Jakub Deml

Jakub Deml (20. srpna 1878 Tasov – 10. února 1961 Třebíč) byl moravský kněz, básník, spisovatel a nakladatel.

Čelil mnoha zákazům činnosti ze strany církve i státu a ve své době nebylo jeho dílo přijímáno vždy kladně, ale dnes jsou jeho díla považována za předchůdce moderních literárních směrů, zejména surrealismu (což je ovšem velmi nadnesené mínění, jelikož jediná spojitost Demlova díla s metodami surrealismu se zakládá na ovlivnění sny, nakolik je nám známo, s Freudovou psychologií Deml obeznámen nebyl). Po druhé světové válce čelil básník s německým původem obvinění z kolaborace, ale ta mu nebyla prokázána.

Život

Původ a mládí 
Narodil se 20. srpna 1878 jako první dítě chalupníka a kupce Jakuba Demla z jeho 2. manželství s Antonií Bělochovou. Měl pět sourozenců: Františku (1880–1952), Mathildu (1883–1883), Emilii (1884–1885), Mathildu (1886) a Ludvíka (1888). Měl ještě nevlastní sourozence z 1. manželství otce s Františkou Adamovou a z 3. manželství s Annou Palečkovou. Jeho dědeček, Jan Deml (zemřel ve věku 82 let 25. srpna 1887 v Tasově), byl původem Němec z Opatova, který odešel na Moravu, ze strachu ze své zlé sestry (chtěla ho potrestat za to, že rozbil džbán na mléko).

Když bylo Jakubu Demlovi jedenáct let, roku 1889, poslal ho otec na „wechsl“ do německé rodiny ve Wulzeshofenu u Laa v Rakousku. Naučil se tam německy a poněmčil se. Na začátku března 1890 se vrátil domů, protože matka ležela na smrtelné posteli. Jakub na ni ale mluvil jen německy, neboť se styděl za to, že je Čech. Matka zemřela, což ho prý vyléčilo z jeho nadšení pro němectví. Studoval na třebíčském gymnáziu, kde začal publikovat v školním časopise Sursum (výtisky tohoto časopisu jsou ovšem nezvěstné). V roce 1897 publikoval v ivančických Zájmech lidu. V roce 1899 pak v Novém životě, Dvacátém věku a Museu. Vstoupil do brněnského semináře (Deml často vzpomínal, že toto jeho rozhodnutí významně ovlivnil Březina) a roku 1902 byl vysvěcen na kněze.

Kněžství a raná tvorba 
Jako kněz začal Deml působit v Kučerově u Vyškova, v prostředí s převahou německého obyvatelstva (což byl hlavní důvod, proč Deml záhy požádal církevní nadřízené o přeložení). Na jeho tvorbu mělo velký vliv přátelství s Otokarem Březinou a letmé spojení s Katolickou modernou, s jejímiž představiteli se seznámil již v semináři. První knihu nazvanou Slovo k Otčenáši Františka Bílka věnoval Deml památce Františka Sušila. Knihu vydala revue Nový život roku 1904 a prolog doplnil právě Otokar Březina. Téhož roku byl umístěn jako kaplan do Babic, jeho nadřízeným knězem se tak stal Josef Ševčík (1857–1911), s nímž navázal velmi hluboké přátelství, jež přetrvalo i po Demlově dalším přeložení.

Od roku 1905 přestal přispívat do Nového života, obrátil se kriticky jak proti Katolické moderně, tak proti klerikalismu, což vzbudilo nelibost mnoha církevních představitelů. Začal vydávat souborné dílo svého přítele, grafika Františka Bílka, což ho značně finančně vyčerpalo. Mezi lety 1905 až 1911 redigoval Deml ve Staré Říši edici Studium. V roce 1906 se seznámil s Jaroslavem Durychem. Jeho spor s církevními autoritami se stupňoval kvůli pomalému zavádění Dekretu papeže Pia X. o každodenním svatém přijímání. Nakonec Deml požádal o dočasné zbavení kněžských povinností ze zdravotních důvodů, žádosti vyhověl biskup Pavel Huyn roku 1907 a Deml odešel z církevní správy.

Přetrvávající spory 
Po uvolnění z kněžských povinností žil Deml ve Staré Říši. V roce 1907 vydal soubor svých kázání Homilie, a básnickou prvotinu Notantur lumina. Bylo pro něj těžké získat povolení k vydávání svých knih a v roce 1908 se objevily spory s dosavadním přítelem Josefem Florianem, jež později vyvrcholily otevřeným nepřátelstvím a dokonce soudními tahanicemi o Demlovy rukopisy, které u Floriana po odstěhování ponechal. Deml dostal nakrátko místo a působil jako kaplan v Bystrci, od konzistoře dostal ale zákaz psaní a překládání. Kvůli přetrvávajícím sporům byla ale biskupem ustavena církevní vyšetřovací komise. Deml odjel do Vídně a po návratu byl zbaven kněžských pravomocí na dobu neurčitou a ocitl se tak bez finančních prostředků. Právo vykonávat kněžské funkce získal zpět v roce 1910.

Roku 1912 vydal několik svých knih i překladů. Přeložil Život svaté Dympny, Slavíka Svatého Bonaventury a pod pseudonymem Vojtěch Běloch vydal Život ctihodné Kateřiny Emmerichové. Seznámil se také s grafikem Josefem Váchalem, s jehož ilustracemi vydal Horu proroků, další překlad o viděních Anny Kateřiny Emmerichové. Váchal svými grafikami doprovodil i Demlův vrcholný text Hrad smrti. Vydal knihu deníkového charakteru Rosnička – žánr, jenž Rosničkou ve svém autonomním díle ustanovil, se pak promítá do desítek dalších jím publikovaných knih, nejvíce v cyklu Šlépejí. Z církevního nařízení se musel přestěhovat do Prahy. Tam ovšem navázal četné styky s místní literární a uměleckou komunitou. 

V roce 1913 vydal dílo Moji přátelé, v tom roce pobýval u rodiny Wiesenbergových. Žena továrníka Wiesenberga, Eliška Wiesenbergová (1869–1918), byla totiž Demlovou mecenáškou a později velmi blízkou přítelkyní. Pobyt ale skončil skandálem, Deml byl obviněn ze svůdnictví a cizoložství (jakkoliv o intimních stycích mezi ním a Eliškou Wiesenbergovou nic konkrétního není známo a žádné možné pikanterie nejsou doložitelné; Eliščina rodina spíše nelibě nesla důvěrnost přátelství mezí ní a Demlem, Demlův právník Alois Plichta ve svých pamětech rozhodně vyloučil, že by Deml s Wisenbergovou celibát porušoval) a jako důsledek mu bylo zakázáno vykonávat kněžské funkce jak v Praze, tak i v Brně. Publikuje další deníky (Pro budoucí poutníky a poutnice). Deml pokračoval ve vydávání překladů o životě světců, v roce 1916 pak vydal knihu básní v próze s názvem Miriam. V roce 1917 Deml začal vydávat cyklus Šlépěje. Celou válku autor strávil u sestry a švagra v Jinošově, kde s ním po nějakou dobu pobývala i Eliška Wiesenbergová, poté co se rodinný skandál mírně utišil.

První republika 
Deml vkládal velké naděje do republikánského zřízení, ale i přes odchod biskupa Huyna stále narážel na problémy s byrokracií. Bylo mu povoleno celebrovat, ale nesměl kázat ani zpovídat. Roku 1918 na brněnském vlakovém nádraží potkal Pavlu Kytlicovou, která se brzy stala jeho mecenáškou a po čase i hospodyní a vydavatelkou jeho knih. V roce 1920 s Kytlicovou odjel na Slovensko, kde se setkal s protičeským klerikalismem, a tak ještě téhož roku zamířil do Vrchlabí.

Z Vrchlabí se odstěhoval zpět do Prahy a roku 1922 postavil v rodném Tasově (v části zvané „Bosna“) dům, který pro něho navrhl architekt Bohuslav Fuchs, a žil v něm až do své smrti (dům později nechal přepsat na dominikánský řád, což mu zachránilo střechu nad hlavou v pozdějších letech, během nichž se Deml topil v dluzích). Mezi lety 1921 až 1928 byl členem Sokola a napsal několik děl na jeho oslavu, roku 1924 byl odsouzen pro urážku na cti za proslov proti Orlům. Když na něj bylo útočeno pro jeho kněžství, vystoupil na jeho obranu roku 1925 člen předsednictva ČOS a význačný průmyslník Antonín Formandl. Se Sokoly se později rozešel.

Když ve svých dílech kritizoval Masaryka, dostal se do konfliktu s prvorepublikovými úřady, výtisky Šlépějí XIII byly dokonce zabaveny. Demlovo stíhání nakonec zastavil sám Masaryk a Deml později prohlásil, že si Masaryka vážil, i když s ním v mnohém nesouhlasil. Leckteré jeho výroků o Masarykovi byly ovšem parafrází názorů Otokara Březiny. 

25. března 1929 zemřel Otokar Březina, o kterém Deml napsal Mé svědectví o Otokaru Březinovi. Toto dílo, bořící zidealizovaný obraz Březiny, se dočkalo tvrdé kritiky například od F. X. Šaldy, který o díle mimo jiné napsal: „Po knize Chalupného působí kniha Demlova, jako by ses propad z prvního patra do smrdutého sklepa.“ Kniha měla mnoho odpůrců a uškodila Demlově pověsti, autenticitu obrazu o Březinovi ale potvrdil Karel Čapek, byť ve své obhajobě Demla zdůrazňoval, že mnohé měl v knize zamlčet.

29. ledna 1932 zemřela Demlova mecenáška, dobrá přítelkyně a vydavatelka Pavla Kytlicová, pohřbena byla v Tasově (po Demlově smrti byl do téhož hrobu pochován i on). Deml jí následně věnoval několik děl a literárně zpracoval rovněž její smrt (na základě svých záznamů, v nichž popisoval, kdy byl Pavle Kytlicové podán jaký lék, kolikrát byl u ní lékař apod.). Podporu se snažil hledat u hraběcí rodiny Sweerts-Šporků v Kuksu. V letech 1932–1933 se zamiloval do rozvedené dědičky panství, Kateřiny Sweerts-Šporkové (1895), jejíž pravicové smýšlení sdílel. Inspirovala mimo jiné jeho román Zapomenuté světlo (1934). Kateřina Demlovu přízeň nikdy neopětovala v míře, jak by si kněz přál, roku 1938 vstoupila do Sudetoněmecké strany a 30. dubna 1945 spáchala sebevraždu a její matka byla vysídlena. Text byl i přes cenzuru terčem kritiky a sklidil pobouřené reakce. Deml trpěl špatným zdravotním stavem tělesně i duševně. Souhra nepříznivých událostí se projevovala i v jeho díle z té doby. Roku 1935 si začal dopisovat se studentkou Marií Rosou Junovou, která se později stala vydavatelkou jeho děl až do listopadu 1949 a taktéž hospodyní, než se roku 1959, tři roky po svatbě s literárním kritikem Timotheem Vodičkou, odstěhovala s manželem do Olomouce.

Druhá světová válka a obvinění z kolaborace 
Během druhé světové války zemřel Josef Florian, se kterým měl Deml mnoho pří. V roce 1942 musel přestat vydávat. V roce 1945 byl Tasov obsazen nacisty, kteří pátrali po partyzánech. Nacisté vzali několik rukojmí, kteří měli být popraveni, pokud by se celá záležitost nevyřešila. Deml se nabídl jako náhrada za tyto rukojmí, ale před vypršením ultimáta byl Tasov osvobozen Sovětskou armádou. Rovněž se uvádí, že Deml žehnal tasovským dobrovolníkům, kteří jeli podpořit velkomeziříčské povstání před jejich odjezdem z Tasova.

Jen za druhé republiky směl napsat Jakub Deml: „Nikdo nemůže býti už svým zrozením tak opovržen jako Žid… Odhalují si svou špínu a tulí se k sobě, podobni Kainu nemohou se přítulně blížiti ke stanům lidským… Spoléhám na naše Němce, dokud jim bude záležet na pořádku a klidu, jinak se naše republika neudrží. Slované si nedovedou vládnout.“

Během okupace se hlásil k nacisty propagovanému antisemitismu, např.: když ale napsal do Šlépějí XXV roku 1940 věty jako „Kdykoli si vzpomenu na tento výrok Otokara Březiny, vždycky mám dojem, jako by říšský kancléř Adolf Hitler byl tyto věty Březinovy poslouchal a podle nich své jednání vůči Židům, smrtelné chorobě národa německého a každého jiného, byl zařídil“ či „Řekne-li Vám někdo, že Žid je také člověk, hned mu vyrazte čtyři zuby“.

Demlův antisemitismus je ovšem poměrně komplikované téma. Rozhodně nemůžeme říci, že v období konce 30. let a roků protektorátních Deml naskakoval na vlnu všeobecného antisemitismu, který ve veřejném prostoru bujel. Demlovy antisemitistické vášně navíc vždy reflektovaly pouze antijudaistické tendence, o opovrhování jinými rasami, než byli Židé, či lidmi různé barvy pleti v souvislosti s Demlem také nemůžeme hovořit. Autorovy antisemitské výroky v jeho publikacích atd. jen těžko můžeme řadit do diskurzů politických či ideologických, jelikož tak míněny nebyly, byť v periodickém tisku druhorepublikovém i protektorátním se v těchto kontextech objevovaly (tomu se nedalo vyhnout). Řada antisemitských výroků a figur se v Demlových textech objevuje nejčastěji kolem roku 1940, avšak je nutné je chápat jako osobní výpovědi, často utvářené biografizujícími příběhy, skrze něž své názory Deml zprostředkovával nejčastěji. Zároveň celou záležitost zamotává i fakt, že v průběhu svého života se Deml přátelil s několika židovskými intelektuály (byť mnohdy tato přátelství končila předčasně a trpce, to je však v Demlově biografii evergreen). 

Po roce 1945 byl obviňován z kolaborace s nacisty. V letech 1946–1947 bylo proti němu vedeno řízení podle tzv. malého dekretu u Okresního národního výboru ve Velkém Meziříčí, které skončilo zastavením. Řízení byla vedena pro členství a vystupování v protektorátní kulturní organizaci (Veřejná osvětová služba), nikoli za antisemitské výroky, jak se často tvrdí. V roce 1948 na základě téhož spisu byl případ obnoven v řízení podle tzv. velkého dekretu před Mimořádným lidovým soudem v Jihlavě. Při hlavním líčení na Demlovu obranu také vystoupil básník (a Demlův obdivovatel a přítel) Vítězslav Nezval, komunista a tehdy význačný státní úředník. Přes kolující různé domněnky o výsledku soudu, např. o podmíněném odsouzení, byl rozsudek osvobozující. Pravda ovšem byla, že původně plánovaný rozsudek osvobozující být neměl a Nezvalova intervence mu byla některými komunistickými funkcionáři vyčítána. Demlův několikaletý právník a přítel Alois Plichta byl po Demlově "neplánovaném" osvobození "potrestán" podřadnými a špatně placenými právnickými pozicemi.  

Prostřednictvím Nezvala mu byl v roce 1949 nabídnut důchod, který ale odmítl, stejně tak jako vydání Mých přátel v roce 1957. Za komunismu již žádné jeho dílo veřejně nevyšlo, tasovské nakladatelství Marie Rosy Junové zaniklo v listopadu 1949 státním zákazem soukromých vydavatelství.

Stáří a smrt 

V padesátých letech bylo Demlovi znemožněno vydávat. Jeho dílo z té doby má formu rukopisů nebo dopisů. Demlova vydavatelka a ošetřovatelka Marie Rosa Junová se v roce 1956 vdala, jejím manželem se stal Timotheus Vodička, který dělal Demlova redaktora. Vodička také chystal nová vydání některých starších Demlových prací. Nicméně do Demlových textů razantně zasahoval a v podstatě je cenzuroval. Manželé Vodičkovi opustili Tasov v roce 1959, s Demlem se rozešli ve zlém.

V lednu 1961 byl Jakub Deml hospitalizován v třebíčské nemocnici, po krátkém propuštění ale musel být hospitalizován znovu 7. února. Zemřel v třebíčské nemocnici 10. února 1961.

Dílo 
Ve své době nebyl příliš ceněn, ale díky své tvorbě je považován za předchůdce moderních literárních směrů, někdy dokonce i surrealismu, v tomto případě jde ovšem o nedorozumění (viz výše). Mezi jeho velké obdivovatele patřil například Vítězslav Nezval.

Spisy 
 Slovo k Otčenáši Františka Bílka – kresbou doprovází František Bílek. Nový Jičín: Nový život, 1904
 Jakuba Demla Homilie – Třešť: vlastním nákladem, 1907
 Notantur Lumina – básnická sbírka ovlivněná O. Březinou. Stará Říše: v. n. 1907 — ve 2. vydání vyšla pod názvem První světla
 Domů: deník – Ex libris, frontispice, kreslil Josef Marek. Vinohrady: v. n. 1912
 Hrad smrti: básnická próza, popisuje zde pocity úzkosti a ohrožení smrtí – barevnými dřevoryty ji vyzdobil Josef Váchal. Praha: v. n., 1912
 Rosnička – bibliofilie. Šebkovice: v. n., 1912
 V Zabajkalí: ze zápisků neznámého – Šebkovice: v. n., 1912
 Moji přátelé: lyrická básnická sbírka (v próze), oslovuje zde květiny, nahlíží na ně jako na osoby – Vinohrady: v. n., 1913 — hmatové písmo. Praha: KTN, 2003
 Pro budoucí poutníky a poutnice – Žižkov: v. n., 1913
 Tanec smrti – popisuje zde pocity úzkosti a ohrožení smrtí. Tasov: v. n., 1914
 Šílená – Praha: Ženský svět 1915
 Miriam: milostná poezie v próze – litograficky přepsal a kresbami doprovodil František Kobliha, tiskl Melantrich. Jinošov: v. n., 1916
 Šlépěje – cyklus mnoha sborníčků (26), ve kterých vydal většinu své prózy. Obsahují především autorovy deníky (vzorem mu je francouzský básník Léon Bloy), polemiky, aforismy, úvahy, … Jinošov: v. n., 1917–1947
 Věštec – Jinošov: v. n., 1917
 Kořeny naší řeči – nepublikovaný text z pozůstalosti. 1920
 Praktická ministrance to jest správné odpovědi ministrantů při mši svaté – Třebíč: v. n.,
 Jsem na Slovensku – Topolčanky: v. n., 1920
 Nůše pohádek – napsali Božena Benešová, Helena Čapková, Jakub Deml, Jaroslav Durych, Viktor Kamil Jeřábek, Béňa Klička, Jan Klokoč, Pavla Křičková, Karel Mašek, Marie Pujmanová, Karel Scheinpflug, Fráňa Šrámek; kreslili Josef Hlaváček, Zdeněk Kratochvíl, Alois Moravec, Vlastimil Rada, V. Sedláček, Slavoboj Tusar; uspořádal Karel Čapek. Praha: Pražská akciová tiskárna, 1920?
 Jakuba Demla Sokolská čítanka – kresba na obálce od Františka Bílka; dřevoryty od Václava Živce. Tasov: Pavla Kytlicová, 1923
 Česno – Tasov: Pavla Kytlicová, 1923
 Sestrám – dřevoryty a kresby od Františka Bílka. Tasov: Pavla Kytlicová, 1924
 Hlas mluví k slovu – Tasov: Pavla Kytlicová, 1926
 Do lepších dob – Tasov: Pavla Kytlicová, 1927
 Z mého okovu – Tasov: Pavla Kytlicová, 1927
 Dílo Felixe Jeneweina – Praha: Umělecká Beseda, 1928
 Můj očistec – Samotišky: Otto František Babler, 1929
 Ke dni Zvěstování [25. března 1929]: in memoriam Otokara Březiny – Tasov: v. n., 1929
 Aby se něco nezamluvilo... – Jaroslav Durych k šedesátiletí Otokara Březiny; Jakub Deml o básníku víry. Třebíč: František J. Trnka, 1929
 Kronika městečka Tasova – 1929
 Mé svědectví o Otokaru Březinovi – Praha: Rudolf Škeřík, 1931
 Sen o Otokaru Březinovi – Tasov: v. n., 1932
 Smrt Pavly Kytlicové – Brno: v. n., 1932
 Katolický sen – Tasov: v. n., 1932
 Jak jsme se potkali – Tasov: v. n., 1933
 Památný den v Kuksu – Tasov: v. n., 1933
 Štědrý den – kresby od Jana Konůpka – Tasov: v. n., 1934
 Zapomenuté světlo – Tasov: v. n., 1934
 Chvíle soumraku – Tasov: v. n., 1934
 Jan Konůpek – Praha: Bujárek-Duchan, 1934
 Solitudo – německy. Tasov: v. n., 1934
 Píseň vojína šílence – německy. Tasov: v. n., 1935 — z němčiny přeložil Ladislav Dvořák; ilustroval Emanuel Ranný. Praha: Emanuel Ranný, 1996
 Princezna – kresbami vyzdobil Jan Konůpek. Tasov: v. n., 1935
 Cesta k jihu – Tasov: v. n., 1935
 Jugo – Tasov: v. n., 1935
 Matylka – Tasov: v. n., 1936
 Pohádka: tři básně veršem – Tasov: Marie Rosa Junová, 1936
 Rodný kraj – Tasov: v. n., 1936
 Umění: přednáška – 1937
 Není dálky – Tasov: Marie Rosa Junová, 1937
 Vražda – Tasov: Marie Rosa Junová, 1937
 Kniha Judith – Tasov: Marie Rosa Junová, 1938
 Ptačí budky – Tasov: Marie Rosa Junová, 1938
 Pupava – upravil a vyzdobil Josef Kapinus. Tasov: Marie Rosa Junová, 1938
 Verše české 1907–1938, poctěno státní cenou – 1938
 Oltář v poli – 1939
 Mohyla; Pozdrav z Tasova; Tepna – Praha: Vyšehrad, 1941
 Jméno Ježíš – Tasov: Marie Rosa Junová, 1942
 K narození Panny Marie – Olomouc: Krystal, 1942
 Svatý Josef – Olomouc: v. n., 1942
 Prosíme o zbožnou vzpomínku na paní Pavlu Kytlicovou, která blaženě zesnula 29. ledna 1932 v Tasově – Tasov: Marie Rosa Junová, 1946
 Kterak se Otokar Březina "dištancoval" od Jakuba Demla: výňatek z dopisu Jakuba Demla – Tasov: Marie Rosa Junová, 1946
 Cestou do Betléma – 1955.
 Triptych – Tasov: v. n., 1960
 Jakub Deml Xaveru Dvořákovi: dopis – původní grafikou vyzdobil Jaroslav Vodrážka. Alois Chvála, 1964
 Ledové květy: v Tasově 8. prosince 1959 Jakub Deml; lina Jaroslava Vodrážky; upravil, vysázel a vytiskl Alois Chvála. Praha: Alois Chvála, 1966
 Tasov – vybral a uspořádal Miloš Dvořák; doslov a ediční a bibliografické poznámky napsal Vladimír Binar. Praha: Vyšehrad, 1970
 Bratr Antonín: rukopis – s dřevorytem Pavla Herynka. Hodolany: E. Zach a P. Mikeš, 1972
 Miloš – Mirošov: 1973
 Jediná naděje: rukopis – 1979
 Modlitba mariánského roku: rukopis –1981
 Tajemná loď – semizdat. Praha: Vladimír Binar a Bedřich Fučík, 1983
 Pout na Svatou Horu – Brno: Petrov, 1991
 Podzimní sen – popisuje Demlův sen, ve kterém navštívil internační tábor pro kněze; text z r. 1951; úvod Jan Žáček. Vranov: Votobia, 1992
 Haluciňák: záznamy v zápisníku z let 1948–1960 – Brno: Vetus Via, 1997
 Píšu to při světle nočním: výbor z korespondence z let 1940–1961 – Praha: Torst, 1998
 Poslední verše – z pozůstalosti sestavil Jiří Kuběna; závěrem otištěn text Miloše Dvořáka Smrt Jakuba Demla. Brno: Vetus VIa, 1998
 Zakázané světlo: výbor z korespondence z let 1930–1939 – vybral, uspořádal a doprovodné texty napsal Jiří Olič. Praha: Paseka, 1999
 Milý pane Josefe B. – text připravili Jiří Hrabal, Mojmír Trávníček; úvodní slovo Helena Gajdušková, M. Trávníček; ediční poznámky M. Trávníček. Vsetín: Masarykova veřejná knihovna, 2000
 Kající modlitba Jakuba Demla z roku 1938 – linoryty Zdirad Čech. Rájec-Jestřebí: Jan Juránek, 2000
 Nebe se jiskří mlékem: výbor z próz a publicistiky z let 1920–1929 – uspořádal, k vydání připravil a doslov napsal Jiří Olič. Praha: Paseka, 2001
 Betlémský poutník – připravil a úvodní slovo napsal Mojmír Trávníček. Svitavy: Trinitas, 2004
 Milý a dobrý hochu – Milovaný, důstojný pane!: vzájemná korespondence Jakuba Demla a Josefa Váchala – editor Marcela Mrázová. Praha: Trigon, 2005
 Carissime, kde se touláte?: dopisy Jakuba Demla příteli Josefu Ševčíkovi do Babic – k vydání připravily, doprovodné texty, vysvětlivky a ediční poznámky napsaly Šárka Kořínková a Iva Mrázková. Praha: Dauphin, 2010
 I tento list považujte za neúplný: dopisy Jakuba Demla příteli Matěji Fenclovi – k vydání připravila, doprovodné texty, vysvětlivky a ediční poznámky napsala Šárka Kořínková. Praha: Dauphin, 2011
 Číslo jednací: láska: vzájemná korespondence Jakuba Demla a Františka Bílka. Kniha I, 1901–1906 – k vydání připravila, doprovodné texty a vysvětlivky napsala a cizojazyčné pasáže přeložila Iva Mrázková; kresby František Bílek a Jakub Deml. Praha: Dauphin, 2012
 Příteli Evermodu Balcárkovi místo čestného diplomu: vzájemná korespondence Jakuba Demla a Evermoda Vladimíra Balcárka: 1905-1959 – k vydání připravila a doprovodné texty napsala Lenka Žehrová ... et al. Praha: Dauphin, 2013
 Sedm let jsem u vás sloužil: vzpomínky na Josefa Floriana – k vydání připravily Daniela Iwashita a Petra Klimešová: Praha: Dauphin, 2015
 Poznávám krásu Vašich krajin: vzájemná korespondence Jakuba Demla a Otokara Březiny. Kniha II, Dedikace, deník, komentáře. Praha: Ústav pro českou literaturu AV ČR, 2018

Překlady 
 Ustanovení která vyšla od apoštola svatého stolce Petrova Kristovu stádci k povzbuzení, by často a denně přijímalo Nejsvětější svátost oltářní – spolu s Antonínem Střížem. Stará Říše: v. n., 1905
 Dekret Apoštolské stolice římské o častém a denním Svatém přijímání – Tasov: v. n., 1905
 Cestyvěz nebo Vidění a zjevení: kniha 1 – svatá Hildegarda Bingenská. Praha: Hugo Kosterka, 1911
 Slavík svatého Bonaventury – Šebkovice: v. n., 1912 — s dřevoryty F. Bílka: Jinošov: v. n., 1916
 Hora prorokův – z vidění ctihodné Anny Kateřiny Emmerichové; dřevoryty Josef Váchal. Praha: v. n., 1912
 Život svaté Dympny, panny a mučednice – Pedro de Rivadeneira. Praha: v. n., 1912
 Život Ruysbroecka Podivuhodného – od Vavřince Suria; upravil a původními dřevoryty vyzdobil Slavoboj Tusar. Tasov: v. n., 1915
 O divadlech – Svatý Cyprian. Tasov: Pavla Kytlicová, 1927
 Audiatur et altera pars – Rainer Maria Rilke. 1928
 List sv. Vincence Ferrerského Benediktu XIII. o konci světa a o příchodu Antikrista – upravil Otto F. Babler. Tasov: Pavla Kytlicová, 1928
 Vzpomínka na Otokara Březinu – Rudolf Pannwitz. Tasov: Marie Rosa Junová, 1936
 Kniha Tobit – přeložil Josef Heger; výklad knihy Ct. Anny K. Emmerichové přeložil Matěj Fencl; Slovo sv. Bonaventury přeložil Jakub Deml, kresby Jan Konůpek. Tasov: Marie Rosa Junová, 1940
 O vystupování mysli k Bohu: po žebřících věcí stvořených – Robert Bellarmino. Brno: Brněnské tiskárny, 1948
 Hymnus na svatého Vojtěcha – přeložil ze staré latinské sekvence; text kaligrafoval Jiří Šindler. Brno: Vetus Via,

Jiné 
 Slovo o díle Františka Bílka: 5 reprodukcí Bílkových děl – strojopis
 Souborné práce Františka Bílka – Babice u Lesonic: v. n., 1905
 Studium: sborník – Babice: v. n., 1905–1907
 O dětech, o zvířátkách a o jiných věcech – Pavla Kytlicová. Šternberk: Jakub Deml, 1919
 Soubor knižních značek Antonína Slavíčka – [Antonín Slavíček – Míla Šílová – Vácslav Rudl – Jakub Deml – J. F. D. D. – Hana Malá – Jan Michna – Josef Hladký – Ludvík Vrána – Jan Knor] Praha: Československý spolek sběratelů a přátel ex libris, 1921
 Soubor prací Františka Bílka: 10. výstava K. V. U. Aleš Brno, únor–březen: výstavní pavilon na náměstí Žerotínově – Brno: K. V. U. Aleš, 1924
 Rodiče a děti – Pavla Kytlicová; předmluva Jakub Deml. Tasov: Pavla Kytlicová,
 Práce Františka Bílka – Babice: v. n., 1930?
 Proroctví Joelovo – Joel; podle Vulgáty pro tisk upravili Josef Heger, Jakub Deml. Tasov: Pavla Kytlicová, 1931
 Korouhve Františka Bílka v Babicích – Tasov: v. n., 1932
 Slovo k Hudbě pramenů – Tasov: v. n., 1932
 František Bílek v Mnichově – Tasov: v. n., 1932
 Listy Otokara Březiny Jakubu Demlovi – Tasov: Jakub Deml, 1932
 Místa a cesty Otokara Březiny – napsal prolog. Náměšť nad Oslavou: Ondřej Knoll, 1932
 Rozhovor duše s Bohem: kruh sonetů z knihy "Moudrost" – Paul Verlaine; přeložil Jozef Tkadlec. Tasov: Jakub Deml, 1932
 Život, jak já jej vidím: předneseno v čsl. rozhlase v Praze dne 2. září 1934 – Tasov: v. n., 1934
 Tasovské akvarely Marie Vořechové Vejvodové: Alšova síň Umělecké besedy, od 10. do 26. května 1935 – Jakub Deml, Alžběta Birnbaumová. Praha: Umělecká beseda, 1935
 Umění: touto přednáškou o umění ... dne 13. prosince 1936 v Moravských Budějovicích ... zahájil Jakub Deml vánoční výstavu výtvarníků západní Moravy ... – verše o Řeku Aucassinovi přeložil Hanuš Jelínek. Tasov: v. n., 1937
 Katalog výstavy malíře Aloise Schneiderky, sochaře Josefa Axmanna – Brno: Moravská unie, 1939
 Chvalořeči – Ondřej František de Waldt; napsal předmluvu; vybral Josef Vašica. Tasov: Maria Rosa Junová, 1940
 Zapomenuté světlo [videozáznam]: vášnivý vztah k lásce a životu – námět Jakub Deml; scénář Milena Jelínek; režie Vladimír Michálek. Praha: Česká televize: Bontonfilm, 1996

Odkazy

Reference

Literatura 
 Sborník k šedesátinám O. Březiny a padesátinám J. Demla – Praha: Vavřík a Chlanda, 1928
 Básník Otokar Březina a Jakub Deml – Jan Rambousek. Kežmarok: Jan Rambousek, 1931
 Znáte Jakuba Demla? – Jan Bartoš. Velké Meziříčí: Jan Mucha, 1932
 Pozdrav k sedmdesátinám Jakuba Demla: sborník – Praha: Vyšehrad, 1948
 In memoriam Jakuba Demla – napsal, vysázel a na ručním lisu v 50 výtiscích vytiskl Alois Chvála; dřevoryty a obálka J. Vodrážky. Praha: Alois Chvála, 1962
 Jakub Deml (1878-1961): literární pozůstalost: [soupis] – zpracoval Jan Wagner. Praha: Národní muzeum, 1963
 Zpráva o uspořádání díla Jakuba Demla – Bedřich Fučík, Vladimír Biner. Praha: v. n., 1981
 
 Čtrnáctero zastavení [Jakub Deml; Josef Florian; Otokar Březina; František Halas; Vladimír Holan; Vítězslav Holan; Jiří Kolář; František Tichý; Vladislav Vančura; Jan Zahradníček; Vilém Závada; Rudolf Černý; F. X. Šalda; Jan Čep] – Bedřich Fučík. Praha: Edice F. T., 1984
 
 Co v učebnici nebylo: dovětek k výkladu meziválečné české literatury pro studenty 3. ročníků středních škol – Milan Zeman. Praha: Fortuna, 1990
 Expresionisté: Richard Weiner, Jakub Deml, Ladislav Klíma, Podivný Hašek – Jindřich Chalupecký; k. vydání připravili Zina Trochová, Jaroslav Med a Jan Šulc. Praha: Torst, 1992
 Listy přátel. Jak chceme vydávat Jakuba Demla – [Miloš Stehlík: Jakub Deml neuměl psát čárky? – Pavel Krška: Má předvánoční vzpomínka na Jakuba Demla – Jiří Kuběna: Aby se toho vidělo – Jan Žáček: Z literární pozůstalosti Jakuba Demla]. Olomouc: Votobia, 1992
 Čtení o Jakubu Demlovi – Jiří Olič. Olomouc: Votobia, 1993
 Tajemství času: vzpomínky a dokumenty. Díl 1, O Jakubu Demlovi – Alois Plichta. Olomouc: Votobia, 1993
 Osobnost a dílo Jakuba Demla – Oskar Mainx. Ostrava: Atelier Milata, 1995
 Spisovatelé ve stínu: studie o české literatuře – Jaroslav Med. Praha: Zvon, 1995
 
 Hledání ráje: kapitola ze života Jakuba Demla – Josef Pěnčík; ilustroval Jan Krejčí. Třebíč: Arca JiMfa, 1996
 Demloviana – Jan Žáček. Olomouc: Votobia, 1997
 Tři studie o české literatuře: Jakub Deml, Josef Čapek, Vladimír Holan – Angelo Maria Ripellino; přeložili Vladimír Binar, Hana Maredová, Vladimír Mikeš. Praha: Společnost F. X. Šaldy, 1999
 
 
 
 
 Ryby katedrál: antologie české poesie XX. století v Čechách, na Moravě a ve Slezsku – edičně připravil a uspořádal Odillo Stradický ze Strdic. Brno: Petrov, 2001. 553 s. . s. 68–80
 
 VODIČKA Stanislav. Básník Jakub Deml v Tasově. Praha: Torst, 2001. .
 
 WÖLL, Alexander. Jakub Deml. Leben und Werk (1878–1961). Eine Studie zur mitteleuropäischen Literatur. Köln/Weimar/Wien: Böhlau, 2006 (německý s českými citáty) , 
 O Jakubu Demlovi – Miloš Dvořák; uspořádal Ladislav Soldán. Praha: Cherm, 2007
 Čin a slovo: kniha o Jakubu Demlovi – Vladimír Binar. Praha: Triáda, 2010

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura v letech 1900–1945

Externí odkazy 
 
 
 
 Deml.cz Literární stránka Jakuba Demla
 Obec Tasov: Významné osobnosti: Jakub Deml www.tasov-tr.cz
 Jakub Deml na stránkách Městské knihovny v Praze
 Jan Sedmidubský, Eduard Burget: Jakub Deml in Portréty, Český rozhlas 6, 20. leden 2008
 
 
 Jakub Deml ve Slovníku české literatury po roce 1945
 Jakub Deml na stránkách Centra dějin české teologie KTF UK 
 Jakub Deml  v Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století
 Jakub Deml – pořad "Nepohodlní" na ČT
 Studium. V Babicích: Jakub Deml, 1905–. Dostupné online. 
 Případ s Otokarem Březinou (reakce Karla Čapka na Demlovy výroky o Otokaru Březinovi, otištěná 4. ledna 1931)

Čeští spisovatelé 20. století
Čeští náboženští spisovatelé
Spisovatelé píšící česky
Spisovatelé píšící německy
Čeští básníci
Básníci tvořící česky
Básníci tvořící německy
Katoličtí autoři
Čeští římskokatoličtí duchovní
Čeští esejisté
Čeští publicisté
Čeští překladatelé
Čeští překladatelé z latiny
Čeští překladatelé z němčiny
Překladatelé do češtiny
Osobnosti Moravy
Absolventi Gymnázia Třebíč
Osobnosti z Tasova (okres Žďár nad Sázavou)
Narození v Tasově (okres Žďár nad Sázavou)
Narození 20. srpna
Narození v roce 1878
Úmrtí 10. února
Úmrtí v roce 1961
Pohřbení v Tasově (okres Žďár nad Sázavou)
Muži
Úmrtí v Třebíči
Osobnosti brněnské diecéze