alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Evropská společenství

Evropská společenství (ES; ; ; ) bylo na základě Slučovací smlouvy (1965) v letech 1967–1993 souhrnné označení pro tři starší smluvní hospodářsko-politická sdružení evropských států. Od vzniku Evropské unie roku 1993 do platnosti Lisabonské smlouvy v prosinci 2009 tvořila Evropská společenství v pozměněné podobě první ze tří pilířů Evropské unie.
 Evropské společenství uhlí a oceli (ESUO), 1952–2002
 Evropské společenství pro atomovou energii (Euratom či ESAE), od 1958
 Evropské hospodářské společenství (EHS), 1958–1993 → Evropské společenství (ES) 1993–2009
Zakládajícími členy těchto společenství byly západoevropské země, později zvané tzv. vnitřní šestka: státy Beneluxu, Francie, Itálie a SRN (Západní Německo). Slučovací smlouvou, uzavřenou roku 1965 v Bruselu, byly instituce tří původních sdružení sloučeny do jednoho celku, jemuž byly do čela ustanoveny Komise EHS/ES (dnešní Evropská komise) a Rada EHS/ES (dnešní Rada Evropské unie) – tyto orgány pak postupně získávaly stále více pravomocí. K ES až do počátku 90. let následně přistoupily Dánsko, Irsko a Velká Británie (1973), dále Řecko (1981) a Portugalsko se Španělskem (1986); navíc ještě přibylo území NDR opět sloučené se SRN do jednoho Německa (1990).

V souvislosti se politicko-hospodářskými změnami po skončení studené války přistoupily vlády EHS k významné strukturální reformě, dohodnuté Maastrichtskou smlouvou (1992). Dle ní se Evropská společenství od listopadu následujícího roku stala součástí většího celku, a sice Evropské unie; v rámci ní pak ES spadala do tzv. I. pilíře, který měl nadstátní charakter (další dva „pilíře“ byly svou podstatou mezivládní). Podle nových podmínek Maastrichtské s. a tzv. kodaňských kritérií pak do ES (resp. do EU) v 90. letech vstoupily ještě další západoevropské státy: Finsko, Rakousko a Švédsko (1995). Tato „stará patnáctka“ byla ve dvou vlnách „východního rozšíření“ (2004, 2007) zvětšena o zbývající evropské státy Středomoří (Kypr, Malta) a především o 10 postkomunistických zemí, k jejichž plnému začlenění se původní státy ES/EU zejména v 90. letech stavěly velmi vlažně.

Po ratifikaci Lisabonské smlouvy (2009) ES zanikly a jejich právním nástupcem se stala Evropská unie. Euratom si přesto zachoval částečně nezávislý status a existuje i nadále.

Související články 
 Tři pilíře Evropské unie
 Dějiny Evropské unie

Externí odkazy 
 Europedia: Guide to European policies and legislation 

Dějiny Evropské unie
Octany

Octany (neboli acetáty či ethanoáty) jsou soli nebo estery kyseliny octové. Většina z nich je ve vodě docela dobře rozpustná.

Výroba 
Většinu octanů lze připravit reakcí kyseliny s kovem. Příklady těchto reakcí jsou:

 2 CH3COOH + Zn → Zn(CH3COO)2 + H2
 6 CH3COOH + 2Fe → 2Fe(CH3COO)3 + 3H2

Reakce takto probíhá se všemi kovy, které jsou v Beketovově řadě kovů nalevo od vodíku, tedy reaktivnější, než je vodík. Reakce probíhají i se solemi slabých kyselin (nebo s hydroxidy či oxidy) kovů ušlechtilých i neušlechtilých:

 CuCO3 + 2CH3COOH → Cu(CH3COO)2 + CO2 + H2O
 NaOH + CH3COOH → CH3COONa + H2O

Pro reakci s čistými ušlechtilými kovy je třeba užít oxidační činidlo, vhodným příkladem je zejména peroxid vodíku:

 Cu + H2O2 + 2CH3COOH → Cu2+ + H2O + 2CH3COO− → H2O + Cu(CH3COO)2

Při přebytku peroxidu vodíku se však octan začne rozpadat za vzniku černého oxidu měďnatého a malého množství nazelenalého uhličitanu měďnatého, které reagují s kyselinou octovou.

Vznik esterů 

Tato kyselina tvoří estery. Vznikají reakcí kyseliny octové s příslušným alkoholem, přičemž se odštěpí z karboxylové skupiny OH, a z alkoholové skupiny H, což vytvoří vodu. Tato reakce probíhá sama, díky oxoniovým iontům v kyselině octové, nicméně reakce probíhá podstatně rychleji za přítomnosti silné kyseliny, obvykle kyseliny sírové, která napomáhá při odštěpování vody. Reakce probíhá takto:
CH3COOH + HOR —H2SO4→ CH3COOR + H2O

Seznam některých octanů, informace o nich a využití

Externí odkazy 
 

 
Estery karboxylových kyselin
Karboxylátové anionty
Soli karboxylových kyselin
Odcházející skupiny
Acidogeneze

Acidogeneze je proces enzymatické přeměny organických sloučenin na organické kyseliny. Je to zároveň druhá fáze anaerobního kvašení. Do acidogeneze se zapojují bakterie jako Clostridium aceticum.

Acidogen je mikroorganizmus aktivní při acidogenezi.

Mikrobiologie
Adsorpce

Adsorpce je proces, jehož principem je hromadění částic (atomů, molekul) plynu, kapaliny či pevné látky na povrchu (fázovém rozhraní) účinkem mezipovrchových přitažlivých sil. Může se jednat např. o hromadění plynné látky ze směsi plynů nebo rozpuštěné látky v kapalině (adsorbátu) na povrchu pevné látky (adsorbentu), nebo o hromadění jedné složky binární směsi na rozhraní kapalina--pára.

Rozlišují se dva druhy adsorpce:
 fyzikální adsorpce – vzniká na základě Van der Waalsových přitažlivých sil,
 chemisorpce – je pevnější než fyzikální adsorpce, je tvořena chemickými vazbami.

Průběh adsorpce je charakterizován adsorpční rovnováhou, která určuje maximální množství látky, které je za daných podmínek možné adsorbovat a rychlostí adsorpce (kinetikou), která určuje rychlost tohoto děje.

Adsorpční rovnováha 
Adsorpční rovnováha je popsána funkční závislostí naadsorbovaného množství na koncentraci, tedy adsorpčními izotermami nebo izobarami, podle toho zda proces probíhá za konstantní teploty nebo za konstantního tlaku. Častěji se používají adsorpční izotermy, z nichž nejjednodušší a nejznámější jsou Langmuirova a Freundlichova.

Langmuirova adsorpční izoterma 
Langmuir modeluje povrchu adsorbentu jako inertní s konečným počtem adsorpčních center, která jsou všechna stejná a adsorpční teplo, které se při adsorpcích uvolňuje není závislé na adsorbovaném množství . Z tohoto modelu odvozuje rovnici

kde  je adsorbované množství na jednotku absorbentu,  je maximální absorbovatelné množství,  je rovnovážná konstanta mezi adsorpcí a desorpcí a  je tlak plynu nad povrchem. Pro případ adsorpce z kapaliny se místo tlaku  v rovnici objeví koncentrace .

Freundlichova adsorpční izoterma 
Freundlich modeluje povrch adsorbentu podobně, avšak adsorpční teplo je závislé na adsorbovaném množství 

kde  a  jsou konstanty a pro kapaliny se v rovnici opět objeví koncentrace místo tlaku.

Rychlost adsorpce 
Rychlost adsorpce se obvykle považuje za lineárně závislou na vzdálenosti od rovnováhy.

kde  je čas a  je rychlostní konstanta.

Desorpce 
Po adsorpci je nutné adsorbent regenerovat opačným procesem - desorpcí, nebo adsorbent vyměnit. Desorpce probíhá za jiných podmínek, rovnováha je obrácena na druhou stranu a absorbovaná látka se naopak z pevného povrchu adsorbentu uvolňuje.

Využití 
Adsorpce se využívá v praxi například při odstraňovaní organických látek, těžkých kovů z odpadních i pitných vod, dehydratace plynů, v adsorpčních chladicích zařízeních aj. Jako adsorbent se používá aktivní uhlí (práškové, granulované), silikagel, zemědělské rostlinné odpady, zeolity atd.

Literatura 
 Testování nových druhů adsorpčních materiálů pro odstraňování organických látek z plynů, Veronika Vrbová, 2007
 Ponec, V., Knor, Z., Černý, S.: Adsorpce na tuhých látkách, SNTL, Praha, 1968
 Perry, R.H.: Perry's chemical engineers' handbook, 7th edition, McGraw-Hill, New York, 1997,

Externí odkazy 
 

Fázové rovnováhy
Chemické procesy
Robert I.

Pod jménem Robert I. vystupovali v dějinách různí panovníci a šlechtici:

 Robert I. Francouzský († 923) – vzdorokrál západofranský v letech 922–923
 Robert I. Normandský (1000–1035) – normandský vévoda 1027–1035
 Robert I. Burgundský (1011–1076) – vévoda burgundský 1032–1076
 Robert Guiscard († 1085) – normanský válečník, vévoda z Kalábrie a Apulie 1059–1085
 Robert I. Flanderský, též Robert Fríský († 1093) – hrabě z Flander 1071–1093
 Robert I. le Brus († 1094) – z rodu Bruce
 Robert I. (biskup vratislavský) († 1140/1143) – sedmý biskup vratislavský
 Robert I. z Dreux († 1188) – hrabě z Dreux z královské dynastie Kapetovců
 Robert I. Konstantinopolský († 1228) – pátý latinský císař v Konstantinopoli 1221–1228
 Robert I. z Artois zvaný Dobrý (1216–1250) – bratr francouzského krále Ludvíka IX. a hrabě z Artois
 Robert I. Skotský, původně Robert Bruce, Robert VIII. z rodu Bruce (1274–1329) – skotský král 1306–1329
 Robert I. Neapolský (1277–1343) – král neapolský 1309–1343
 Robert I. z Baru (1344–1411) – vévoda z Baru a švagr francouzského krále Karla V.
 Robert I. Parmský (1848–1907) – vévoda z Parmy 1854–1859

Rozcestníky - panovník
Aerace

Aerace (provzdušňování) je termín označující proces nuceného vnášení vzduchu do zpravidla bezkyslíkatých nebo méně okysličených vrstev materiálu. Obvykle jde o nucený proces prováděný strojně, jehož smyslem je změnit nežádoucí anaerobní podmínky na aerobní.

Časté oblasti využití:
 provzdušňování vody v přehradních nádržích, chovných nádržích a egalizačních nádržích
 okysličování pitné vody ve vodárnách
 okysličování odpadních kalů v čistírnách odpadních vod (ČOV)
 provdušňování trávníků v zahradnictví
 provzdušňování kompostu v kompostárnách

Provzdušňování vody v přehradních nádržích 
Tzv. aerační věže umísťované v přehradních nádržích jsou někdy také rozdělovány na mísící (čerpadlové) a věže s aerátorem. Mísící věže slouží k promíchávání vodního sloupce jezera, kdy je mísena voda z horní vrstvy nádrže a spodní vrstvy nade dnem. Očekávaným výsledkem je zrychlení odbourávání látek rozpuštěných ve vodě (znečištění dusíkem ze splavených polí a z kanalizací). Aerační věže s aerátorem slouží k prokysličení vodního sloupce: vzduch přiváděný k aerátoru umístěnému nade dnem je míchán s vodou a tato směs je tryskami rozmetána do okolního prostředí. Aerační věže jsou používány např. při snížení znečištění Brněnské přehrady.

Provzdušňování pitné vody 
Provzdušňování je prováděno pro odstranění páchnoucích složek pitné vody (například amoniaku NH3 a sirovodíku H2S). Při aeraci dochází také k oxidaci železnatých kationtů Fe2+ na železité kationty Fe3+. Následně jsou oxidací železité příměsi vysráženy a odfiltrovány.

Provzdušňování kalů v ČOV 
Smyslem je provzdušňování a míchání vody v aktivačních nádržích ČOV. Z provzdušněného kalu jsou po oxidaci rychleji odbourávány některé složky.

Provdušňování trávníků 
Provdušňování trávníků (také aerace nebo aerofikace) se provádí pomocí tzv. aerofikátorů. Cílem je zlepšení stavu trávníků; často je nahrazováno prořezáváním trávníku, protože nevýhodou aerace jsou zbytky půdy na povrchu trávníku po aeraci.

Provzdušňování kompostu 
U kompostování malého množství materiálů (domácí a komunitní kompostování) je aerace zajištěna převážně přirozenými procesy, jakými jsou difuze a konvekce. Zvýšení efektu těchto přirozených jevů je možno realizovat manuálním i mechanizovaným překopáváním. Materiál se tím jednorázově provzdušní a načechrá, čímž se zvýší a urychlí přirozená výměna vzduchu.

U kompostování většího množství zejména rychleji se rozkládajících materiálů již přirozené pochody nemohou zajistit dostatečný přísun vzduchu pro správný průběh kompostování. Proto je nutné realizovat častější překopávání pomocí speciální mechanizace – překopávačů, nebo vzduch vhánět do kompostu tlakovou (případně podtlakovou) nucenou aerací.

Reference

Externí odkazy 
 Aerační systémy

Kompostování
Vzduchotechnika
Chemické procesy
Aerobní

Aerobní proces nebo prostředí je takové, ve kterém je dostatečné množství molekulárního kyslíku (O2). Množství kyslíku hodnotíme především dle potřeb mikroorganizmů, které v daném prostředí žijí. Opakem aerobního prostředí je prostředí anaerobní, kde není přítomen molekulární kyslík (O2), nebo jen ve velmi malých koncentracích. Optimální aerobní podmínky jsou při koncentraci kyslíku ve volné atmosféře sledovaného prostředí (např. kompost) nad 14 % objemových. Dostatečné aerobní podmínky pro většinu mikroorganizmů jsou ještě při koncentracích do 3 % O2, při dalším poklesu nastává přechod k anaerobnímu prostředí. V případě, že ve sledovaném prostředí kyslík prakticky není, mluvíme o striktně anaerobním prostředí.

Literatura 
 Adani F., Habart J., Vana J., Biological stability, dynamic respirometric index and waste management: Italian research and studies, UN PD, proceeding from workshop Environmental engineering in Agriculture, 25th september – 3th august 2003, Prague.

Externí odkazy 
 

Mikrobiologie
Anaerobní

Anaerobní je takový proces nebo prostředí, kde není přítomen vzdušný kyslík. V takovýchto podmínkách žijí anaerobní mikroorganizmy, které mohou za určitých podmínek produkovat využitelné látky např. metan a etanol (líh). Toho se využívá např. u anaerobní digesce.

Využíváním mikroorganizmů se zabývá vědní obor biotechnologie.

Externí odkazy 
 

Mikrobiologie
Biodegradace

Biodegradace čili biologický rozklad je speciálním případem degradace, při níž dochází k rozkladu polymerů působením biologických činitelů. Známá je biodegradace mikroorganizmy, hlodavci a hmyzem. Při rozkladu látek s obsahem proteinů dochází k hnití. Organismy, které se na biologickém rozkladu podílejí, se nazývají dekompozitoři (rozkladači).

Biodegradace plastů 
Na biodegradaci plastů se zkrácenou životností se nejčastěji podílejí plísně. Podmínkou jejich růstu je vysoká vzdušná vlhkost. Kromě výše uvedených podmínek hrají důležitou roli i další faktory, jako jsou kombinace materiálů, stupeň stáří plastů, mikroklima a podobně. Metabolity produkované plísněmi a bakteriemi způsobují degradaci samotného polymeru. Enzymy jako je například peptidáza mohou štěpit polyamidovou vazbu a dokonce i vazbu esterovou. Při mikrobiální degradaci plastů se zkrácenou životností dochází k těmto chemickým pochodům:

 dehydrogenace polymerů a adice vody, vznik alkoholů, které jsou oxidovány na mastné kyseliny,
 adice volného kyslíku za vzniku hydroxyperoxidu, který se rozpadá a produkty reagují za vzniku alkoholů a dalších sloučenin, které jsou odbourávány až na octovou nebo propionovou kyselinu,
 celulóza a některé termoplasty jsou přes pyruvát a acetylkoenzym-A převáděny do trikarboxylového cyklu. Vznikají tak kyselina citronová, jantarová, fumarová, jablečná atd.,
 redukci dvojné vazby mohou vyvolat aktinomycety a některé bakterie štěpení amidové i esterové vazby.

Související články 
 Bioplast

Externí odkazy

Literatura 
 Roman Honzík: Plasty se zkrácenou životností a způsoby jejich degradace, Biom.cz, 18.8.2004,

Bioremediace
Biofiltr

Biofiltrem se rozumí zařízení, které odstraňuje škodlivé a zápašné látky organické i anorganické povahy na principu biologického odbourávání v biofilmu.

NAPLŇ DO BIOFILTRU:
Hrubě mletý vápenec 25 kg/m³
Síran amonný 15 kg/m³
Fosfát 3 kg/m³
Kůra, brebery

tBF	teplota náplně biofiltru měřená 10 cm pod povrchem náplně
tg	teplota odebíraného plynu
RH	relativní vlhkost plynu
cOD	koncentrace pachových látek v evropských pachových jednotkách na 1 m³ měřeného plynu

Literatura 
 Umwelt-lexikon, http://www.umweltdatenbank.de/lexikon/biofilter.htm
 Frequently Asked Questions about Biofilters, https://web.archive.org/web/20050212005434/http://www.bae.umn.edu/extens/faq/biofilterfaq.html

Externí odkazy 
 

Bioremediace
Znečištění
Biologicky rozložitelný odpad

Biologicky rozložitelný odpad  obecně nazývaný jako bioodpad je jakýkoli odpad, který je schopen anaerobního nebo aerobního rozkladu (např. potraviny, odpad ze zeleně, papír) . Jedná se o odpad jehož respirační aktivita po čtyřech dnech (AT4) je nad 10 mg O2/g sušiny a dynamický respirační index je nad 1 000 O2/kg spal. látek/h. Po proběhnutí biologického rozkladu se odpad mění ve stabilizovaný odpad.

Biologicky rozložitelný komunální odpad 
Velmi důležitou částí biologicky rozložitelných odpadů jsou biologicky rozložitelné komunální odpady (BRKO), které dle Plánu odpadového hospodářství ČR tvoří tyto druhy:

Z toho tedy plyne, že obsah bioodpadů ve směsném, přesněji ve zbytkovém komunálním odpadu je ještě vyšší. Lokálně může dosahovat až 60 % hmotnostních.

Výhody biologického rozkladu 
BRO jsou skupinou odpadů, která lze dobře využít např. kompostováním nebo k výrobě bioplynu.

 snížení množství skladovaného či spalovaného odpadu
 snížení produkce skleníkových plynů (především metan)
 zabránění nestability odpadu na skládce
 produkce kvalitních hnojiv

Skládkování 
Skládkování biologicky rozložitelných komunálních odpadů je omezováno, tato povinnost vyplývá ze směrnice Rady č. 1999/31/ES ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů, která byla implementována do Plánu odpadového hospodářství ČR (Nařízení vlády č. 197/2003 Sb.)

Problémy skládkování bioodpadu 
 způsobuje nestabilitu skládky (propadáním po rozkladu org. látek, nebo hromaděním plynu – nebezpečí vzdouvání terénu nebo výbuchu vznikajících plynů)
 přispívá ke skleníkovému efektu produkcí metanu
 zvyšuje množství skládkového odpadu a snižuje tak životnost skládky jako celku

Odkazy

Poznámky

Reference

Související články 
 Kompostování
 Biodegradace
 Bioplasty – biologicky rozložitelné plasty

Literatura 
 BRO na stránkách MŽP
 Kompostovatelné plasty při nakládání s biologicky rozložitelným odpadem
 Plán odpadového hospodářství ČR
 Přeměna organického odpadu na motorová paliva
 Přehled zpracovatelů biologicky rozložitelného odpadu
 Kdy přestávají být potraviny jídlem a proč končí mezi odpady?

Kompostování
Odpady
Biotechnologie

Biotechnologie jsou technologie založené na využívání poznatků z biologie, využívá se v zemědělství, potravinářství a medicíně. Jedná se především o využívání nižších organizmů.

Existuje mnoho definic z nichž nejvýstižnější se zdá tato formulovaná Organizací spojených národů v Úmluvě o biologické rozmanitosti:

„Biotechnologie znamená jakoukoli technologii, která využívá biologických systémů, živých organismů nebo z nich odvozených biologických systémů k produkci nebo modifikaci výrobků či procesů pro specifické použití“

Jedna ze sekcí biotechnologie se zabývá produkcí potravin (pivo, mléčné produkty, kvasnice…). Některé přírodní bakterie se také využívají k těžbě tzv. biologickým loužením (bioleaching), k tomu se využívají také rostliny - tzv. fytodobývání (fytomining).

Dále se biotechnologie uplatňuje při úpravě odpadů a organických materiálů (např. kompostování, anaerobní digesce, mechanicko-biologická úprava). Také se používá k remediaci znečištěné zeminy (bioremediace).
Široké uplatnění nalézá také v medicíně např. při výrobě antibiotik (penicilinu), některých aminokyselin apod.

Intenzivně se rozvíjejícím odvětvím biotechnologie jsou genetické manipulace. Při genetické manipulaci se do jednoho organizmu cíleně vnáší určitý gen či geny jiného organizmu. Takto geneticky modifikované organismy (GMO) se dnes ve velké míře využívají v medicíně (výroba insulinu a dalších hormonů), potravinářství (například rekombinantní chymosin pro výrobu sýrů) nebo v zemědělství (odrůdy kukuřice a bavlny odolné k hmyzu, sója odolná k herbicidům).

Dělení biotechnologií 
Biotechnologické disciplíny lze dále klasifikovat podle různých kategorií. Poměrně běžná je klasifikace na základě oblasti, ve které je použit výsledný biotechnologický produkt.
Rozlišuje se tak:

Červená biotechnologie  biotechnologie využívaná v lékařství a farmacii. Příkladem mohou být uvedené bakterie produkující antibiotika nebo lidský insulin či rekombinantní adenoviry používané v genové terapii.

Bílá biotechnologie (často rovněž šedá) biotechnologie aplikovaná při průmyslové výrobě chemických látek. Výhodou použití živých organismů nebo enzymů v průmyslové výrobě je většinou lepší ekonomie výroby a prospěch pro životní prostředí v podobě menšího množství odpadu.

Zelená biotechnologie  biotechnologie používaná v zemědělství. Příkladem mohou být bakteriální kmeny používané ke kompostování nebo uvedené transgenní plodiny.
Rostlinné explantáty

Reference

Literatura 
Miroslav Šuta: Biotechnologie, životní prostředí a udržitelný rozvoj, Společnost pro trvale udržitelný život, Praha, 2007,

Související články 
 Rostlinné biotechnologie

Externí odkazy 
 
  ScienceWeek - Biotechnologie - aktuální přehled článků o biotechnologii
  Gate2Biotech - Biotechnologický portál - články, zpravodajství, databáze firem, projektů, zákony, nabídky zaměstnání, informace pro studenty a vědce, …
  Cytology and Genetics - žurnál „Cytologie a Genetika“
 , Toxikologický výzkum
Chemodegradace

Chemodegradace je proces, který využívá prostředí jako zdroj chemicky účinných látek indukujících degradaci plastu, většinou v kombinaci s nějakým dalším vlivem (fyzikálním, biologickým). Chemodegradace je účinná především u plastických hmot, které mají ve svém řetězci zavedeny funkční skupiny. Zatímco polyetylen je díky svojí jednoduché stavbě z etylenových jednotek relativně odolný vůči chemickým vlivům, je v případě přítomnosti hydroxylových skupin odolnost plastické hmoty s těmito skupinami snížena. Polyvinylalkohol, který obsahuje tyto funkční skupiny, reaguje dokonce s vodou a rozpouští se v ní. Podobně jsou méně chemicky odolné plasty, u kterých jsou vodíky etylenové jednotky nahrazeny acetátovými funkčními skupinami, jako například polyvinylacetát nebo polyakrylové kyseliny. Obecně lze říci, že čím více je na molekule polymeru funkčních skupin, tím snadněji u nich může probíhat degradace. Výjimkou je například polytetrafluoretylen (teflon), který, přestože má nahrazeny vodíky reaktivním fluorem, odolává takřka všem chemickým činidlům.

Literatura 
 Honzík, R. Plasty se zkrácenou životností a způsoby jejich degradace, citováno dne: 18.8.2004 , převzato pod svobodnou licencí GFDL.

Makromolekulární chemie
Chlorofyl

Chlorofyl je zelený pigment obsažený v zelených rostlinách, sinicích a některých řasách.

Chlorofyl v průběhu fotosyntézy absorbuje energii světelného záření a používá ji k syntéze sacharidů z oxidu uhličitého a vody. Působení chlorofylu představuje první krok fotosyntézy, kdy působí jako transformátory světelných kvant na biologicky zpracovatelnou formu tím, že je schopný ji převést na makroergní chemickou vazbu. Tím je uvedená reakce zdrojem energie pro všechny další biochemické a biologické reakce na této planetě.

Chlorofyl patří k fotosyntetickým pigmentům spolu s fykobiliny a karotenoidy, které však mají jinou barvu a absorbují energii z odlišné části viditelného světelného spektra. Chlorofyl je zelený, protože absorbuje modrou a červenou část světelného spektra a ostatní odráží; tím se jeví jako zelený a udává tak základní barvu všem fotosyntetizujícím rostlinám.

Chemicky se řadí mezi porfyriny obsahující hořčík. Jsou známy chlorofyly a, b, c, d, e a f a příbuzné bakteriochlorofyly (vyskytující se v bakteriích mimo sinic) a, b, c, d, e a g.
Molekuly chlorofylu se nacházejí na thylakoidních membránách, které jsou u rostlin umístěné v chloroplastech, kde s bílkovinami a dalšími pigmenty tvoří základ fotosystému I a II. 

Extinkční koeficient Lambertova–Beerova zákona je pro chlorofyl a v tetrahydrofuranu (THF) při 664 nm roven ε = 93 000 L/mol/cm. A pro chlorofyl b v THF při 649 nm ε = 66 000 L/mol/cm.

Biosyntéza chlorofylu 
Biosyntéza začíná připojením glutamátu na tRNA. Vzniklá glutamyl-tRNA může být použita jak pro syntézu proteinů, tak dále při syntéze chlorofylů. Glutamyl-tRNA se přeměňuje na glutamyl-1-semialdehyd, ten na kyselinu 5-aminolevulovou a ta v porfobilinogen. Porfobilinogen je už cyklický a obsahuje pyrrolové jádro. Čtyři porfobilinogeny formují protoporfyrin IX, který obsahuje porfyrin. Do něj je buď enzymem Fe chelatasou zabudováno železo a vzniká hem, z něhož lze získat cytochrom či fytochrom, nebo Mg chelatasou zabudován hořčík a vzniká protochlorofylid a. Ten je fotochemickou reakcí za spotřeby dvou fotonů a jednoho NADPH změněn reduktasou na chlorofylid a. Připojením fytolu pak vzniká chlorofyl a, jehož oxidací vzniká chlorofyl b.

Fotochemická reakce při vzniku chlorofylidu a je příčinou neschopnosti rostlin tvořit chlorofyl ve tmě a důvodem blednutí etiolovaných rostlin. To se beze zbytku týká rostlin nahosemenných, rostliny krytosemenné umí tvořit chlorofyl v malé míře i ve tmě.

Typy chlorofylu

Reference

Literatura 
 Fyziologie rostlin, Academia Praha, 1995

Související články 
 Bakteriochlorofyl – chlorofyl vyskytující se v bakteriích
 Karotenoidy a fykobiliny – doprovodné fotosyntetické pigmenty

Externí odkazy 
 
 
 Encyklopedie CoJeCo, http://www.cojeco.cz

Porfyriny
Fotosyntetické pigmenty
Organické sloučeniny hořčíku
Cizorodé látky a prvky

Cizorodé látky a prvky je termín označující takové látky, prvky nebo materiály, jejichž příměs je nežádoucí. V případě příměsí v potravinách nebo půdě je s ohledem na možnost ohrožení zdraví lidí a zvířat taková příměs a navyšování jejího množství ve směsi rizikem.

Xenobiotika 

Xenobiotikum je cizorodá umělá sloučenina, která není vytvářena přírodními procesy. Xenobiotika jsou tělu cizí (léčiva, jedy, průmyslové chemikálie) a jsou vylučovány z těla ven. Působením xenobiotik v organismu se zabývá xenobiochemie a toxikologie.

Příklady 
Mezi cizorodé látky v půdě například patří:
 prvky - Arsen, Kadmium, Chróm, Měď, Rtuť, Nikl, Olovo, Zinek
 sloučeniny - polychlorované bifenyly, polyaromatické uhlovodíky, absorbovatelné organicky vázané halogeny

Externí odkazy 
 Cizorodé látky a aditiva
 Perfluorované sloučeniny v rybách
 Cizorodé látky

Kompostování
Čištění bioplynu

Čištění bioplynu je proces nezbytný pro jeho následné praktické využití.

Důvody a metody čištění 

Ve fermentoru je bioplyn nasycený vodní parou a znečištěný stopami plynů, jako je sulfan (H2S).

Aby se předešlo škodám na motorech, musí být bioplyn vyčištěn a snížena jeho vlhkost. Vodní pára a část sirovodíku mohou být odstraněny v kondenzační jednotce. V zemědělských bioplynových stanicích bývá množství sirovodíku v bioplynu snižováno přidáváním malého množství vzduchu do reaktoru. To umožní mikrobiální přeměnu sirovodíku na nekorozivní síru.

U jednoduchých bioplynových stanic býval dříve vzduch do reaktoru pumpován prostřednictvím akvarijních čerpadel. To však znamenalo problém s dávkováním vzduchu, takže při velké produkci bioplynu bylo přeměněno stejné množství sirovodíku jako při malé produkci. Následkem toho mohlo při malé produkci bioplynu vzniknout nebezpečí vzniku vznětlivé / výbušné směsi. Při vyšší produkci bioplynu může zase zůstat příliš mnoho sirovodíku v bioplynu, což může poškodit motor. Proto by mělo být množství vzduchu dávkováno podle aktuální produkce bioplynu.

U větších bioplynových stanic je sirovodík odstraňován buď prostřednictvím suchých metod využívajících aktivní uhlí, oxidy železa, apod. nebo mokrých metod. Suché metody jsou vhodnější pro bioplyn s nižším obsahem sirovodíku. Jde např. o metodu SULOFF. Mokré metody (např. systém ISET) jsou vhodnější spíše pro bioplyn s větším množstvím sirovodíku.

Mokré pračky mohou být např.:
 pračka s vláknitou náplní
 pračka s pohyblivým ložem
 pračka s náplní
 pračka s děrovanými patry
 sprchová věž

Literatura 
 Materiály ke studiu předmětu ČOVPE - část: „Omezování plynných emisí“, http://users.fs.cvut.cz/~vybirpav/Ochrana%20ovzdusi/Omezovani%20plynnych%20emisi.pdf
 Běžné čištění odpadních vod a odpadních plynů, Systémy managementu v chemickém průmyslu, Referenční dokument BAT, Překlad originálu z únoru 2002
 Nacke, O., Helm, M.: Biogas von A bis Z, Borsig Energy, 2001,

Externí odkazy 
 Využití bioplynu ve spojení s kogenerací (2008) Martin Fojtík. 

Bioplyn
Čištění
Pták (rozcestník)

Slovo pták může mít více významů:

obecně
pták – živočich, příslušník významné podskupiny obratlovců, třída ptáci (Aves)
bájný pták Fénix
pohádkový pták Noh
pohádkový pták Ohnivák

příjmení osob
Bohumil Pták (1869–1933) – český operní pěvec 
Dalibor Pták (1894-1960) – český klavírista a zpěvák
Jan Pták (1808-1860?) – hudebník a řezbář
Jaroslav Pták (* 1943) - český silniční motocyklový závodník
Jiří Pták (* 1946) – český veslař 
Marie Ptáková (1873–1953) – česká herečka
Pavel Pták (* 1947) – český matematik
Vlastimil Pták (1925–1999) – český matematik

místní názvy
Pták (Mladá Boleslav), neoficiální název místní části Mladá Boleslav IV města Mladá Boleslav

v názvech uměleckých děl
Modrý pták – více různých filmů (rozcestník)
Ptáci (film) – americký film
Ptáci (opera) – opera Waltera Braunfelse
Ptáci (divadelní hra) – komedie Aristofana

přenesené významy
 slangový výraz pro penis, užíván též coby pejorativní výraz či nadávka (srovnej v němčině sloveso vögeln [vulg. souložit]; Vogel [č. pták] ve významu penis tam chybí)

frazeologizmus
 být volný jako pták – být bez závazků
 být jako ptáček jarabáček – nedělat si s ničím a o nic starosti, být nezodpovědný
 mít po ftákách/ptákách – zmařit nebo mít zmařenou šanci či úmysl
 mít ptačí mozeček – být hloupý
 ptákovina – nesmysl, hloupost, pitomost
 ranní ptáče – člověk vstávající záhy ráno
 být pěkný ptáček – být prohnaný, vykutálený

Související články 
 Ptáček
 Ptáci (rozcestník)
Cytogenetika

Cytogenetika je podobor genetiky zabývající se buňkou a jejími strukturami. Hlavními oblastmi jejího zájmu jsou buněčné organely a struktury přímo související s přenosem a expresí genetické informace (jádro, nukleoid, ribozóm, semiautonomní organely, chromozómy, plasmidy atd.), zvláštní důraz se klade na chromozómy, plasmidy a DNA semiautonomních organel a prokaryot. Další důležitou oblastí jsou genetické aspekty buněčného dělení a s nimi související struktury.

Externí odkazy 
 
 Cytology and Genetics
Bioremediace

Bioremediace může být definována jako jakýkoliv proces, v němž jsou působením živých organismů či enzymů přeměňovány toxické či rizikové látky na netoxické a nerizikové látky. Většinou jde o rozklad organických polutantů prostřednictvím specifických mikroorganismů a nebo pouze o optimalizaci podmínek prostředí pro působení již přítomné mikroflóry. Optimalizace podmínek spočívá v aeraci, přidávání živin, přidáváním látek stimulujících mikroorganismy k rozkladu znečištění apod. – např. rozklad složitých aromatických uhlovodíků je možné urychlit přídavkem jednoduchých aromatických uhlovodíků.

Bioremediaci je možné rozdělit následovně:
 fytoremediace, která využívá k odstranění toxické zátěže rostlin. Tuto metodu je možné kombinovat s produkcí biomasy pro energii.
 in situ bioremediace
 přirozené mikroorganismy
 uměle přiváděné mikroorganismy
 ex situ bioremediace
 kompostování
 řízené biologické ošetření
 zemědělské zpracování
 řízené biologické ošetření suspenze (kalu)
 biologické čištění vody

Literatura 
 M. Kubal, J. Burkhard, M. Březina: Dekontaminační technologie, WWW učební texty, Praha, 2002 
 Slejška 1998

Související články 
 Biodegradace
 Degradace půd
 Rekultivace
 Revitalizace

Externí odkazy 
 
 BIOREMEDIACE.zde.cz

 
Čištění
Remediace
Biotechnologie
Energetické byliny

Energetické byliny jsou rostliny s nedřevnatým stonkem cíleně pěstované pro produkci energie.

Energetický výnos 
Plošný energetický zisk pěstování těchto bylin není příliš vysoký. Při sklizni kolem 10t/ha a výhřevnosti kolem 15–20 MJ/kg sušiny je energetický výnos 150–200 TJ/ha. Pokud je tato energie přeměněna v mechanickou práci nebo elektřinu s účinností kolem 30 %, odpovídá energetický zisk stálému výkonu zhruba 1,5 kW/ha. Pokud před tím proběhnou další fáze zpracování, je účinnost ještě menší.

Proti jiným způsobům zachycování různých forem sluneční energie mají ale energetické byliny jednu velkou výhodu, a to je jejich skladovatelnost.

Energetické náklady na pěstování těchto bylin jsou u nejlepších z nich při správném způsobu pěstování odhadovány na přibližně 10 % energetického výnosu.

Přehled energetických bylin 
Petříková (2002) uvádí následující přehled a charakteristiku bylinných druhů, které lze využívat pro energii:

Odkazy

Poznámky

Související články 
 Energetické plodiny
 Energetické dřeviny
 Biomasa

Literatura 
 PETŘÍKOVÁ, Vlasta: Obnovitelná energie z polních kultur. Biom.cz, 5.2.2002, http://biom.cz/cz/odborne-clanky/obnovitelna-energie-z-polnich-kultur
 PETŘÍKOVÁ, Vlasta: Biomasa z energetických rostlin. Biom.cz, 2006-04-19, http://biom.cz/cz/odborne-clanky/biomasa-z-energetickych-rostlin

Externí odkazy 
 

 
Biomasa
Energetické plodiny

Energetické plodiny jsou rostliny pěstované pro získání uhlovodíků, vhodných k získání energie. Sklizená produkce se nazývá biomasa. Používá se k několika účelům: pro přímé spalování, zplyňování, anaerobní digesci, výrobu kapalných biopaliv a další metody energetického a případně i průmyslového využití. Energetické plodiny jsou obvykle děleny na rostliny bylinného a dřevinného charakteru.

Energetické byliny 
Energetické byliny jsou jednoleté či víceleté rostliny pěstované na orných půdách (obvykle s využitím standardní zemědělské techniky).

Rychleroustoucí dřeviny 
Mezi rychlerostoucí dřeviny (RRD) se řadí např. některé topoly, vrby, javory, akáty. Doba obmýtí se pohybuje mezi 3 až 10 lety. RRD mohou být rovněž pěstovány pro produkci celulózy pro celuózo-papírenský průmysl či jiné průmyslové účely.

Zemědělské plodiny 
Pro energetické účely mohou sloužit i obvyklé zemědělské plodiny (obvykle sloužící pro výrobu potravin či krmiv) jako řepka olejka, z ní získaný olej je dále upravován (esterifikace) na MEŘO který je používán jako palivo do vznětových motorů, nebo jako palivo slouží surový olej. V kotlích se dá spalovat zrno obilnin, tak i sekundární produkty jako je sláma. Z bramborového nebo obilného škrobu se může vyrobit ethanol, tohoto produktu můžeme taktéž dosáhnout zkvašením cukru z cukrové řepy (cukrovky).

Odkazy

Literatura 
Duke, J.A.: Handbook of Energy Crops. 1983

Související články 
 Energetické byliny
 Rychlerostoucí dřeviny
 Energie
 Spalné teplo

Biomasa
Fotodegradace

Fotodegradace je skupinou fyzikálních procesů uplatňujících se při degradaci plastů se zkrácenou životností. Zdrojem světelného záření majícího vliv na degradační procesy je sluneční svit. Světelné záření dopadající na ozařovaný plast může být jeho povrchem odraženo, rozptýleno, propuštěno nebo absorbováno. Fotochemické změny probíhají tehdy, je-li absorbováno světelné záření o určité vlnové délce. Například karbonylová skupina C=O absorbuje záření o vlnové délce 187 nm a v rozmezí délek od 280 nm do 320 nm. Vazba C-C pak absorbuje záření o vlnové délce 195 nm a 230 nm až 250 nm. V polymerech, které obsahují výše uvedené skupiny budou při ozařování těmito vlnovými délkami indukovány fotochemické reakce. Absorpcí světelného záření se zvětší obsah energie makromolekuly, která se dostává do vyššího energetického stavu. Největší část absorbované energie se spotřebuje na převod elektronového systému do vyššího kvantového stavu. Zbytek této energie je využit na tvorbu volných radikálů v makromolekulách indukujících rozklad některých plastů.

Odkazy

Externí odkazy

Literatura 
 Roman Honzík: Plasty se zkrácenou životností a způsoby jejich degradace, Biom.cz, 18.8.2004,

Bioremediace
Fototropismus

Fototropismus je botanický termín pro ohyb rostlin nebo části rostlinného těla směrem ke světlu (i umělému) díky změně směru svého růstu. Fototropismus je jedním z mnoha rostlinných tropismů, což jsou růstové reakce rostlin vzhledem k vnějšímu podnětu. Fototropismus může být buď pozitivní, tzn., že se rostlina či její část ohýbá směrem ke světlu nebo fototropismus negativní, zvaný také skototropismus, tedy na světlo reagující část se ohýbá směrem od světla. Rostlina si tímto způsobem reguluje míru osvětlení svých částí v závislosti na dostupnosti světla a jeho umístění. Např. listy a ostatní části rostlin ve kterých probíhá fotosyntéza a potřebují světlo, projevují pozitivní fototropismus a ohybají se a rostou tedy tak aby byly osvětleny co nejvíce.

Mechanismus 
První objevy týkající se fototropních reakcí provedl již Charles Darwin se svým synem. Později ve 30. letech byla díky navazujícím pokusům identifikována nová látka - významný rostlinný hormon auxin za jehož přítomnosti rostlinné pletivo mimo jiné více roste. Auxin je uvolňován rostoucím vrcholem a směřuje směrem dolu. „Po cestě“ ovlivňuje intenzitu růstu dotyčných částí. Auxin je však rychle přesouván z osvětlených částí orgánu do zastíněnějších a způsobuje v nich přednostně rychlejší růst. Výsledkem je jedna část například u stonků ta zastíněná a spodní roste rychleji a rozpíná se. Tím jak se rozpíná, předhání v růstu vlastně druhou stranu a přerůstá ji a natáčí se k ní.

Ne každý pohyb rostliny, který vznikl jako odpověď na světelný podmět, je fototropismus. Některé pohyby jsou vratné a nejsou tedy podmíněny růstem v ohýbající se části jako je tomu u tropismů. Takovými pohyby jsou např. denní-noční zvedání a klesání nebo otevírání se a skládání některých listů během dne v závislosti na slunci.

Související články 
 Tropismus
 Geotropismus
 Chemotropismus
 Hydrotropismus
 Thigmotropismus

Externí odkazy 
 

Auxiny
Fyziologie rostlin
Fytodegradace

Fytodegradace je proces při němž rostliny a s nimi asociovaná mikroflóra rozkládá cizorodé látky kontaminující půdu. Takto lze postupovat u organických příměsí, kdy jsou rostliny schopny pomocí metabolických reakcí rozložit cizorodé látky na produkty netoxické pro živé organismy, což je podmínkou a cílem procesu fytodegradace. Anorganické látky se takto degradovat nedají. Předpokládá se, že fytodegradace má spojitost s proces yprobíhajícími ve rhizosféře (v okolí kořenů). Vzájemný vztah živých organismů, rostlin, hub, bakterií a aktinomycet je možná významný při důležitých reakcích ovlivňujících dekontaminaci.

Při odstraňování některých typů znečištění bylo použito remediace, šlo o:
 TPH (ropné látky)
 PAH (polyaromatické uhlovodíky)
 chlorované pesticidy
 jiné chlorované látky – PCB, TCE
 výbušniny a další nitrolátky
 organofosfátové pesticidy
 detergenty

Reference 

Bioremediace
Fytodekontaminační technologie

Fytodekontaminační technologie odstraňují znečištění/kontaminaci životního prostředí prostřednictvím rostlin, resp. biochemických pochodů, kterými rostliny působí na své okolí.

V současnosti jsou známy tyto fytodekontaminační technologie:
 Fytoextrakce
 Rhizofiltrace
 Fytodegradace
 Fytovolatilizace

Bioremediace
Fytoenergetika

Fytoenergetika je souhrn technologií umožňujících energetické využívání biomasy. Jde především o přímé spalování v domovních kotlících či v kotlích centrálního zásobování teplem. Rozvíjejí se však i další technologie, jako je anaerobní digesce, výroba bionafty, etanolu, apod.

Fytoenergetika má ze všech oborů využívání obnovitelných zdrojů energie největší potenciál. Většinou se uvádí okolo 80 %. Je schopna zabezpečit pevná, plynná i kapalná paliva, zatím však má malý potenciál produkce elektřiny. Elektřina se v současnosti vyrábí zejména při kogeneraci bioplynu, ale začíná se používat i kogenerace řepkového oleje.

V roce 2018 bylo z biomasy a bioplynu v ČR vyráběno kolem 5 % elektrické energie. Do roku 2010 měl být jejich podíl 6 % a do roku 2020 10 %. Zdali se tak opravdu stane záleží na tom, zda bude Česká republika plnit své závazky, jež přijala v Kjótu a které má coby člen Evropské unie.

Reference

Související články

Základní termíny 
Biomasa -
Skleníkový efekt

Pěstování biomasy 
Rychlerostoucí dřeviny -
Energetické byliny

Zbytková biomasa 
Hnůj -
Kejda -
Sláma -
Dřevo

Energetické využívání biomasy 
Spalování -
Zplyňování -
Rychlá pyrolýza -
Anaerobní digesce -
Alkoholové kvašení -
Esterifikace

Průmyslové využívání biomasy 
Biorafinérie -
Bioplast

Kompostárenství 
Biologicky rozložitelné odpady -
Kompostování -
Mechanicko-biologická úprava -
Biologická stabilita

Bioremediace 
Bioeremediace - Fytoremediace
Fytoremediace

Fytoremediace je termín shrnující metody využívající zelené rostliny k odstranění znečišťujících látek z prostředí. Jsou metodou využití živých rostlin přímo na místě znečištění. Název fytoremediace pochází z řeckého slova phyto = rostlina a latinského remedium = čistit. Vybrané druhy rostlin se využívají k extrakci toxických kovů, včetně radioaktivních izotopů, i k odstranění některých organických látek. Prostředím, z něhož jsou znečišťující látky odstraňovány jsou půda, sedimenty, kaly a voda. Mezi znečišťující látky, které jsou takto odstraňovány patří například těžké kovy, radionuklidy, explosiva, barviva, pesticidy nebo i léčiva. Úspěšnost ovlivňuje zejména rozpustnost znečišťující látky, typ média a doba uplynulá od kontaminace. Je předpoklad, že úspěšnost remediace by bylo možné značně zvýšit pomocí genetických manipulací u vhodných rostlin.

Využití 
Důvodů pro rozvíjení této technologie je několik. Především lze dosáhnout snížení nákladů při dekontaminačních procesech. Fytoremediace předpokládá využití známých agrotechnických postupů běžně používaných při zemědělském hospodaření. Z toho vyplývá, že finanční vstupy jsou obecně nízké a náklady na průběh remediace minimální.

Metody fytoremediace 
Fytoremediace lze podle metodického postupu závislého na charakteru znečištěného prostředí, kontaminantu a jeho koncentraci rozdělit na fytodekontaminační a fytostabilizační technologie. Látky mohou být odstraněny sklizením biomasy nebo rostlinou degradovány na méně nebezpečné nebo zcela neškodné formy znečištění, nebo přeměněny na méně vstřebatelné formy.

Výhody 
Výhodou fytoremediace je šetrný přístup k prostředí, neboť se vyhýbá odstranění půdy a použití těžké techniky. Z tohoto pohledu je fytoremediace příznivě přijímána veřejným míněním. Fytoremediace je považována za velmi levný způsob odstranění znečištění a je estetická v krajině.

Nevýhody 
Úspěšnost výsledku ovlivňuje především velká řada biotických i abiotických faktorů. Nevýhodou je u některých metod uvolňování nebezpečných látek v toxické plynné formě do prostředí. Další nevýhodou je značná časová náročnost, což souvisí s i dalšími nevýhodami metody, jako je pomalý růst, malá velikost, málo informací o používaných rostlinách. V některých případech znečištění proniká do hloubek, kam již orgány rostlin nepronikají. K akumulaci znečišťujících látek dochází především v kořenech. S ohledem na charakter média je značné riziko vstupování znečišťujících substancí do potravního řetězce.

Literatura 
 Soudek, Petr; Podlipná, Radka; Petrová, Šárka; Landa, Přemysl; Vaněk, Tomáš (2017): Fytoremediace a možnosti její aplikace
 Vaněk, T., Soudek, P., Tykva, R., Kališová, I.: Možnosti využití fytoremediace pro odstranění kontaminace způsobené toxickými kovy a radionuklidy
 Strukturální charakteristiky rostlin pod vlivem těžkých kovů Marie Otradovcová, 2010

Externí odkazy 
 

Bioremediace
Rostlinné biotechnologie
Fytostabilizační technologie

Fytostabilizace je termín označující proces při němž rostlina omezuje rozpustnost cizorodé látky v prostředí nebo ji jinak činí hůře přijatelnou. Znečištění se tak dále nepřenáší do potravního řetězce. 

Rostliny mohou stabilizovat kontaminanty ve svých orgánech pomocí například:
 redoxních přeměn ( např.redukce CrVI na CrIII),
 převedení kontaminantů do nerozpustné podoby (např. olovo ve vazbě s fosfátem),
 zabudování do rostlinných struktur.

Reference 

Bioremediace
Fytovolatilizace

Fytovolatilizace je název pro metodu využívající schopnost organismů poutat těkavé formy těžkých kovů v prostředí a prostřednictvím rostlin je uvolňovat do atmosféry. Jde o fytoremediační techniku. Rostliny, zřejmě pomocí dalších organismů mohou takto poutat arsen, rtuť nebo selen. Předpokládá se, že schopnost zachytávat těžké kovy mají houby nebo bakterie na kořenech rostlin.

Využití 
Je testováno využití živých organismů při odstranění nežádoucích příměsí v prostředí. Konkrétně jde například o zeminy kontaminované těžkými kovy. Zatím se projekt potýká s problémy ohledně zachytávání takto uvolněné příměsi v atmosféře, neboť se díky svým fyzikálním vlastnostem rozptyluje do okolí ve formě par. 

Nejvíce je prostudováno a používáno poutání a odstranění selenu touto formou. 

Gen kódující reduktázu rtuti se podařilo vnést do genomu rostliny huseníček Thalův Arabidopsis thaliana a  liliovník tulipánokvětý Lyriodedron tulipifera. Expresí tohoto genu se zvýšila odolnost rostlin vůči koncentraci Hg2+ iontů v jejich tkáních a současně se podařilo převést větší část rtuti ve formě Hg0 do ovzduší. 

Vedle výběru rostlin a klasických šlechtitelských metod jsou genové manipulace technikou, která může výrazně přispět k lepšímu využití rostlin pro fytoremediační účely.

Výhody 
Při fytovolatilizaci není třeba rostlinný materiál sklízet a dále zpracovávat.

Rizika 
Dochází k uvolňování toxických látek (například rtuť) do ovzduší. V případě použití tohoto způsobu musí být realizováno opatření, které by zamezilo nekontrolovanému rozptylu plynných zplodin.

Literatura
 Vaněk,T., Soudek,P., Tykva,R., Kališová,I.: Možnosti využití fytoremediace pro odstranění kontaminace způsobené toxickými kovy a radionuklidy
 Bioremediační technologie pro odstranění toxických látek z vodného prostředí, Radka Jandeková, Brno 2006

Reference 

Bioremediace
Společenství nezávislých států

Společenství nezávislých států (SNS;  – Sodružestvo nězavisimych gosudarstv – СНГ) je regionální mezivládní organizace ve východní Evropě a Asii. Byla založena po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 a zahrnuje 9 z jeho 15 bývalých svazových republik. Sídlem organizace je Minsk.

Vznik 
SNS vzniklo na podzim 1991 jako volný svazek postsovětských států s nově získanou samostatností. Dne 8. prosince 1991 se uskutečnilo setkání ruských, ukrajinských a běloruských představitelů, kteří se Bělověžskou dohodou dohodli na vytvoření nové organizace otevřené všem postsovětským státům (za 18 dní se SSSR rozpadl). Dne 21. prosince 1991 se pak v Alma-Atě k zakládací smlouvě připojilo dalších osm států. Pobaltské státy (Estonsko, Lotyšsko, Litva) se odmítly stát součástí SNS, jelikož považovaly své předešlé členství v Sovětském svazu za vnucené a protiprávní. Gruzie zprvu taktéž stála mimo SNS, vstoupila až v roce 1993 pod vlivem Ruské federace.

Členství 
SNS zahrnuje Arménii, Ázerbájdžán, Bělorusko, Kazachstán, Kyrgyzstán, Moldavsko, Rusko, Tádžikistán a Uzbekistán.

Ukrajina se podílela na vzniku SNS, ale přístupovou smlouvu nikdy neratifikovala. V roce 2014 v souvislosti s anexí Krymu Ruskem oznámila odchod z tohoto společenství, k němuž došlo v roce 2018.

Rovněž Turkmenistán nikdy neratifikoval přístupovou dohodu a od roku 2005 je pouze přidruženým členem.

K 18. srpnu 2009 ukončila Gruzie své členství v SNS v důsledku ozbrojeného konfliktu s Ruskem v předchozím roce.

Pozorovatelskými státy v SNS jsou Afghánistán a Mongolsko.

Činnost 
Organizace nemá mnoho nadstátních pravomocí, její význam je tak spíše symbolický ve smyslu návaznosti na Sovětský svaz. Působnost SNS se omezuje víceméně na koordinaci společných obchodních, finančních, legislativních a bezpečnostních otázek.

Nejvýznamnější dohodou uskutečněnou v rámci SNS je vytvoření společné zóny volného obchodu SNS založené dohodou z roku 2011. Z prostředí SNS vzešly tři jiné organizace, a sice Organizace Smlouvy o kolektivní bezpečnosti, Eurasijský ekonomický svaz a Svaz Ruska a Běloruska.

Při olympijských hrách v roce 1992 v Albertville a Barceloně vystoupili sportovci členských zemí SNS poprvé a naposled ve společných barvách v rámci jednoho týmu.

Odkazy

Reference

Související články 
 Postsovětské republiky
 Svaz Ruska a Běloruska

Externí odkazy 
 
 Výkonný výbor SNS  
 Komora pro hospodářské styky se SNS

 
Zánik Sovětského svazu
Organizace založené roku 1991
Mezivládní organizace
Organizace v Bělorusku
Minsk
Postsovětské státy
SNS

Zkratka SNS může mít následující významy:

 Společenství nezávislých států – organizace zahrnující 9 z 15 bývalých svazových republik Sovětského svazu
 Slovenská národná strana – slovenská politická strana
 Slovenská národná strana (historická) – slovenská politická strana v letech 1871-1938
 Srbská národní strana – srbská politická strana v letech 1998-2009
 Srbská pokroková strana (Srpska napredna stranka) – srbská politická strana
 Slovinská národní strana – slovinská parlamentní politická strana
 SnS – sulfid cínatý – chemická sloučenina.
 sympatický nervový systém

Externí odkazy