Rámcová úmluva OSN o změně klimatu

Rámcová úmluva OSN o změně klimatu (anglicky United Nations Framework Convention on Climate Change, zkráceně UNFCCC) je mnohostranná úmluva o ochraně klimatického systému Země a omezení globálního oteplování. Byla podepsána v červnu 1992 na Konferenci OSN o životním prostředí a rozvoji v Rio de Janeiru. Do konce roku 2015 ji ratifikovalo celkem 197 stran (196 států, kam spadají všechny členské státy OSN, Niue, Stát Palestina, Cookovy ostrovy, a EU jako celek zvlášť).

Vznik Rámcové úmluvy 
Změna klimatu, na níž se podílejí i antropogenní emise skleníkových plynů, se objevila nejprve jako téma vědecké diskuse na první Světové klimatické konferenci (Ženeva 1979), kterou sponzorovala Světová meteorologická organizace a která vyzvala průmyslově vyspělé země, aby do roku 2005 snížily své emise oxidu uhličitého vztažené k roku 1988 o 20 %.

V roce 1989 se změna klimatu stala tématem Valného shromáždění OSN, které na svém 45. zasedání rozhodlo o jeho zařazení na pořad Konference OSN o životním prostředí a rozvoji (označované také jako Summit Země) v Rio de Janeiru v roce 1992. V únoru 1991 zahájil činnost Mezivládní vyjednávací výbor, který měl do začátku Summitu Země sestavit návrh mezinárodní úmluvy. Vyjednávání výboru se účastnilo kolem 150 států.

Proces vyjednávání textu Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu byl velmi komplikovaný. Nejprve bylo nutno rozhodnout, zda její text bude obsahovat stanovené cíle a závazky stran Úmluvy (emisní limity a časové termíny) a nebo jen základní principy a obecně formulované závazky. Druhá, realističtější varianta posléze získala podporu většiny delegací a proto se jedná o „rámcovou úmluvu“, která může být opatřena dodatky a protokoly. Konečného textu úmluvy bylo dosaženo 9. května 1992, tj. necelý měsíc před Summitem Země.

Podpis Rámcové úmluvy

Konference OSN o životním prostředí v Rio de Janeiru, Brazílie 
Konference OSN o životním prostředí, zvaná také Summit Země, se konala 3. – 14. června 1992 a v průběhu jejího konání byly přijaty tři hlavní dohody usilující o změnu tradičního přístupu k rozvoji. Byly to Agenda 21, Deklarace Konference OSN o životním prostředí a rozvoji a Zásady obhospodařování lesů.

K nim navíc byly připraveny i dvě právně závazné úmluvy mající za cíl zastavení úbytku biodiverzity živočišných druhů a předejití globální klimatické změně. Jednalo se o Úmluvu o biologické rozmanitosti a právě o Rámcovou úmluvu OSN o změně klimatu.

Rámcová úmluva OSN o změně klimatu byla podepsána hned druhý den Summitu Země a to 4. června 1992. V platnost poté vstoupila 21. března 1994. Do konce roku 2015 se k Úmluvě připojil prakticky celý svět. Úmluvu ratifikovalo 196 zemí a EU, ty jsou poté nazývány jako smluvní strany.

K těmto dvěma Úmluvám přibyla v roce 1994 třetí Úmluva a to a Úmluva OSN o boji proti desertifikaci. Rámcová úmluva OSN o změně klimatu je tedy pouze jednou ze tří „Úmluv z Ria”, které byly přijaty během a na základě Summitu Země. Do těchto tří přirozeně propojených úmluv byla také zahrnuta již dříve podepsaná Ramsarská úmluva o mokřadech.

Cíl a principy úmluvy 

Cílem úmluvy je, podle článku 2, "...stabilizovat atmosférické koncentrace skleníkových plynů na takové hladině, která předejde nebezpečnému antropogennímu narušení klimatického systému". Taková hladina by měla být dosažena v čase dostatečném k zajištění:

 přirozené adaptace ekosystémů na změnu klimatu;
 stálé produkce potravin;
 ekonomického rozvoje trvalého charakteru.

Základní principy úmluvy 

Základní principy, na kterých je úmluva postavena, jsou proto následující:

 Princip předběžné opatrnosti (který má kořeny ve 30. letech 20. století v Německu – Vorsorgeprinzip), tedy vědomí, že s preventivní akcí nelze čekat až na výsledek definitivní vědecké analýzy rizik.
 Princip mezigenerační odpovědnosti (základní podmínka tzv. trvale udržitelného rozvoje), který stanoví, že současný ekonomický rozvoj může probíhat jen za okolností, které neohrozí potřeby příštích generací.
 Princip společné, avšak diferencované odpovědnosti, který v případě Rámcové úmluvy říká, že „rozvinuté země“ nesou hlavní odpovědnost za rostoucí koncentrace skleníkových plynů v atmosféře.

Závazky stran úmluvy 

Dle čl. 4 Úmluvy jsou závazky všech stran Úmluvy formulovány obecně, přičemž se berou v úvahu „národní a regionální podmínky“. Strany Úmluvy se zavazují podle čl. 4.1.(a) až 4.1.(e):

 inventarizovat své emise skleníkových plynů;
 sestavit a realizovat národní programy zaměřené na redukci emisí a posílení „propadů“ skleníkových plynů;
 podporovat rozvoj relevantních technologií;
 podporovat vědecký výzkum, veřejnou osvětu, výměnu informací;
 vzájemně komunikovat a spolupracovat.

Závazky zemí Dodatku I 

Úmluva je opatřena Dodatkem I, který zahrnuje průmyslově rozvinuté země a země s transformující se ekonomikou. Státy Dodatku I, mezi které patří i Česká republika, se především zavazují:

 Přijmout národní strategii a z ní vyplývající opatření, která omezí antropogenní emise skleníkových plynů a povedou k ochraně propadů a přirozených rezervoárů těchto plynů. Při tom by měl vzít v úvahu, že návrat k dřívějším hladinám antropogenních emisí dosažený koncem tohoto století přispěje k dosažení cíle Úmluvy.
 Šest měsíců po vstupu Úmluvy v platnost připravit Národní sdělení, které bude obsahovat zejména inventuru skleníkových plynů, předpokládané trendy a přijatá opatření (strategii).

Čl. 4.6. umožňuje zemím s transformující se ekonomikou, které jsou zahrnuty v Dodatku I, „jiný stupeň flexibility“, a to s ohledem na jejich historické hladiny emisí.

Závazky zemí Dodatku II 

Dodatek II tvoří země OECD bez Turecka a samotná EU. Tyto země mají podporovat rozvojové země.

Závazky zemí mimo Dodatek I 

Do této skupiny patří převážně země Afriky, Jižní a Střední Ameriky a velké části Asie (včetně vyspělých zemí jako je například Jižní Korea či Čína). Tyto země nemusejí snižovat emise, ale je požadováno, že je budou udávat. To však změnila Pařížská dohoda.

Další jednání v rámci Dohody

1. konference smluvních stran v Berlíně, Německo 
První konference smluvních stran Úmluvy (anglicky Conference of Parties, zkratka COP; jednotlivé konference se pak označovaly jako COP1, COP2 atd.) se konala 28. března – 7. dubna 1995 v Berlíně. Do té doby ratifikovalo Úmluvu 127 zemí, které se konference účastnily jako strany Úmluvy. Jak již bylo řečeno, Úmluva je rámcový dokument, který může být opatřen dalšími dokumenty (protokoly, dodatky apod.). To umožňuje, aby se agenda kolem Úmluvy rozvíjela, aniž by při vyjednávání dalších detailů byl otvírán základní text, který je výsledkem těžce dosaženého kompromisu. Příprava protokolů je tak nejschůdnější cestou k modifikaci Úmluvy, která umožňuje značnou flexibilitu vyjednávání.

Nejdůležitějším bodem programu berlínské konference bylo zkoumání adekvátnosti závazků. Podle čl. 4.2(d) úmluvy je první Konference stran úmluvy povinna takové zkoumání provést, aby bylo zřejmé, zda současné závazky dle čl. 4.2(a) a (b) odpovídají cíli Úmluvy (čl. 2). Již před Berlínskou konferencí byl předložen stranám Úmluvy návrh protokolu zpracovaný Asociací malých ostrovních států a dále dokument nazvaný „Elementy protokolu“, který připravilo Německo. V obou dokumentech je požadováno stanovení závazných emisních limitů a časových termínů.

Přijetí Berlínského mandátu 
Velkým úspěchem berlínské konference bylo přijetí takzvaného Berlínského mandátu (angl. Berlin Mandate). Berlínský mandát byl revizí stávající smlouvy Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu platné od 21. března 1994. Revize byla zaměřená na článek 4, konkrétně paragrafy 2(a) a 2(b) Rámcové úmluvy. Strany Rámcové úmluvy došly k závěru, že současné závazky nejsou adekvátní a že je třeba přijmout cíle jdoucí za rok 2000, a to včetně příslušných emisních limitů. Tyto nové ambicioznější cíle měly být obsaženy právě v revidovaných podparagrafech 2(a) a 2(b) článku 4. Toho mělo být dosaženo skrze přijetí protokolu nebo jiného zákonného instrumentu. Vycházeje z obtížnosti vyjednávání a z neschopnosti první Konference stran rozřešit v krátkém čase velké množství otázek, strany Úmluvy ustavily Ad hoc skupinu pro další vyjednávání berlínského mandátu (AGBM). Úkolem této skupiny bylo připravit pro konferenci v Kjótu text dokumentu, který by obsahoval závazné kroky ke snížení emisí a jejich časový rámec.

Přijetí Kjótského protokolu 
V průběhu let 1996–1997 však AGBM neučinila velký pokrok. Nejradikálnější návrh na 15% snížení emisí do roku 2010 předložila Evropská unie, přičemž snížení se vztahovalo k roku 1990. Návrhu oponovala nejen celá řada zemí OECD, ale i země Organizace zemí vyvážejících ropu. Ještě několik hodin před zakončením konference v Kjótu nebylo zřejmé, zda text protokolu přijatelný pro všech 160 zemí bude přijat.

Nakonec byl poslední den konference, 10. prosince 1997, přijat text protokolu, který umožňuje zemím Dodatku I (průmyslově rozvinuté země) jistou flexibilitu a jako první krok této skupině ukládá povinnost zredukovat své emise o 5,2 %.

15. konference smluvních stran v Kodani, Dánsko 

Ve dnech 7. až 18. prosince 2009 proběhla v dánské Kodani 15. konference smluvních stran Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu, na které měla být podepsán závazný mezinárodní dokument, který by nahradil Kjótský protokol po roce 2012. Byla však pouze vzata na vědomí nezávazná deklarace vyjadřují snahu bojovat se změnou klimatu a snížit emise skleníkových plynů. Právně závazný dokument by mohl být podepsán v roce 2010 na 16. konferenci smluvních stran v Mexiku.

16. konference smluvních stran v Cancúnu, Mexiko 

Na šestnácté konferenci pořádné na přelomu listopadu a prosince 2010 (29. 11. – 10. 12.) si odsouhlasily smluvní strany Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu tzv. Cancúnskou dohodu. Dohoda představuje soubor rozhodnutí, z nichž nejdůležitější součástí je nový “klimatický fond”, který by měl pomoci rozvojovým zemím adaptovat se na změny klimatu a investovat do bezuhlíkových technologií. Rozvinuté státy se zavázaly, že budou do fondu společně přispívat od roku 2010 cca 10 mld USD ročně s postupným nárůstem až na 100 mld USD ročně v roce 2020. Důležitý pokrok byl dosažen také v oblasti mechanismu na ochranu pralesů a v oblasti podpory transferu technologií. Nepodařilo se naopak nalézt dohodu přímo v oblasti snižování emisí. Další vyjednávání budou směřovat na konferenci příští rok v Jihoafrické republice. Dohodu ze všech zemí nepodpořila pouze Bolívie, informace o jejím nesouhlasu se stala součástí dokumentu.

17. konference smluvních stran v Durbanu, JAR 

Od 28. listopadu do 7. prosince 2011 se konala již sedmnáctá konference smluvních stran Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu. Hostící zemí byla tentokrát Jihoafrická republika. Po dvoudenním prodloužení trvání konference se nakonec podařilo dojednat druhé období platnosti Kjótského protokolu, konkrétní závazky pro snižování emisí skleníkových plynů však 35 signatářských zemí doplní teprve v květnu 2012. Do vyjednávání významně zasáhla Kanada, která oznámila, že odstupuje od svých závazků daných Kjótským protokolem z roku 1997. Delegáti 194 zemí se také shodli na harmonogramu přípravy nové globální klimatické dohody, která bude zahrnovat všechny významné znečišťovatele. Její podoba má být vyjednána do roku 2015 a platit by měla od roku 2020. Podpořeno bylo také fungování Zeleného klimatického fondu k financování klimatických opatření v rozvojových zemích, zdroje pro jeho financování však zůstaly otevřené.
Příští konference smluvních stran se odehraje v Kataru ve spolupráci s Jižní Koreou.

18. konference smluvních stran v Dauhá, Katar 

Osmnáctou konferenci smluvních stran Úmluvy hostil ve dnech 26.11. – 7.12.2012 Katar. Mezi hlavní výstupy konference patří:

1. Prodloužení platnosti Kjótského protokolu do roku 2020. K novým závazkům pro snižování emisí se zavázaly členské země EU, Austrálie, Bělorusko, Chorvatsko, Island, Kazachstán, Norsko, Švýcarsko a Ukrajina; není nicméně jisté, že všichni jmenovaní dodatek k Protokolu skutečně ratifikují. Během následujících osmi let mají tyto státy společně snížit emise o 18 % oproti úrovni v roce 1990, přičemž v roce 2014 má dojít k přehodnocení a eventuálnímu navýšení těchto cílů.

2. Byl schválen harmonogram práce na nové celosvětové klimatické dohodě, jejíž text má být schválen v roce 2015.

3. Bylo vybráno sídlo Zeleného Klimatického fondu, kterým bude jihokorejské město Songdo.

4. Německo, Spojené království, Francie, Dánsko, Švédsko a Evropská komise oznámily konkrétní výši finančních prostředků, které do roku 2015 vyčlení na mitigační a adaptační projekty v rozvojových zemích (celkem cca 6 mld USD).

19. a 20. konference smluvních stran 
19. konference smluvních stran se konala v listopadu 2013 v polské Varšavě, 20. konference se konala v prosinci 2014 v peruánské Limě.

21. konference smluvních stran v Paříži, Francie 

21. konference se uskutečnila mezi 30. listopadu až 15. prosince 2015 v Paříži, zúčastnily se jí zástupci 177 zemí. Mimo jiné projednávali a rozhodovali, jaká cesta by měla být zvolena pro vlády a pro jednotlivce na cestě ke snížení emisí uhlíku a dalších skleníkových plynů. Jednání vyústila v přijetí Pařížské dohody. Dohoda vstoupila v platnost 4. listopadu 2016.

22. konference smluvních stran v Marrákéši, Maroko 
22. konference smluvních stran se konal od 7. do 18. listopadu 2016 v marockém Marrákéši. Měla za úkol upřesnit podmínky a přemýšlet, jak zajistit plnění celosvětové Pařížské dohody, která byla podepsána v prosinci 2015.

Aktuální informace: ratifikace Pařížské dohody 

První zemí (stranou), která Pařížskou dohodu formálně ratifikovala byl ostrovní stát Fidži a to 17. února 2016. Fidži se ratifikací zavázalo k snížení emisí skleníkových plynů o 10 % do roku 2030, v případě zahraniční podpory však až o 30 %. Dále se zavázalo k tomu, že v roce 2030 bude 100 % spotřebované elektrické energie na Fidži z obnovitelných zdrojů.

25. konference smluvních stran v Madridu, 2019 

Konference, známá také jako COP25, se konala v Madridu ve Španělsku ve dnech 2. až 15. prosince 2019 a zahrnovala 25. konferenci smluvních stran Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu (UNFCCC), 15. zasedání smluvních stran Kjótského protokolu (CMP15) a druhé setkání stran Pařížské dohody (CMA2).

26. konference smluvních stran v Glasgow, 2020 (posunuta na 2021) 

Tato 26. konference, známá také jako COP26, se konala ve skotském Glasgow za předsednictví Velké Británie. Ač původně plánovaná na rok 2020, z důvodu pandemie covidu se konala 31. října až 12. listopadu 2021. Konference je 26. konferencí smluvních stran Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu (UNFCCC), 16. zasedáním smluvních stran Kjótského protokolu (CMP16) a třetím setkáním stran Pařížské dohody (CMA3). 

Na této konferenci strany plánovaly se poprvé od zasedání COP21 zavázat k ambicóznějším cílům. Strany jsou totiž vázány rozhodnutím Pařížské dohody iniciovat každých pět let proces, známý hovorově jako „utahovací mechanismus“.

Reference

Související články 

 Kjótský protokol
 Globální stmívání
 Mezivládní panel pro změnu klimatu

Externí odkazy 
 

 Sekretariát Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu (francouzsky, španělsky, anglicky)
 České národní centrum UNFCCC
 Český text Úmluvy

Mezinárodní ochrana přírody
Globální oteplování
Vzniklo 1992
Mezinárodní smlouvy o životním prostředí
Smlouvy Albánie
Smlouvy Argentiny
Smlouvy Austrálie
Smlouvy Rakouska
Smlouvy Ázerbájdžánu
Smlouvy Běloruska
Smlouvy Brazílie
Smlouvy Bulharska
Smlouvy Kanady
Smlouvy Chile
Smlouvy Chorvatska
Smlouvy Česka
Smlouvy Ekvádoru
Smlouvy Egypta
Smlouvy Finska
Smlouvy Francie
Smlouvy Německa
Smlouvy Maďarska
Smlouvy Íránu
Smlouvy Iráku
Smlouvy Izraele
Smlouvy Itálie
Smlouvy Japonska
Smlouvy Mexika
Smlouvy Mongolska
Smlouvy Nizozemska
Smlouvy Nového Zélandu
Smlouvy Norska
Smlouvy Peru
Smlouvy Polska
Smlouvy Portugalska
Smlouvy Rumunska
Smlouvy Ruska
Smlouvy Srbska
Smlouvy Slovenska
Smlouvy Jihoafrické republiky
Smlouvy Španělska
Smlouvy Švédska
Smlouvy Turecka
Smlouvy Ukrajiny
Smlouvy Spojeného království
Smlouvy USA
Smlouvy Uruguaye
Smlouvy uzavřené Evropskou unií
Smlouvy rozšířené na Gibraltar