesa dels militars estacionats a la ciutat (un nombre força alt). La ciutat és famosa pel seu formatge groc i per les oques.

Història 
La ciutat, poc més que un llogaret, pertanyia als otomans des del 1578, però fou cedida a Rússia en virtut del Tractat de San Stefano el 1878.

En virtut del Tractat de Brest-Litovsk entre Rússia i Turquia la ciutat i el seu territori fou cedit a l'Imperi Otomà (març de 1918) que el va ocupar ràpidament, però fou reclamat per la República de Transcaucàsia i després per Geòrgia i Armènia. El juny de 1918 un tractat de pau entre l'Imperi Otomà i Geòrgia reconegué la possessió de Batum, Kars i Ardahan i dues regions més als turcs. Va ser evacuada pels turcs al final de 1918, com que els britànics es van desplegar per la regió, fou ocupada pels georgians el juny de 1919 i li fou reconeguda a Armènia pel Tractat de Sevres de 1920.

Però els nacionalistes turcs iniciaren la reconquesta de les regions en disputa a Anatòlia del nord-est. Pel tractat de pau de Gumru (3 de desembre de 1920) Armènia va haver de cedir totes les zones que eren turques abans de la guerra; els georgians evacuaren la ciutat el 23 de febrer de 1921 que fou incorporada tot seguit a Turquia com a kada (districte) del vilayat de Kars. La Rússia Soviètica com a hereva de la Rússia imperial, a la qual pertanyia Ardahan abans de la guerra, va reconèixer la sobirania turca a Ardahan i Kars pel Tractat de Kars (23 d'octubre de 1921) a canvi de la renúncia definitiva a Batum.

Fou declarada capital de la nova província d'Ardahan el 1993.

Entitats de població de Turquia
Müsavat

El Müsavat és un partit polític de l'Azerbaidjan. El nom significa "Igualtat", i va jugar un rol crucial a la República Democràtica de l'Azerbaidjan del 1918-1921.

El partit fou fundat a Bakú el 1911 fundat per Mehmet Emin Rasulzade (1884-1955), G. Sharifzadeh i A. Kiakimzade. La seva ideologia era de caràcter panislamista, panturànica i panàzeri, que edità la revista Istiklal (Independència), i que mantingué contactes amb el govern dels Joves Turcs i d'altres grups panturànics i tàtars, ja que, endemés de ser partidaris d'un Azerbaidjan independent i unit, no veien malament la unió amb Turquia sota protectorat. També criticaren els azeriyalar (defensors de l'àzeri escrit) i a Ferudin Bei Kotxarli, i proposaven la llengua turca unificada dels Joves Turcs. El 1914 els seus principals dirigents s'exiliaren cap a Turquia i des del 1915 pressionaren els turcs perquè recolzessin llurs reivindicacions. Posteriorment, el 1917 s'aliaren estratègicament amb el Daixnak armeni i amb els menxevics georgians quan es proclamà la Federació de Transcaucàsia, però el 1918 es va trencar i proclamaren la República Democràtica de l'Azerbaidjan.

Al final d'abril de 1920 els comunistes prengueren el poder i s'hi va establir una República Soviètica, que finalment el 1922 ingressà, com a part de la República Federal Soviètica de Transcaucàsia, a la Unió Soviètica.

Els líders del Müsavat van fugir a Turquia i durant molts anys el partit només va actuar a l'exterior. Rasulzade es va establir a Romania i durant els anys 1930 passà de l'occidentalisme panturànic a les simpaties pel nacionalisme alemany. Mercès als oficis del baixkir Ahmed Zeki Velidi Togan exiliats àzeris i dirigents nazis s'entrevistaren a Tabriz el 1940. Així, quan el Tercer Reich envaí l'URSS el 1941, alguns exiliats formaren part de lAzerische Sondergruppe, dirigit pel coronel Abdurahman Fatalibeyli-Dudanginski. Aquest darrer va dirigir els principals resistents de Müsavat i altres grups a l'exili fins que fou assassinat el 1954.

A la fi dels anys vuitanta del  el Müsavat es va integrar al Partit Front Popular de l'Azerbaidjan. El 1992 fou reconegut com a partit polític i registrat l'any següent, amb una ideologia panturca, panislamista i nacionalista, si bé amb tendència a una major secularització en els següents anys. Fora del Front Popular, és actualment un partit d'oposició (2004) que porta el nom de Yeni Müsavat Partiyasi (Nou Partit de la Igualtat).

Bandera 

La bandera del Müsavat, que era la bandera de l'Azerbaidjan blava, vermella i verda amb mitja lluna i estrella blanques, fou la utilitzada. Com que no estava regulada n'existien diversos models.

Referències 

Partits polítics de l'Azerbaidjan
Partits polítics liberals
Daixnak

La Federació Revolucionària Armènia, coneguda com a Daixnak (de l'armeni Hay Heghapokhakan Daixnaktsutiun, Federació Revolucionària Armènia) és un partit polític d'Armènia que dirigí la independència (1917-1918) i la República Democràtica d'Armènia (1918-1921). El partit fou fundat el 1890 i reclamava justícia social, democràcia i autodeterminació per als armenis; fou ben aviat influent entre la diàspora. Va perdre el poder al desembre de 1920 i fou prohibit pel govern comunista d'Armènia (i després per la Unió Soviètica) des del 1921.

Restablert el 1989, fou prohibit el desembre de 1994 quan era el principal partit d'oposició. El 1998, després de la dimissió del president Levon Ter-Petrosian, la seva prohibició fou anul·lada i va participar en el nou govern del president Robert Kotxarian amb dos ministres, i encara avui (2004) té al govern un ministre.

Entre els anys 1975 i 1987, els Commandos Justícia contra el Genocidi Armeni (CJGA) van ser la branca militar de la Federació Revolucionària Armènia (FRA). Aquest fet es va fer patent ja el maig de 1976, quan un membre dels CJGA va ser assassinat quan la seva pròpia bomba va esclatar a la seu de la FRA a París. Es va confirmar quan el politòleg francès Gaïdz Minassian va aconseguir el permís per consultar els arxius de la FRA per realitzar la seva tesi doctoral. En diverses ocasions, els diaris oficials de la FRA, als Estats Units, França i al Líban, van justificar la lluita armada, publicant comunicats oficials dels CJGA. Aquesta elecció tenia profundes arrels en la història de la FRA: el partit ja havia utilitzat el terrorisme diverses vegades, tant contra l'Imperi Otomà com contra armenis contraris a la seva política, essent el més famós el cas de l'assassinat de Bedros Kapamaciyan, alcalde de Van, el desembre de 1912, i el de l'arquebisbe Leon Tourian, el 24 de desembre de 1933.

Resultats electorals

Imperi Otomà

República d'Armènia 
Eleccions legislatives

Presidencials

República d'Artsakh 
Eleccions legislatives

Referències 

Partits polítics d'Armènia
Adjària

Adjària (, Àtxara, pronunciat ), formalment la República Autònoma d'Adjària (, Àtxaris Avtonòmiuri Respúblika, pronunciat ) és una república autònoma de Geòrgia.

Està situada a la costa oriental de la mar Negra, i limita amb les regions georgianes (mkhare) de Gúria al nord, i de Samtskhé-Djavakhètia a l'oest, i amb les províncies turques d'Artvid al sud i Ardahan al sud-oest.

Història 
Adjària és una regió històrica de Geòrgia, poblada per la tribu georgiana dels adjars, al nord-oest de la Taoklardjètia (actual província d'Ardahan, a Turquia).

Aquesta regió fou ocupada pels otomans cap al 1540 i ja no va ser reconquerida pels georgians. El 1919 el govern del país, (República de Batum) creat pels britànics després de l'ocupació de l'Imperi Otomà, es va dissoldre i es va integrar a la República Democràtica de Geòrgia. Després de la presa del poder pels bolxevics el 1921 va formar la República Socialista Soviètica Autònoma d'Adjària (dintre de la RSS de Geòrgia), i va pertànyer a la Unió Soviètica del 1922 al 1991.

Des del 1989 Aslan Abaixidze, d'una antiga família feudal (la família Abaixidze), va governar la regió amb autonomia. Aliat al primer president democràtic de Geòrgia, Zviad Gamsakhúrdia, va aconseguir mantenir-se a la caiguda d'aquest mercès a la protecció russa, que desitjava protegir la seva base militar de Batum. Enfrontat nombroses vegades amb el president georgià Eduard Xevardnadze, al final del segon període presidencial d'aquest li va donar suport contra els seus rivals. Però Xevardnadze fou derrocat el 2004, i el nou govern georgià no va tardar a enviar tropes a Adjària. A canvi de certes seguretats i garanties, Rússia va facilitar la sortida del país d'Abaixidze i es va establir un govern proper al georgià respectant almenys nominalment l'autonomia.

Subdivisions de Geòrgia
Regions històriques de Geòrgia