alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Mascletada

Una mascletada (col·loquialment al País Valencià, mascletà) és una composició molt sorollosa i rítmica de masclets, a terra (penjats de cordells) o enlairats mitjançant canons, que es dispara amb motius festius, en places i carrers, generalment durant el dia. És típica del País Valencià, i encara que provinent del món faller s'ha estés a altres festes.

En contraposició amb els (castells) de focs d'artifici, les mascletades tenen com a objectiu estimular el cos a través dels sorolls forts i rítmics (per a alguns fins i tot musicals) dels masclets.

Els dies previs de falles, de l'1 al 19 de març es disparen a la plaça de l'Ajuntament de València a les 14 h. Per tant la majoria de les mascletades se celebren en dies laborables, i la mascletada és l'excusa perfecta per l'aperitiu a l'eixir de la feina, i veure els amics o familiars uns minuts abans de dinar. Per això, junt amb el fet que en pocs minuts es congrega en un xicotet espai una gran multitud de gent, passejant i amb tots els mitjans de transport, dona a la mascletada un ambient especial molt agradable.

Història 

La mascletada és una evolució de la traca, que és un seguit de petards, units per una metxa, de caràcter més lineal, i de vegades molt llarga, que en algunes festes dona la volta a una vila.

La mascletada és una traca on els petards són ja masclets que no esclaten sobre la metxa, sinó que quan prenen cauen a terra, produint la peculiar vibració a terra.

Inicialment la mascletada es disparava el dia de Sant Josep, el 19 de març, a València com a culminació de les festes falleres. Posteriorment va anar ampliant-se experimentant una evolució cap a les 19 actuals, de l'1 al 19 de març.

Mascletades famoses 

Són especialment conegudes les que se celebren durant i abans de les Falles a la plaça de l'Ajuntament de València cada dia a les 2 de la vesprada de l'1 al 19 de març. Són les més espectaculars i es poden utilitzar 150 kg de pòlvora en una sola sessió.

A Castelló de la Plana, se celebren durant les festes de la Madalena, a Alacant a la plaça dels Estels del 19 al 24 de juny, durant les Fogueres de Sant Joan. Des de fa uns anys també s'han instaurat durant les festes d'Agost d'Elx, on es fan al Passeig de l'estació amb una imatge única al voltant del Palmerar d'Elx.

També a València, des de fa uns anys es disparen mascletades de gran nivell el dia de Cap d'Any i el Nou d'Octubre (Diada Nacional del País Valencià). També el cap de setmana del dissabte abans de la Plantà, des de fa uns anys ve disparant-se una mascletada napolitana a la Platja de la Malva-rosa, que congrega a milers de persones.

En general també, moltes comissions falleres, entre el 15 i el 19 de març, dies centrals de les festes falleres, disparen la seua pròpia mascletada. Especialment emocionant és caminar pel centre de València el dia 19, quan van sentint-se mascletades més o menys lluny en totes direccions cada pocs minuts.

En general a totes les festes majors, falles, festes de moros i cristians, etc. del País Valencià mai fallen les mascletades.

Referències

Vegeu també 
 Nit del Foc de València
 Cordada
 Despertada

Falles
Pirotècnia
Prefixos del Sistema Internacional

Un prefix del Sistema Internacional (SI) o prefix mètric és un prefix d'unitat que precedeix una unitat bàsica de mesura per indicar un múltiple o submúltiple decimal d'aquesta unitat. Cada prefix té un símbol únic assignat que es preposa al símbol de la unitat. Per exemple, el prefix kilo- es pot afegir a gram per indicar la multiplicació per un factor de mil, per la qual cosa s'obté un quilogram; un quilogram equival, doncs, a mil grams (1 kg =  g).

Els prefixos multiplicatius decimals han estat una característica de totes les formes del sistema mètric; de fet, molts d'ells s'utilitzen des de la introducció d'aquest sistema en la dècada de 1790. Els prefixos mètrics fins i tot s'han preposat a unitats que no són mètriques. Actualment, els prefixos estan estandarditzats pel seu ús en el Sistema Internacional d'Unitats (SI) per l'Oficina Internacional de Pesos i Mesures, en resolucions que van del 1960 al 2022.

Prefixos acceptats oficialment 

En informàtica, és molt més pràctic utilitzar les potències de 2, de manera que es passa d'un múltiple a un altre multiplicant per 2¹⁰, és a dir, 1 024. Els prefixos «deca» i «hecto» i els inferiors a la unitat no s'utilitzen en aquest domini. Així mateix, les unitats com el megabit, el kilobit o el gigabyte, entre d'altres, solen utilitzar-se de forma incorrecta. Hi ha organitzacions que preconitzen l'ús de prefixos com ara kibi-, mebi- i gibi-, amb tal d'evitar la confusió ―fins i tot entre informàtics― entre el megabyte dels informàtics (1 024 × 1 024 bytes) i el Mo/MB dels especialistes de xarxes (1 .000 × 1 000 bytes).

Notes

Referències 

Prefixos del SI
Escut de Vallfogona de Ripollès

L'escut oficial de Vallfogona de Ripollès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una vall de sinople sobremuntada i carregada de 3 pinyes de l'un a l'altre. Per timbre, una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 10 d'abril de 1991 i publicat al DOGC el 24 del mateix mes amb el número 1434.

El castell local va pertànyer a la baronia de Milany, més endavant anomenada baronia de Vallfogona quan els Milany es van traslladar a la vila; als seus successors, els Pinós, se'ls va concedir el títol de comtes de Vallfogona (per això l'escut porta la corona de comte). A l'escut hi apareixen també les armes parlants dels Pinós, les pinyes, i la vall de Vallfogona.

Vegeu també 
 Bandera de Vallfogona de Ripollès
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Vallfogona de Ripolles
Vallfogona de Ripollès
Escut de Vilallonga de Ter

L'escut oficial de Vilallonga de Ter té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell d'atzur obert acompanyat a la punta d'una faixa ondada d'argent rivetada d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 17 d'agost de 1993 i publicat al DOGC el 27 del mateix mes amb el número 1789.

El poble data del  i pertanyia al castell del Catllar (representat a l'escut), que es troba dins el municipi. La faixa ondada simbolitza el Ter, que passa per la localitat.

Vegeu també 
 Bandera de Vilallonga de Ter
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Vilallonga de Ter
Vilallonga de Ter
Bandera de Vilallonga de Ter

La bandera oficial de Vilallonga de Ter (Ripollès) té el següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el castell obert blau clar de l'escut situat sobre el segon, tercer i quart dotzens horitzontals i els segons i tercers novens verticals del drap; la segona meitat horitzontals, amb tres faixes ondanades de sis crestes blava, blanca i blava; les blaves cadascuna de gruix 1/30 de l'alçària del drap, ocupen el primer i el quart dotzens d'aquesta segona meitat i la blanca els segon i tercer.

Hi ha dues tonalitats de blau a la bandera: el castell és més clar que les franges ondades. El castell fa referència al Castell de Catllar, documentat des del 1070. La faixa ondada representa al riu Ter.

Va ser aprovada el 28 de setembre de 1994 i publicada en el DOGC el 26 d'octubre del mateix any amb el número 1964.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Vilallonga de Ter
Vilallonga de Ter
Escut d'Ascó

L'escut oficial d'Ascó té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un castell de sable tancat d'argent sobremuntat d'una creu de Malta (d'argent). Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat el 6 d'agost de 1985. S'hi representa el castell de la vila, que fou el centre d'una comanda templera des del , la qual, arran de la dissolució de l'Orde del Temple (1312), va passar als cavallers hospitalers de Sant Joan de Jerusalem, simbolitzats per la creu de Malta.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

Referències 

Asco
Ascó
Escut de Garcia

Lescut de Garcia és un símbol oficial d'aquest municipi de la Ribera d'Ebre i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:
«Escut caironat: d'or, una garsa d'atzur, becada i membrada de sable; el cap de sable. Per timbre una corona mural de vila.»

Disseny 
La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color groc (or), amb un dibuix d'una garsa, omplint el màxim d'espai possible i sense tocar les vores de l'escut, representada de perfil i mirant a la destra de l'escut, que és l'esquerra de l'observador; és de color blau (atzur) i amb el bec (becada) i les potes (membrada) de color negre (sable). La part superior de l'escut (el cap) té una alçada igual a un terç de l'ample, i també és de color negre (sable).

L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de vila, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb vuit torres merletades, de les quals se'n veuen cinc.

Història 

L'escut va ser aprovat el 4 d'agost de 1987 i publicat al DOGC número 889 de 14 de setembre del mateix any.

L'escut està representat sobre les armes dels Entença (d'or, el cap de sable), senyors de la baronia a la qual pertanyia la fortificació de Garcia. La garsa és un senyal parlant referent al nom de la vila.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre
 Escut d'Entença

Referències

Enllaços externs 
 Els símbols dels ens locals de Catalunya Recopilació de la informació sobre els 200 primers municipis a aprovar oficialment a Catalunya la bandera i l'escut.

Garcia
Garcia
Escut de Ginestar

Lescut oficial de Ginestar va ser aprovat el 22 de desembre de 1995 i publicat en el DOGC el 24 de gener de 1996. té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, una mata de ginesta de sinople florida d'or, acostada de 2 rodelles de gules amb una creu de Malta d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

Heràldica 
La ginesta és el senyal parlant referent al nom de la vila, i és una planta molt comuna en aquesta zona. A banda i banda hi veiem la creu de Malta, en record del fet que Ginestar fou repoblada el 1206 pels cavallers templers, més tard hospitalers quan l'orde fou abolit. Els templers tenien un castell important a la vila veïna de Miravet.

Bandera 
La bandera oficial de Ginestar fou publicada al DOGC el 26 d'octubre de 1994. és d'origen heràldic i la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb un pal central groc, de gruix 2/9 de la llargària del drap, i dos altres pals verds, de gruix, 1/8 de la mateixa llargària, juxtaposats a cada costat del groc; i una creu de blanca de Malta, de diàmetre 3/12 de l'alçària del drap, centrada a cada terç vermell.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

Referències 

Ginestar
Ginestar
Escut de Miravet

L'escut oficial de Miravet té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un riu en forma de faixa ondada d'argent sostenint un castell d'argent tancat de sable, i acompanyat a la punta d'una creu de Malta (d'argent). Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 26 de juliol de 1988.

L'imponent castell de Miravet, dalt d'un cingle sobre l'Ebre, fou conquerit als musulmans el 1153 per Ramon Berenguer IV, qui el va donar als cavallers templers, els quals l'instituïren com a centre de la comanda de Miravet. La comanda va passar als cavallers hospitalers de Sant Joan de Jerusalem arran de l'extinció de l'orde del Temple. L'escut, doncs, representa el castell de la vila damunt l'Ebre i la creu dels templers.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

Referències 

Miravet
Miravet
Escut de la Palma d'Ebre

L'escut oficial de la Palma d'Ebre té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una palma d'or posada en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 19 de maig de 1987.

La palma és el senyal parlant al·lusiu al nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

Referències 

Palma d'Ebre
La Palma d'Ebre
Escut de Rasquera

L'escut oficial de Rasquera té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una carrasca d'or acompanyada de 2 creus de Malta una a cada costat del tronc. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 20 de març de 1990 i publicat al DOGC el 28 de març del mateix any dins el número 1273.

La carrasca és un senyal parlant al·lusiu al nom del poble. Rasquera fou donada als templers (pertanyia a la comanda de Miravet), i des de 1317 va passar als hospitalers: aquesta dependència és simbolitzada per la creu de Malta a banda i banda de la carrasca.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

Referències 

Rasquera
Rasquera
Escut de Riba-roja d'Ebre

L'escut oficial de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, una creu de Malta acompanyada d'un riu en forma de faixa ondada d'argent abaixada. Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat el 29 de desembre de 1988 i publicat en el DOGC el 3 de febrer de 1989.

Heràldica 
El castell de la vila (del ), sobre l'Ebre, va pertànyer als cavallers templers de la comanda d'Ascó, que va passar a l'orde de Sant Joan de l'Hospital a partir de 1317. L'escut representa, doncs, la creu de Malta en record dels templers i els hospitalers i el riu Ebre.

Bandera 
La bandera oficial de Riba-roja d'Ebre és d'origen heràldic i té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb una faixa ondanada blanca, d'amplada 1/6 de l'alt de la bandera i col·locada a una distància igual de la part inferior del drap. Al cantó del pal, una creu de Malta blanca d'altura 1/2 de la bandera i situada a 1/18 dels extrems de l'angle.

Va ser publicat en el DOGC el 9 de desembre de 1992.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

Referències 

Ribaroja d'Ebre
Riba-roja d'Ebre
Escut de Cornudella de Montsant

Lescut de Cornudella de Montsant és un símbol oficial d'aquest municipi del Priorat i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:
«Escut caironat: d'or, un cor de gules; el cap de sable. Per timbre una corona mural de vila.»

Disseny 
La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color groc (or), amb una representació simbòlica d'un cor, omplint el màxim d'espai possible i sense tocar les vores de l'escut, de color vermell (gules). La part superior de l'escut (el cap) té una alçada igual a un terç de l'ample, i diu que va de color negre (sable).

L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de vila, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb vuit torres merletades, de les quals se'n veuen cinc.

Història 

Va ser aprovat el 17 de desembre de 1984 i publicat al DOGC número 510 de 6 de febrer de 1985.

L'escut està representat sobre les armes dels Entença (d'or, el cap de sable), car des del  Cornudella va pertànyer a la seva baronia. El cor és un senyal parlant al·lusiu al nom de la vila.

Vegeu també 
 Escut d'Entença
 Escuts i banderes del Priorat

Referències

Enllaços externs 
 Els símbols dels ens locals de Catalunya Recopilació de la informació sobre els 200 primers municipis a aprovar oficialment a Catalunya la bandera i l'escut.

Cornudella de Montsant
Cornudella de Montsant
Escut dels Guiamets

Escut caironat: d'or, una olivera arrencada de sinople fruitada de sable; el cap de sable. Per timbre una corona mural de poble.

L'escut oficial dels Guiamets té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un cor de gules; el cap de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
L'olivera és el senyal tradicional de l'escut del poble; de fet, els Guiamets es dedica principalment a l'agricultura, especialment a la producció de vi (actualment dins de la Denominació d'Origen Qualificada Priorat) i oli d'oliva. Fins al  va formar part del municipi de Tivissa, que pertanyia a la baronia d'Entença; precisament el camper d'or amb cap de sable són les armes dels barons.

Vegeu també 
 Escut d'Entença
 Escuts i banderes del Priorat

Referències 

Els Guiamets
Guiamets
Escut del Lloar

L'escut oficial del Lloar té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: al 1r, d'or, una espasa flamejada de gules guarnida d'atzur; i al 2n, d'atzur, una mitra d'argent embellida d'or i amb les ínfules també d'or ressaltant sobre una creu processional i un bàcul de bisbe d'or passats en sautor, la creu en banda i el bàcul en barra. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 d'octubre de 1987 i publicat en el DOGC el 18 de novembre del mateix any amb el número 916.

L'espasa flamejant és l'atribut de sant Miquel, patró del poble. La mitra, la creu i el bàcul de la segona partició recorden que la localitat va pertànyer a la baronia de Cabacés, propietat dels bisbes de Tortosa.

Vegeu també 
 Bandera del Lloar
 Escuts i banderes del Priorat

Referències 

Lloar
El Lloar
Escut de Marçà

L'escut oficial de Marçà té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una mà d'atzur; el cap de sable. Per timbre, una corona mural de poble

Història 

Va ser aprovat el 31 de gener de 1983.

La mà és un senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom del poble. El camper d'or amb el cap de sable prové de les armes dels barons d'Entença, senyors de Marçà des del .

Vegeu també 
 Escut d'Entença
 Escuts i banderes del Priorat

Referències 

Marca
Marçà
Escut del Molar

Lescut del Molar és un símbol oficial d'aquest municipi del Priorat i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:

«Escut caironat: d'or, una mola de sable; el cap de sable. Per timbre una corona mural de poble.»

Disseny 
La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color groc (or), amb una representació simbòlica d'una mola, omplint el màxim d'espai possible i sense tocar les vores de l'escut, de color negre (sable). La part superior de l'escut (el cap) té una alçada igual a un terç de l'ample, i també és de color negre (sable).

L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de poble, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb quatre torres merletades, de les quals se'n veuen tres.

Història 

L'escut va ser aprovat el 7 d'octubre de 1991 i publicat al DOGC número 1.506 del 16 d'octubre del mateix any.

La mola és un senyal parlant al·lusiu al nom de la localitat. El poble va formar part del municipi de Garcia fins al ; Garcia va pertànyer a la baronia d'Entença, les armes de la qual (d'or; el cap de sable) es representen a l'escut del Molar.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Priorat
 Escut d'Entença

Referències

Enllaços externs 
 Els símbols dels ens locals de Catalunya Recopilació de la informació sobre els 200 primers municipis a aprovar oficialment a Catalunya la bandera i l'escut.

Molar
El Molar
Escut de la Torre de Fontaubella

L'escut oficial de la Torre de Fontaubella té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r d'argent, 2n de porpra; ressalta sobre el tot una torre torrejada i oberta de l'un en l'altre. Per timbre, una corona mural de poble.

No obstant això, cal assenyalar que l'ajuntament està emprant una forma diferent de l'aprovada oficialment, en la qual s'han afegit dues branques d'olivera al blasó oficial.

Història 
El 23 de març de 2000, el Ple de l'Ajuntament de la Torre de Fontaubella (Priorat) va adoptar l'acord d'aprovar l'escut heràldic municipal. Fou publicat en el DOGC el 9 d'agost del 2000.

La torre torrejada és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom de la localitat. De fet, al mig del poble encara hi ha les restes d'una antiga torre de defensa, la Torre del Rafolí, d'origen musulmà.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Priorat

Referències 

Torre de Fontaubella
La Torre de Fontaubella
Escut d'Ulldemolins

Lescut d'Ulldemolins és un símbol oficial d'aquest municipi del Priorat i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:

«Escut caironat: d'or, una mola de molí de sinople carregada d'un ull d'argent amb l'iris de sable; el cap de sable. Per timbre, una corona mural de poble.»

Disseny 
La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color groc (or), amb una representació simbòlica d'una mola, omplint el màxim d'espai possible i sense tocar les vores de l'escut, de color verd (sinople). Dins de la mola i sense sortir (carregada) hi ha dibuixat un ull de color blanc o gris clar (argent) amb la part de l'iris de color negre (sable). La part superior de l'escut (el cap) té una alçada igual a un terç de l'ample, i també és de color negre (sable).

L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de poble, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb quatre torres merletades, de les quals se'n veuen tres.

Història 

L'escut va ser aprovat el 12 de juliol de 1988 i publicat al DOGC número 1.024 amb data 29 de juliol del mateix any.

La mola, o roda de molí, amb l'ull a dins al lloc de la nadilla és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom del poble emprats almenys des del . Els esmalts, camper d'or amb el cap de sable, provenen de les armes dels Entença, a la baronia dels quals pertanyia Ulldemolins.

Vegeu també 
 Escut d'Entença
 Bandera d'Ulldemolins
 Escuts i banderes del Priorat

Referències 

Ulldemolins
Ulldemolins
Escut de Barbens

L'escut oficial de Barbens té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, 2 barbs nedant d'argent posats en faixa; acompanyats a la punta d'una creu de Malta. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983.

Els barbs són el senyal parlant referit al nom del poble. La creu de Malta al·ludeix al fet que la localitat fou el centre d'un comanda templera el 1168, governada per Ramon de Barrufell, senyor del castell; més endavant, quan fou abolit l'orde del Temple, la comanda de Barbens va passar a mans dels cavallers de Sant Joan de l'Hospital.

Barbens
Barbens
Òxid de magnesi

Lòxid de magnesi, MgO, també anomenat magnèsia, és un compost inorgànic iònic format per cations magnesi, Mg2+, i anions òxid, O2–. Es presenta en forma de cristalls blancs. La seva estructura cristal·lina és cúbica, tipus clorur de sodi. És un compost higroscòpic que, en absorbir aigua, es transforma suaument en el seu hidròxid. També absorbeix diòxid de carboni, CO₂, transformant-se en carbonat de magnesi, MgCO₃. A la naturalesa es troba en el mineral periclassa.

L'obtenció es pot fer:

 Per reacció de calcinació del magnesi metall, Mg, amb oxigen, O₂:

 Mg(s) + O2(g) → MgO(s)

 També per calcinació de l'hidròxid de magnesi o de les oxisals del magnesi:

 Mg(OH)2(s) → MgO(s) + H₂O(g)

 MgCO3(s) → MgO(s) + CO2(g)

Reaccions químiques 
Amb l'aigua reacciona produint l'hidròxid de magnesi. És una reacció reversible que s'inverteix aplicant calor:

 MgO + H₂O → Mg(OH)₂

Amb àcids reacciona fàcilment donant les corresponents sals i aigua:

 MgO + 2 HCl → MgCl₂ + H₂O

Aplicacions 
 A medicina s'empra com a component dels antiàcids, com a suplement de magnesi i com a laxant.

 S'empra en llibreries per preservar els llibres, ja que reacciona amb la humitat de l'aire.

 S'utilitza com a aïllant en la fabricació de cables industrials.

 S'empra com a material refractari en la fabricació de maons.

 En la construcció s'empra com a principal ingredient dels materials emprats en la protecció contra els incendis.

 És utilitzat com a referència del color blanc en colorimetria.

 S'empra en la transformació de l'energia elèctrica en calor per efecte Joule.

 L'òxid de magnesi també s'empra com a material òptic, ja que és transparent des de 300 nm fins a 7 µm. El seu índex de refracció és 1,72 a 1 µm.

Bibliografia 

 LIDE D.R. (Ed.) Handbook of Chemistry and Physics. CRC Press. 77th Ed. (1996-1997) New York

Referències 

Oxid de magnesi
Magnesi
Alianza Popular

Aliança Popular (Alianza Popular), és uns dels partits d'ideologia conservadora que va sorgir durant el període de la transició democràtica a Espanya, dirigit per Manuel Fraga Iribarne. Fou creat el 9 d'octubre de 1976. Es diu que a partir d'una sèrie de reunions entre els anys 1972 i 1976, organitzades a la Masia del Puig (Santa Creu de Jutglar) entre Manuel Fraga Iribarne, Josep Maria Santacreu, Manuel Milián Mestre i altres membres van acordar la creació d'Aliança Popular; que incorporava els antics governants del règim franquista:
 Reforma Democràtica, liderada per Manuel Fraga Iribarne, ministre d'Informació i Turisme entre 1962 i 1969, i vicepresident del Govern i ministre de la Governació entre 1975 i 1976.
 Unión del Pueblo Español, liderada per Cruz Martínez Esteruelas, ministre de Planificació de Desenvolupament entre 1973 i 1974 i ministre d'Educació i Ciència entre 1974 i 1976.
 Acción Democrática Española, liderada per Federico Silva Muñoz, ministre d'Obres Públiques entre 1965 i 1970.
 Democracia Social, liderada per Licinio de la Fuente de la Fuente, ministre de Treball entre 1969 i 1975, així com vicepresident del Govern entre 1974 i 1975 
 Acció Regional, liderada per Laureà López Rodó, ministre sense cartera entre 1965 i 1967, ministre del Plan de Desarrollo entre 1967 i 1973 i ministre d'Afers exteriors entre 1973 i 1974.
 Unión Social Popular, liderada per Enrique Thomas de Carranza.
 Unión Nacional Española, liderada per Gonzalo Fernández de la Mora, ministre d'Obres Públiques entre 1970 i 1974.
 Altres petits partits de centredreta

Història 

A les eleccions generals espanyoles de 1977 va obtenir 16 escons i el 8,2% dels vots. Durant els anys 80, va formar coalició amb el PDP, i rebé el nom de Coalició Popular, i finalment a l'any 1989 es va refundar en l'actual Partit Popular.

Des de 1982 es convertí en el segon partit polític d'Espanya i el grup majoritari de l'oposició parlamentari nacional. El ingressà a formar part de la IDU (Unió Democràctica Internacional), organització de partits conservadors, liberals i democristians.

El 1989, diputats espanyols elegits a les eleccions al Parlament Europeu de 1989 formaren part del Grup Parlamentari del Partit Popular. El gener d'eixe any es va celebrar el novè congrés del partit, adoptant el nom de Partit Popular.

Referències

Vegeu també 
 Guipúzcoa Unida
Aliança Popular

Alianza Popular, partit d'ideologia conservadora que va sorgir durant el període de la transició democràtica.
 Aliança Popular de les Illes Balears, branca de les Illes Balears d'Alianza Popular.
 Aliança Popular (Islàndia), partit polític d'Islàndia que funcionà com a aliança electoral (1956 -1968), i partit polític (1968-1998)
 Aliança Popular del Kurdistan Socialista, partit polític kurd fundat el 1959 
 Aliança Popular Revolucionària Americana o ARPA, partit polític peruà fundat per Víctor Raúl Haya de la Torre el 1924.
Triangle equilàter

Un triangle equilàter és una figura geomètrica plana limitada per tres segments rectes d'igual longitud. És el més simple dels polígons regulars. Els seus tres angles interiors fan una mida de 60° (clar la suma dels tres ha de fer 180°), pel que els triangles equilàters són acutangles; i els exteriors fan una mida de 120°.

Un triangle equilàter pot ser dividit per una de les seves altures amb dos triangles rectangles, on els dos angles més petits fan 30°, i 60°. Si els costats de l'equilàter fan una mida d'1 unitat, l'altura fa , i la meitat d'un costat fa 1/2, per a la qual cosa el sinus de 30° és 1/2, i el de 60° és .

Els seus tres costats són iguals.

Altura 
L'altura d'un triangle equilàter és

Apotema 
L'apotema d'un triangle equilàter és

Perímetre 
El perímetre d'un triangle equilàter de costat  és

Àrea 
L'àrea d'un triángle equilàter és

on  és el costat; , l'altura; , el circumradi; , l'inradi.

Altres mesures 
Sigui el triangle equilàter de costat , aleshores 
 El radi de la circumferència circumscrita és

 El radi de la circumferència inscrita és

 El radi de la circumferència exinscrita és

 La relació entre els tres radis citats anteriorment és 

 També, es té la següent relació amb el costat  

 El semiperímetre és

Vegeu també 
 Teorema de Napoleó

Referències 

Equilater
Cavall Boig

Tasunka witko (en sioux, pronunciat taixunka uitko, literalment ‘el seu Cavall és boig’) o Cavall Boig (en català) o Crazy Horse (en anglès) (Dakota del Sud, c. 4 de desembre de 1840 (la data exacta no és segura) - Fort Robinson, 5 de setembre de 1877) fou un cap dels sioux oglala, una tribu d'amerindis notable pel valor dels seus guerrers a les batalles. Reconegut pel seu propi poble com un dirigent visionari compromès amb la preservació de les tradicions i els valors sioux, va induir el seu poble a una guerra contra els blancs per recuperar les seves terres. El seu nom, Cavall Boig, li va ser donat per somiar amb un cavall salvatge.

Quan els colons i l'exèrcit dels Estats Units es van llançar a la invasió del territori indi a les planes centrals, Cavall Boig, juntament amb Bou Assegut, van formar una aliança amb altres pobles indis per combatre els blancs. Dotat de gran capacitat tàctica i destresa en el combat, va infligir una dura derrota als soldats nord-americans en l'anomenada matança de Fetterman (1866). La pressió dels colons (cercadors d'or, caçadors de búfals, etc.) i els constants enfrontaments que provocaven amb els indis, van induir el Govern dels Estats Units a signar un tractat de pau (Tractat del fort Laramie el 1868), pel qual assignava a lakotas i xeiennes terrenys propis sota la seva jurisdicció autònoma. No obstant això, Cavall Boig no va acceptar l'acord, marxant amb el seu poble fora de la gran reserva sioux fixada pel Govern.

Per a sotmetre a aquest i altres pobles situats fora dels límits, el Govern va emprendre una àmplia campanya militar el 1876, en què es van produir les victòries índies de Rosebud River i Little Big Horn (1876), on moriria el famós general Custer. La pressió de l'exèrcit nord-americà va obligar a Cavall Boig a rendir-se i fou confinat a Fort Robinson. A les poques setmanes, el 5 de setembre de 1877, va morir assassinat a baionetades.

Referències 

Cabdills sioux
Persones de Dakota del Sud
Polítics amerindis estatunidencs
Morts el 1877
Morts a Nebraska
Escut de Bell-lloc d'Urgell

L'escut oficial de Bell-lloc d'Urgell té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, 4 pals de gules; ressaltant sobre el tot una flor de lis d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983.

La flor de lis és el senyal tradicional de l'escut del poble; des dels seus orígens, Bell-lloc ha estat lligat a Lleida, i la flor de lis és una al·lusió als lliris de l'escut d'aquesta ciutat. De fet, el territori de Bell-lloc fou conquerit als musulmans el 1149 al mateix temps que Lleida pel comte rei Ramon Berenguer IV, i fou concedit a un cavaller del comte, Bernat de Bell-lloc, el 1153. Més endavant, el 1320, el rei Jaume II fou qui donà la carta de població a la localitat, que va esdevenir un "carrer de Lleida" (i segons això, els seus habitants tenien els mateixos privilegis que els de la ciutat); aquesta és la raó de la presència de les armes reials de Catalunya, els quatre pals, a l'escut de Bell-lloc.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla d'Urgell

Bell-lloc d'Urgell
Bell-lloc d'Urgell
Escut de Castellnou de Seana

L'escut oficial de Castellnou de Seana té el següent blasonament:

Escut caironat: de sable, un castell obert d'or; el peu d'or, 3 faixes viperades de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 13 d'octubre de 1988.

El castell és un senyal parlat al·lusiu al nom del poble. Castellnou de Seana pertanyia a la baronia de Bellpuig; el viperat d'or i de sable són les armes dels Anglesola, barons de Bellpuig.

Castellnou de Seana
Castellnou de Seana
Escut de Fondarella

L'escut oficial de Fondarella té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una font d'or, amb el raig d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987 i publicat al DOGC el 17 d'agost del mateix any amb el número 878.

La font és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom del poble.

Referències 

Fondarella
Fondarella
Escut de Golmés

L'escut oficial de Golmés té el següent blasonament:

Escut caironat: de sable, un món creuat d'or cintrat de gules acompanyat al cap d'una estrella d'or de 6 puntes. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 4 de març de 1987 i publicat al DOGC el 13 d'abril del mateix any amb el número 828.

El món és l'atribut del Crist Salvador, patró del poble. L'estrella és un senyal tradicional de l'escut de la localitat. Els esmalts, sable i or, provenen de les armes dels Anglesola, senyors de la baronia de Bellpuig a la qual pertanyia Golmés.

Referències 

Golmes
Golmés
Símbols d'Ivars d'Urgell

L'escut oficial d'Ivars d'Urgell (Pla d'Urgell) té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent carregat a l'abisme d'una estrella de 8 puntes de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat el 21 d'octubre de 1991.

Heràldica 
El sautor és la creu de sant Andreu, patró de la vila. L'estrella del mig és un senyal tradicional de l'escut d'Ivars.

Bandera 
La bandera oficial d'Ivars d'Urgell és d'origen heràldic i té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau clara, amb un sautor blanc de braços de gruix 1/6 de la llargària del drap, amb una estrella vermella de 8 puntes al centre del sautor.

Va ser publicat en el DOGC el 3 de setembre de 1993.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla d'Urgell

Referències 

Ivars d'Urgell
Ivars d'Urgell
Símbols del Pla d'Urgell
Escut de Linyola

L'escut oficial de Linyola té el següent blasonament:

Escut caironat: escacat d'or i de sable, i, ressaltant sobre el tot una garba de lli florit d'argent. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 3 d'octubre de 1989 i va ser publicat en el DOGC el 18 d'octubre del mateix any amb el número 1208.

La garba de lli és un senyal parlant al·lusiu al nom de la població. Linyola fou el centre d'una baronia medieval (fet que és recordat per la corona de baró), situada al comtat d'Urgell: l'escacat d'or i de sable són les armes d'Urgell.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla d'Urgell

Referències 

Linyola
Linyola
Escut de Miralcamp

L'escut oficial de Miralcamp té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, 3 faixes viperades de sable; ressaltant sobre el tot una espasa flamejada d'argent posada en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 4 d'agost de 1987 i publicat en el DOGC el 14 de setembre del mateix any amb el número 889.

L'espasa flamejada és l'atribut de sant Miquel, patró del poble. El viperat d'or i de sable són les armes dels Anglesola, senyors de la localitat des del .

Vegeu també 
 Bandera de Miralcamp
 Escuts i banderes del Pla d'Urgell

Referències 

Miralcamp
Miralcamp
Escut del Poal

L'escut oficial del Poal té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un pou d'or. Per timbre una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 3 d'octubre de 1989.

El pou és un senyal cantant referit al nom de la localitat, que prové del llatí "putealis", o 'relatiu a un pou'. La senyoria del Poal va esdevenir un vescomtat l'any 1706, i més tard marquesat el 1725, sota la persona d'Antoni Desvalls i de Vergós, el vescomte; aquest fet es veu reflectit per la corona de marquès damunt l'escut.

Poal
El Poal
Escut de Sidamon

L'escut oficial de Sidamon té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, tres faixes viperades de sable; ressaltant sobre el tot una rodella de gules amb una creu de Malta d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 4 de setembre del 2002 i publicat al DOGC el 24 del mateix mes amb el número 3276.

Un cop conquerida als musulmans, la localitat fou repoblada pels templers (1150) i més tard fou donada, el 1318, als hospitalers. Sidamon, a més, era part de la baronia d'Anglesola, al territori de la comanda hospitalera de l'Espluga Calba. L'escut reflecteix la història del poble: s'hi veu el viperat d'or i de sable de les armes dels Anglesola i la creu de Malta, símbol dels cavallers de Sant Joan de l'Hospital.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla d'Urgell

Referències 

Sidamon
Sidamon
Escut de Vila-sana

L'escut oficial de Vila-sana té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una espasa flamejada d'argent guarnida d'or acompanyada al cap d'una balança de braços iguals d'or amb els balançons penjant a banda i banda de l'espasa; el peu d'or, 3 faixes viperades de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 14 de gener del 1985.

Les balances i l'espasa flamejada són els atributs de sant Miquel, patró del poble. Vila-sana, anomenada anteriorment Utxafava, va pertànyer fins al 1935 a Castellnou de Seana, que pertanyia a la baronia de Bellpuig, els senyors de la qual eren els Anglesola. Les armes d'aquesta família, viperat d'or i de sable, són representades al peu de l'escut.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla d'Urgell

Referències 

Vilasana
Vila-sana
Escut de Vilanova de Bellpuig

L'escut oficial de Vilanova de Bellpuig té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, 3 faixes viperades de sable; ressaltant sobre el tot una flor de lis d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 25 de setembre del 1989 i publicat al DOGC l'11 d'octubre del mateix any amb el número 1205.
El viperat d'or i de sable són les armes dels Anglesola, barons de Bellpuig, ja que el poble pertanyia a aquesta baronia. Els Anglesola van decidir repoblar el seu territori, després de la conquesta de Lleida als musulmans el 1149, i van crear el poble, que va atreure molta gent de Bellpuig; d'aquí el nom de Vilanova de Bellpuig. La flor de lis és una al·lusió a la Mare de Déu del Lliri, que és especialment venerada a la localitat.

Referències 

Vilanova de Bellpuig
Vilanova de Bellpuig
Lis

Botànica: 
 Lis (planta), planta de la família de les amaril·lidàcies i flor única i vermella (Sprekelia formosissima)
 Lliri de Florència (Iris florentina)
 Lliri groc (Iris pseudacorus)
 Heràldica: Flor de lis.
Escut de Banyoles

L'escut oficial de Banyoles té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. d'argent, una lletra B majúscula de sinople; 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de ciutat.

Història 
Va ser aprovat el 16 de juny del 1983 i publicat al DOGC el 22 de juliol del mateix any amb el número 347.

La lletra B, inicial del nom de la ciutat, és el senyal tradicional de l'escut de la capital del Pla de l'Estany, juntament amb els quatre pals de Catalunya, en record dels lligams històrics de la localitat amb la Corona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Referències 

Cultura de Banyoles
Banyoles
Escut de Camós

L'escut oficial de Camós (Pla de l'Estany) té el blasonament següent:
 «Escut caironat: d'atzur, una creu de Sant Vicenç abscissa d'or; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble».

Va ser aprovat el 12 de gener del 1984 i publicat al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya el 22 de febrer del mateix any amb el número 409.

El sautor o creu de Sant Vicenç és una al·lusió al patró del poble. Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden que Camós fou una batllia reial.

Bandera 
La bandera oficial de Camós és d'origen heràldic i té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau clara, amb un sautor groc de gruix 1/2 de l'alçària del drap, centrat a la meitat superior del primer terç vertical; l'últim terç groc amb quatre pals vermells.

Va ser aprovada el 8 de maig de 1996 i publicada al DOGC el 29 del mateix mes amb el número 2211.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Referències 

Camós
Camos
Símbols de Cornellà del Terri

L'escut oficial de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany) té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, un corn de caça d'or cordat de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 19 de maig del 1994 i publicat al DOGC el 6 de juny del mateix any amb el número 1905.

Heràldica 
El corn és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom del poble. Està inspirat en un corn de caça utilitzat l'any 1729.

Bandera 
La bandera oficial de Cornellà del Terri és d'origen heràldic i té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb un corn de caça groc cordat de negre al centre amb l'embocadura al costat del vol, d'altura 4/6 i d'amplada 6/9 de les del drap.
Va ser aprovada el 2 de maig de 1995 i publicada al DOGC el 19 de maig del mateix any amb el número 2052.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Referències 

Cornellà del Terri
Cornellà del Terri
Cornellà del Terri
Escut d'Esponellà

L'escut oficial d'Esponellà té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. d'argent; 2n. de gules; ressaltant sobre la partició un pont de 5 ulls de l'un en l'altre. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 29 de gener del 2001 i publicat al DOGC el 13 de febrer del mateix any amb el número 3326.

El pont representa que hi ha al poble sobre el Fluvià, de 156 metres de llarg i sis arcs. Construït el 1442, fou reconstruït dos cops: el 1903 i el 1936. La corona recorda que Esponellà fou centre d'una baronia a partir de 1717, atorgada per Carles VI d'Àustria a Gaspar de Berard i de Cortiada, senyor del castell de la localitat.

Vegeu també 
 Bandera d'Esponellà
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Referències 

Esponella
Esponellà
Escut de Fontcoberta

L'escut oficial de Fontcoberta té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una font coberta d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 21 de març del 2001 i publicat al DOGC el 4 d'abril del mateix any amb el número 3362. La font coberta és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom del poble encara que el sentit original és «font amagada o protegida».

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Referències 

Fontcoberta
Fontcoberta
Escut de Palol de Revardit

L'escut oficial de Palol de Revardit té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un palau de gules obert acompanyat a la punta d'una faixa ondada d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 de març de 1999 i publicat al DOGC el 6 d'abril del mateix any amb el número 2861.

El palau és el senyal parlant al·lusiu al nom del poble, derivat del llatí "palatiolo", o 'palauet'. La faixa ondada representa el riu Revardit.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Referències 

Palol de Revardit
Palol de Revardit
Bandera de Palol de Revardit

La bandera oficial de Palol de Revardit té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb el palau de l'escut vermell d'altura 11/34 de la del drap i amplada 6/26 de la llargària del mateix drap, situat a 2/17 de la vora superior i a 1/13 de la de l'asta, i una faixa ondada de color blau fosc de sis ones, de gruix 3/17 de l'alçària del drap, situada a 2/17 de la vora inferior.

Va ser aprovada el 22 de febrer de 2001 i publicada en el DOGC el 8 de març del mateix any amb el número 3343.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Referències 

Palol de Revardit
Palol de Revardit
Vives

Vives (bisbe de Barcelona), bisbe de Barcelona durant el darrer quart del segle X
 Albert Vives i Mir (1907-1992), sacerdot i músic català
 Amadeu Vives i Roig (1871-1932), compositor i escriptor català
 Antoni Vives Fierro (1940), pintor català
 Antoni Vives i Tomàs (1965), economista català
 David Vives Farrés (1864-1936), compositor català
 Francesca Vives Amer (1957), política mallorquina
 Joan Lluís Vives i March (1492-1549), humanista i filòsof valencià del Renaixement
 Joan Enric Vives i Sicília (1949), religiós català, bisbe d'Urgell i copríncep d'Andorra
 Joan Miquel de Vives i Feliu (?- 1809), militar català
 Joan Vives Sanfeliu (1953), compositor català
 Joaquim Vives i Ximenes (1671-?), advocat català
 Josep Maria Vives i Sureda
 Pere Vives Vich (1858-1936), enginyer militar català
 Pere Vives i Clavé (1910-1941), matemàtic català
 Salvador Vives, diversos personatges
 Teresa Vives i Missé (1866-1936), religiosa catalana
 Xavier Vives (Barcelona, 1955), economista català
Els Ports (desambiguació)

Comarca valenciana dels Ports
 Els Ports de Tortosa-Beseit
 Els Ports de Morella
 Parc Natural dels Ports
Cavanilles

Biografies:
 Antoni Josep Cavanilles i Palop (València, 1745-Madrid, 1804), sacerdot, botànic i naturalista valencià 
 Antonio Cavanilles y Centi (La Corunya, 1805 - Madrid, 1864), historiador i jurista espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història 
 Organitzacions:
 IES Antonio José Cavanilles, institut de la ciutat d'Alacant, País Valencià
 Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva, organització dedicada a l'estudi de la biodiversitat i la biologia evolutiva