València Club de Futbol

El València Club de Futbol és un club de futbol amb seu en València i l'entitat esportiva més important del País Valencià. Fou fundat el 1919 a València i juga a la Primera Divisió. El seu estadi és Mestalla, amb una capacitat de 55.000 espectadors.

Té 65.000 socis, i més de 700 penyes, la qual cosa el fa esdevenir el tercer club de l'Estat espanyol en nombre de socis i penyes. Tanmateix, el València CF és el tercer club de futbol en percentatge quant a simpatitzants a l'Estat espanyol (5,3%), únicament darrere de Reial Madrid (32,8%) i FC Barcelona (25,7%). En la classificació històrica de la LFP, el València CF ocupa el 4rt lloc. Així mateix, compta amb 6 títols de Lliga, 8 Copes, 1 Supercopa espanyola; i en l'àmbit europeu amb 6 títols, 1 Copa de la UEFA, 2 Copes de Fires, 1 Recopa d'Europa i 2 Supercopes d'Europa, així és el tercer club de la lliga espanyola amb major nombre de victòries i partits disputats en totes les competicions europees organitzades per la UEFA per darrere de Reial Madrid i FC Barcelona.

L'any 2005 va entrar al Top 20 dels clubs de futbol més rics del món, directament al 19é lloc, amb uns ingressos de 90,6 milions d'euros. El 2007 un nou estudi el situava el 18é amb una facturació de 107,6 milions d'euros. El 2014, després d'una crisi econòmica i social a dins del club, era el 23 club més ric d'Europa, el quart de la lliga espanyola per darrere del Reial Madrid, FC Barcelona i Atlètic de Madrid.

Història 

El València CF es va fundar el 1919, amb el nom de Valencia Foot-ball Club, i sota la batuta del seu primer president, Octavio Augusto Milego. El seu mandat representa la primera etapa com a club fins a final de 1922.

Per aquell temps el València era un club modest, però gràcies a l'esperit de la seua gent mantenia una enorme il·lusió per demostrar que arribaria a ésser un dels grans clubs de futbol.L'any 1928-1929 es va crear la Lliga Espanyola de Futbol. Aquesta, al seu torn, es va dividir en dues categories, la mínima i la màxima, primera divisió i segona divisió respectivament. El València CF va quedar enquadrat en la de menor prestigi en perdre el lloc davant el Racing de Santander, però la temporada 1931-1932 ascendiria a la divisió d'honor. En aquell temps, el president del València era Juan Giménez Cánovas.

El 1934 el València arribà a la final de Copa, però fou derrotat pel Reial Madrid a la final, que es va jugar el 6 de març a l'Estadi de Montjuïc de Barcelona. El resultat va ser d'1 a 2 favorable als castellans. El gol obtingut per Vilanova no va servir per a frenar els blancs, que van remuntar amb dos gols més tard.

Anys després, el 1941 i amb Lluís Casanova Giner com a president de l'entitat, el València obtenia el seu primer títol coper en guanyar el RCD Espanyol a Chamartín i amb el resultat de 3-1, gols de Mundo i Asensi. Els mítics Mundo, Asensi, Gorostiza i Amadeo es rescabalaven de la desfeta del 1934. Sens dubte, un dels presidents que més va influir en la bona ratxa del club va ser Lluís Casanova, qui va donar nom al mític i rescabalat estadi Lluís Casanova, que en l'actualitat es diu Camp de Mestalla.La Davantera elèctrica era el nom amb què es coneixia el conjunt de jugadors que van formar la davantera del València CF durant la major part dels anys 40. Estava formada per Epi (198 partits i 73 gols), Amadeo (217 partits i 74 gols), Mundo (208 partits i 191 gols), Asensi (308 partits i 33 gols) i Gorostiza (116 partits i 72 gols). Durant aquesta època el València CF va passar de ser un equip discret a un dels més temuts de la lliga. En aquesta dècada van guanyar tres títols de lliga (1941, 1943 i 1946), dos subcampionats (1948 i 1949), dos Copes del Rei (1941 i 1949) i tres subcampionats de copa (1944, 1945 i 1946).

Un dels títols més importants que figura en les vitrines del València va arribar l'any 1980. Es tracta de la Recopa d'Europa que va guanyar a l'estadi de Heysel a Brussel·les, el 14 de maig de 1980. Aquell partit disputadíssim que va enfrontar a València i l'Arsenal FC i que hagué de decidir-se en la tanda de penals, va tenir com a protagonista el porter Pereira, que va aturar el penal que donava el triomf al seu equip. Sota la batuta d'un pletòric Alfredo Di Stefano, el club valencianista escrivia una de les pàgines més brillants de la seua història.

Finalment, el València d'entre els anys 1998 i 2004 és recordat per fer tremolar Europa, ja que aquella generació de futbolistes, dirigits per Claudio Ranieri, Héctor Cúper i Rafa Benítez va realitzar grans actuacions a les competicions europees que li van valdre dos subcampionats de la Lliga de Campions en 2000 i 2001, una Copa de la UEFA en 2004 i una Supercopa d'Europa també en 2004. Així mateix, a nivell espanyol el València va guanyar la Copa del Rei el 1999, la Supercopa d'Espanya també el 1999, i dues lligues en 2002 i 2004.

Símbols

Uniforme 
Originàriament l'uniforme constava de samarreta blanca, pantaló negre i calces del mateix color. Tot i que més endavant el color de pantaló i calces ha estat, variablement, blanc o negre.

 Uniforme titular: Samarreta blanca amb detalls negres i taronges, pantaló negre, calces blanques.
 Uniforme alternatiu: Samarreta amb els colors de la senyera, pantaló blau i calces blaves i grogues.
 Tercer Uniforme: Samarreta taronja, pantaló taronja i calces taronja.

Patrocinadors i proveïdors d'equipació

Escut 
L'escut oficial del club està format per un ratpenat negre a la part superior posat sobre un escut acabat en punta arrodonida on es plasmen els colors de la senyera: una franja blava en horitzontal a la part superior amb el nom del club escrit en lletres blanques majúscules, i a baix nou franges verticals: cinc grogues i quatre vermelles, que representen la bandera de València i el País Valencià, amb una pilota marró clàssica de futbol al centre.

Cal assenyalar que oficialment l'escut ha presentat sempre la franja blava, tal com s'observa en la bandera del club de 1924. No obstant això, en no tenir aquesta significació que obté a partir de la transició es troben nombrosos exemples de l'escut amb franja blanca. Ho revelen així fotografies com la del jugador Arturo Montesinos, que il·lustra aquest mateix article, o les il·lustracions que il·lustren aquest mateix apartat.

L'elecció de la ratapinyada com a símbol es deu a la importància simbòlica d'aquest animal en la història de l'escut de la ciutat de València, que l'ha convertit en un dels principals símbols de la ciutat fruit de diverses llegendes, com el seu ajut o bon presagi en la conquesta de València el 1238 pel rei Jaume I, o com una variant del drac de la cimera del rei d'Aragó que va fer servir el rei Pere IV al segle XIV. El 2018 es va presentar un nou logotip que consta d'un ratpenat taronja sobre un fons negre. Per a la temporada de l'any del centenari (2018-19) es va fer servir una variació de l'escut antic en daurat i negre i amb les lletres CENTENARI a la part de dalt i 1919-2019 a la de baix. DC Comics ha presentat diverses demandes contra el club per la suposada confusió a què induirien els seus logotips amb el de Batman (personatge creat vint anys més tard que el València FC), les quals no han prosperat fins ara.

Himne 
L'himne del club fou encarregat al director de la Banda Municipal de València, Pablo Sánchez Torrella, qui el va compondre a la manera tradicional valenciana: en forma de pasdoble.

És un equip de primera
nostre València Club de Futbol
que lluita per a defendre
en totes bandes nostres colors.

En el Camp de l'Algirós
ja començàrem a demostrar
que era una bona manera
per a València representar.

Amunt València, Visca el València, és el millor
Amunt València, Visca el València del nostre cor.
Units com sempre els valencianistes et seguirem,
en cada estadi perquè triomfes t'animarem.

En la capital del Túria
és el València qui vist de blanc
i defén la camiseta
ple de coratge per a guanyar.

En Mestalla continuaren
sempre esforçant-se per a triomfar
i les glòries arribaren
i en competència continuaran.

Amunt València, Visca el València, és el millor
Amunt València, Visca el València, del nostre cor.
Units com sempre els valencianistes et seguirem,
en cada estadi perquè triomfes t'animarem.

Amunt València, Visca el València, el campió!

Estadis

Camp d'Algirós 

Els primers anys després de la seua fundació el 1919, el València FC va entrenar i va disputar els seus partits com a local en el desaparegut Camp d'Algirós. El camp es trobava en el camí d'Algirós, entre els actuals carrers de Finlàndia i del General Gil Dolz. Tenia una capacitat per a 5.000 espectadors i unes dimensions de 91 x 47 metres (orientació est-oest). Les condicions del terreny de joc eren molt modestes i no era de gespa sinó de terra. El propietari del recinte era Eugenio Miquel, el qual va llogar el camp als dirigents valencianistes per 100 pessetes al mes. El camp va ser inaugurat el 7 de desembre de 1919 amb un partit amistós entre el conjunt valencianista i el Castàlia de Castelló, amb un resultat d'empat sense gols. L'endemà, es van tornar a vore les cares els dos equips i aquesta vegada el València es va imposar per 1-0.

El camp es va quedar xicotet pel gran augment del nombre de socis. Per aquesta raó, el llavors president del club Ramon Leonarte i la junta directiva van buscar parcel·les en venda per a construir un nou camp per a l'equip. El gener de 1923, van decidir comprar 10.000 m² de terreny, situats 500 metres més al nord del Camp d'Algirós, per 316.439,20 pessetes (una quantitat considerable per a l'època) que es va finançar a força de crèdits. El projecte per al nou estadi va ser encarregat a l'arquitecte i soci del club Francisco Almenar Quinzá (qui anys més tard seria president de l'entitat) i les obres de construcció van ser adjudicades al també soci Ramon Ferrer Aguilar.

Mestalla 

Propietat del València CF, l'Estadi de Mestalla va ser inaugurat el 20 de maig de 1923. El seu nom es deu al fet que la séquia de Mestalla passava junt al camp. En aquells dies, el camp tenia unes dimensions de 100 x 59 metres i una capacitat de 17.000 espectadors. El dia de la inauguració es va celebrar un partit amistosa que va enfrontar al València amb el FC Levante. El resultat final va ser d'1-0 per al conjunt local amb gol marcat per "Montes" (Arturo Montesinos Cebrián).

Entre 1969 i 1994 es va denominar oficialment Estadi Luis Casanova, en honor de Luis Casanova Giner, un dels millors presidents de la història del club durant dues dècades (els 40 i els 50) en les quals es van conquistar tres títols de Lliga i tres Copes, a més de diversos subcampionats i promotor de la gran ampliació de l'estadi.

Des de 1994 l'estadi va recuperar el seu nom de Mestalla, i posseeix actualment una capacitat per a 49,500 espectadors des de la seua última ampliació el 1998, i unes dimensions de 105 x 70 metres. L'estadi està classificat entre els més intimidatoris i respectats d'Europa, juntament amb altres estadis com Anfield o l'Estadi Olímpic de Roma.

A l'octubre de 2013 es va inaugurar una nova imatge de l'estadi dirigida a augmentar els ingressos del club per màrqueting. Aquesta nova imatge incloïa pintar els seients en una combinació de colors taronja i blanc, mostrant en negre la silueta d'un gran rat penat. A més a l'estiu de 2014 es va pintar i va decorar tot l'exterior de l'estadi, alternant negre i taronja, així com fotografies de gran grandària d'antics jugadors del club i d'èxits esportius.

Ha acollit des dels seus primers anys un total de 31 partits internacionals de la Selecció espanyola de futbol (entre ells els de la fase final del Copa del Món de 1982), més 5 partits de la selecció Olímpica d'Espanya durant els Jocs Olímpics de 1992, i ha sigut seu de 10 finals de la Copa del Rei, l'última en 2014.

Nou Mestalla 

El club està en procés de construcció del nou estadi, el Nou Mestalla. El seu disseny avantguardista va ser presentat en públic el divendres 10 de novembre de 2006 i la seua ubicació final serà a l'avinguda de les Corts Valencianes, al barri de Benicalap de la ciutat de València. Per aquests nous terrenys adquirits discorre també la séquia de Mestalla, el cabal de la qual de les seues aigües servia per a moure els queixals del desaparegut "molí de la Marquesa", a Campanar.

La seua construcció es va iniciar l'1 d'agost de 2007 i estava prevista la seua finalització per a maig del 2009, amb una capacitat per a 75.000 espectadors. La construcció de l'estadi porta parada des del 25 de febrer de 2009 les obres es van aturar per falta de liquiditat al no haver-se pogut vendre el sòl de l'actual Mestalla per la crisi immobiliària que va baixar enormement el valor del sòl i pel gran endeutament del club després de la mala gestió de Juan Soler.

Al desembre de 2011 el club va anunciar un protocol d'intencions amb l'entitat Bankia, creditora de la major part del deute del club, a través del qual podrien reprendre's les obres, però al setembre de 2012 es va saber que Bankia trencava l'acord aconseguit a través del pla Newcoval, per la qual cosa el club es va quedar sense acord per al finançament de l'estadi. Després del procés de venda del club, l'empresa de Peter Lim i l'arquitecte Mark Fenwick, s'encarreguen del nou projecte d'estadi. S'espera que l'estadi estiga acabat abans del centenari del València CF en el 2019, tal com estava escrit en el contracte amb el qual Meriton, l'empresa de Peter Lim, es va fer propietària d'una gran part de les accions del club.

Ciutat Esportiva de Paterna 

La Ciutat Esportiva de Paterna és un dels complexos esportius destinat al futbol més importants d'Espanya. El club va adquirir els terrenys en el terme municipal de Paterna sota la presidència de Francisco Ros Casares, el 1974, amb un cost de 85 milions de pessetes. Es troba al costat del Parc Tecnològic i ben comunicat, ja que està al costat del tram del by-pass de València de l'autovia A-7 i al costat de l'autovia CV-35.

Amb una extensió de 180.000 metres quadrats i tretze camps de futbol, és el lloc habitual de treball no solament del primer equip, sinó també de totes les categories inferiors del club. A més, disposa d'una residència per als xics de l'acadèmia que venen de qualsevol part del món a formar-se com a futbolistes i un modern Centre de Rehabilitació dotat de diverses sales per a la recuperació dels futbolistes lesionats o que es troben en període de rehabilitació.

Jugadors

Plantilla 2023-2024 
.

Equip de reserva

Jugadors internacionals 
Nota: en negreta jugadors part de l'última convocatòria en la corresponent categoria.

Jugadors històrics 
Jugadors històrics del València CF per any de debut:

Entrenadors

Entrenadors 
El València CF al llarg de la seua història ha disposat de grans entrenadors de la talla de Ramón Alzines; qui va aconseguir el primer títol de Lliga i Copa per al club valencianista; Alfredo Di Stéfano, el treball del qual es va veure recompensat amb un títol de Lliga i un altre de Recopa d'Europa; Jacinto Quincoces, Rafael Benítez, que va dur al títol de Lliga després de 31 anys sense aconseguir-lo a més d'aconseguir el doblet de Lliga i UEFA, Héctor Cúper que va dirigir al conjunt valencianista a dues finals consecutives de Lliga de Campions.

Un dels utillers més destacats del club en la seua història va ser Bernardo España Edo, més conegut com a Espanyeta, qui fou cap d'utillers de l'equip i idolatrat per l'afició com un jugador més de l'equip. Després de 55 anys treballant per al club, l'estiu de 2016 es va retirar.

Presidents

Palmarès

Tornejos internacionals 
És l'únic club en haver guanyat tant la Copa de Fires (dos voltes), com la Copa de la UEFA (una volta).

  2 Copes de Fires (actual Copa de la UEFA): 1961-62, 1962-63
  1 Copa de la UEFA: 2003-04
  1 Recopa d'Europa: 1979-80
  2 Supercopes d'Europa: 1980, 2004
  1 Copa Intertoto de la UEFA: 1998
  1 Petita Copa del Món: 1966
 2 subcampionats de Lliga de Campions de la UEFA: 1999-00, 2000-01
 1 subcampionat de Copa de Fires: 1963-64

Tornejos estatals 
 6  Campionats de Lliga espanyola: 1941-42, 1943-44, 1946-47, 1970-71, 2001-02, 2003-04
 8  Copes del Rei: 1941, 1949, 1954, 1967, 1979, 1999, 2008, 2019
 1  Supercopa espanyola: 1999
 1 Copa Eva Duarte: 1948

Tornejos regionals 
 3 Campionats de Llevant: 1922-23, 1924-25, 1936-37
 8 Campionats de València: 1925-26, 1926-27, 1930-31, 1931-32, 1932-33, 1933-34, 1937-38, 1939-40

 1 Trofeu Fira de juliol : 1921

Tornejos amistosos 
 25 Trofeu Taronja: 1961, 1962, 1970, 1975, 1978, 1979, 1980, 1983, 1984, 1988, 1989, 1991, 1993, 1994, 1996, 1998, 1999, 2001, 2002, 2006, 2008, 2010, 2011, 2012
 4 Trofeu Ciutat de València: 1988, 1990, 1993, 1994
 3 Trofeu Copa Generalitat: 1999, 2001, 2002
 2 Trofeu Ciudad de la Línea: 1970, 1993
 2 Trofeu Copa Rubio: 2011, 2012
 2 Trofeu Martini Rossi: 1948-49, 1949-50
 2 Memorial Luis Suñer: 2008 i 2009
 1 Trofeu Teresa Herrera: 1952
 1 Trofeu Concepción Arenal: 1954
 1 Trofeu Ciudad de México: 1966
 1 Trofeu Ramón de Carranza: 1967
 1 Trofeu Noces d'Or: 1969
 1 Torneig de París: 1975
 1 Trofeu Ibèric: 1975
 1 Trofeu Comunitat Valenciana: 1982
 1 Trofeu 75 Aniversari Llevant UE: 1984
 1 Trofeu Teide: 1985
 1 Trofeu Alcarria: 1986
 1 Trofeu Festa d'Elx: 1991
 1 Trofeu Groningen: 1992
 1 Trofeu La Laguna: 1992
 1 Trofeu Ciutat de Palma: 1993
 1 Trofeu Vila de Benidorm: 1993
 1 Trofeu 80 Aniversari San Mamés: 1993
 1 Trofeu Joan Gamper: 1994
 1 Trofeu Ciutat d'Alacant: 1994
 1 Trofeu Ciutat de Benidorm: 1994
 1 Trofeu Ciutat de Mérida: 1995
 1 Trofeu Ciutat de Barcelona: 1995
 1 Trofeu Copa Fuji: 1997
 1 Trofeu de la Ceràmica: 2001
 1 Trofeu Ladbrockes.com cup: 2003
 1 Trofeu Thomas Cook (1): 2007
 1 Trofeu Centenari Borussia Dortmund: 2009
 1 Sparkasse Emsland Cup (Torneig Werder Bremen): 2009
 1 Emirates Cup: 2014

Trajectòria a les competicions internacionals 
 ¹ <small>Equip eliminat millor posicionat en cas de classificació, o equip classificat pitjor posicionat en cas d'eliminació</small>

 Altres dades d'interès 

 Temporades a 1a: 75.
 Temporades a 2a: 4.
 Partits jugats a 1a:  2.360
 Victòries a 1a:  1.050
 Empats a 1a:  543
 Derrotes a 1a:  767
 Gols a favor: 3.926
 Gols en contra: 3.089
 Punts: 2.902 punts
 Diferència de gols: 837
 Millor posició a la lliga: 1r
 Pitjor posició a la lliga: 16è
 Posició històrica: 3r
 Major victòria com a local: (29/11/1953) València CF 8 - 0 Sporting de Gijón
 Major victòria com a visitant: (4/2/1951) UE Lleida 1 - 6 València CF; (31/1/2004) Màlaga CF 1 -6 València CF
 Major derrota com a local: (20/1/2013) València CF 0 - 5 Reial Madrid
 Major derrota com a visitant: (13/10/1940) Sevilla FC 10 - 3 València CF
 Major victòria en competició europea: (23/11/2011) València CF 7 - 0 Racing de Genk

 Jugadors amb més participacions 
Fins al 2 de febrer de 2009, els 10 jugadors amb més participacions amb el València CF a Primera divisió són:

 Dades extretes del llibre del llibre "València CF. 90 anys d'història".

 Màxims golejadors 
Fins al juny de 2010, els 10 jugadors amb més gols amb el València CF a Primera divisió són:

 Màxims golejadors per temporada 

 Fitxatges més cars de la història del club 

 Vendes més cares en la història del club 

 Temporades 

{|
|valign=top| 
 1928-29: 2a Divisió 5è
 1929-30: 2a Divisió 6è
 1930-31: 2a Divisió 1r 
 1931-32: 1a Divisió 7è
 1932-33: 1a Divisió 9è
 1933-34: 1a Divisió 7è
 1934-35: 1a Divisió 9è
 1935-36: 1a Divisió 8è
 1936-1939: Guerra Civil Espanyola
 1939-40: 1a Divisió 8è
 1940-41: 1a Divisió 3r
 1941-42: 1a Divisió 1r
 1942-43: 1r Divisió 7è
 1943-44: 1r Divisió 1r
 1944-45: 1r Divisió 5è
 1945-46: 1a Divisió 6è
 1946-47: 1r Divisió 1r
 1947-48: 1r Divisió 2n
 1948-49: 1r Divisió 2n
 1949-50: 1a Divisió 3r
 1950-51: 1a Divisió 3r
 1951-52: 1r Divisió 5è
 1952-53: 1r Divisió 2n
 1953-54: 1a Divisió 3r
 1954-55: 1r Divisió 5è
 1955-56: 1a Divisió 6è
 1956-57: 1a Divisió 11è
 1957-58: 1a Divisió 4t
 1958-59: 1a Divisió 4t
 1959-60: 1a Divisió 9è
 1960-61: 1a Divisió 5è
 1961-62: 1a Divisió 7è
 1962-63: 1a Divisió 7è
 1963-64: 1a Divisió 6è
 1964-65: 1a Divisió 4t
 1965-66: 1a Divisió 9è
 1966-67: 1a Divisió 6è
 1967-68: 1a Divisió 4t
 1968-69: 1a Divisió 5è
 1969-70: 1a Divisió 5è
 1970-71: 1a Divisió 1r
 1971-72: 1a Divisió 2n
 1972-73: 1a Divisió 6è
 1973-74: 1a Divisió 10è
 1974-75: 1a Divisió 12è
 1975-76: 1a Divisió 10è
 1976-77: 1a Divisió 7è
 1977-78: 1a Divisió 4t
 1978-79: 1a Divisió 7è
 1979-80: 1a Divisió 6è
 1980-81: 1a Divisió 4t
 1981-82: 1a Divisió 5è
 1982-83: 1a Divisió 15è
 1983-84: 1a Divisió 12è
 1984-85: 1a Divisió 9è
 1985-86: 1a Divisió 16è 
 1986-87: 2a Divisió 1r 
 1987-88: 1a Divisió 14è
 1988-89: 1a Divisió 3r
 1989-90: 1a Divisió 2n
 1990-91: 1a Divisió 7è
 1991-92: 1a Divisió 4t
 1992-93: 1a Divisió 4t
 1993-94: 1a Divisió 7è
 1994-95: 1a Divisió 10è
 1995-96: 1a Divisió 2n
 1996-97: 1a Divisió 10è
 1997-98: 1a Divisió 9è
 1998-99: 1a Divisió 4t
 1999-00: 1a Divisió 3r
 2000-01: 1a Divisió 5è
 2001-02: 1a Divisió 1r
 2002-03: 1a Divisió 5è
 2003-04: 1a Divisió 1r
 2004-05: 1a Divisió 7è
 2005-06: 1a Divisió 3r
 2006-07: 1a Divisió 4t
 2007-08: 1a Divisió 10è
 2008-09: 1a Divisió 6è
 2009-10: 1a Divisió 3r
 2010-11: 1a Divisió 3r
 2011-12: 1a Divisió 3r
 2012-13: 1a Divisió 5è
 2013-14: 1a Divisió 8è
 2014-15: 1a Divisió 4t
 2015-16: 1a Divisió 12è
 2016-17: 1a Divisió 12è
 2017-18: 1a Divisió 4t
 2018-19: 1a Divisió 4t
 2019-20: 1a Divisió 9è
 2020-21: 1a Divisió 13è
 2021-22: 1a Divisió 9è
 2022-23: 1a Divisió (15è)

 Equip filial 

 Equip femení 
Des de la temporada 2009-2010 el València té un equip de futbol femení en arribar a un acord amb el CD Col·legi Alemany de València perquè els equips femenins del Col·legi competeixin amb el nom de València Féminas CF.

 Referències 

 Bibliografia 
 Ja tenim equip, de Paco Gisbert, 2010, Carena Editors, S.L, 
 Crónica de un desencuentro'', 2014, Carena Editors, S.L,

Vegeu també 
 Estadi de Mestalla
 Estadi Nou Mestalla

Enllaços externs