Uruguai

LUruguai, oficialment la República Oriental de l'Uruguai (República Oriental del Uruguay, en castellà), és un estat sobirà d'Amèrica del Sud situat entre el Brasil i l'Argentina. Limita al sud-est amb l'oceà Atlàntic, al nord-est amb l'estat brasiler de Rio Grande do Sul, al nord-oest amb la província argentina d'Entre Ríos i a l'oest amb el Riu de la Plata. Té una superfície d'uns 176.220 km² (comparable a la dels Països Baixos, Suïssa i Dinamarca junts), dels quals el 75% són prats i el 25%, boscos. És el segon estat independent més petit de Sud-amèrica, després de Surinam, i el catorzè més gran d'un total de 36 països i territoris americans. La seva població el 2011 és d'uns 3.286.314, i la capital i ciutat més gran és Montevideo.

Té un clima temperat amb variacions de temperatura motivades pels règims dels vents. Les pluges, força abundants, es reparteixen uniformement al llarg de tot l'any. Els principals recursos econòmics són l'agricultura i la ramaderia. Els recursos minerals i energètics són escassos, i les principals indústries són les del paper i el cartró, el ciment i les refineries de petroli.

Segons les Nacions Unides és el país de Llatinoamèrica amb el nivell d'alfabetització més alt. Segons un estudi de l'organització Transparència Internacional és el segon país de Llatinoamèrica (després de Xile) amb el menor índex de percepció de la corrupció. Segons el Programa de les Nacions Unides per al Desenvolupament (PNUD), des de l'any 1980 és el tercer país de Llatinoamèrica (després de l'Argentina i de Xile) que té el major Índex de Desenvolupament Humà (IDH) i el 48è al món. També és el país llatinoamericà (juntament amb Costa Rica) amb la distribució d'ingressos més equitativa, en què tant la població més rica com la més pobra representen només un 10% de la societat, respectivament. També és el quart país de Llatinoamèrica (després de Cuba, Costa Rica i Xile) amb l'esperança de vida més alta. El 2006 era el segon país de Mercosur (després de l'Argentina) amb el PIB (PPA) per capita més alt.

Un informe de la revista Reader's Digest el situa dins dels deu països més verds del món, ocupant la novena posició d'una llista que encapçalen estats com Finlàndia, Islàndia i Noruega.

La Corporació Latinobarómetro, en un estudi realitzat el 2008, el situa com el país més pacífic d'Amèrica Llatina.

Hi ha una llengua de signes uruguaiana per a les persones sordes.

Salut 

L'Uruguai compta amb un sistema de salut mixt (públic i privat). El Ministeri de Salut Pública (M.S.P.) és el responsable de normalitzar, avaluar i fiscalitzar l'atenció a la salut a tot el país, tant per a l'assistència pública com privada.

Segons l'Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai, el 2006, el 97,2% de la població que viu en localitats de 5.000 o més habitants disposa d'algun tipus d'assistència mèdica, mentre que el 2,8% ha registrat l'absència total de drets per a l'assistència de la seva salut.

Aquest mateix estudi va revelar que pràcticament el 46% de la població es troba afiliada a una institució d'assistència mèdica privada, mentre que el 42% rep assistència a través del Ministeri de Sanitat Pública o l'Hospital de Clíniques (gestionat per la Universitat de la República). Dels afiliats a les institucions privades, més de la meitat (24,4%) compta a més amb servei d'emergència mòbil, mentre que només el 4,8% dels usuaris de salut pública hi compten.

Els recursos humans constitueixen un dels principals punts favorables en la salut a l'Uruguai, ja que segons un informe realitzat el 2006 per l'Organització Mundial de la Salut, el país ocupa la segona posició d'Amèrica Llatina en el nombre de metges per habitant (3,65 per cada mil habitants) després de Cuba, amb 5,91.

Uruguai és l'únic país d'Amèrica Llatina que ha aconseguit una cobertura gairebé universal d'accés a aigua potable segura i a un sanejament adequat, amb alts nivells de qualitat de serveis (per a accés a aigua potable vegeu i per a sanejament vegeu). Atesos aquests èxits, la prioritat actual del govern és ampliar-ne l'eficiència, així com l'accés al servei de clavegueram en zones on no se'n disposa.

Estadístiques 
 Esperança de vida en néixer (est. 2006):
 Població total: 76,33 anys
 Homes: 73,12 anys
 Dones: 79,65 anys
 Mortalitat materna: 11 cada 100.000 naixements
 Mortalitat infantil: 12,7 per mil (2005)
 Mortalitat menors de 5 anys: 18.1 por 1.000
 Alfabetisme: 97,7% (2006)
 Consum de calories diàries: 2.862 per cápita
 Aigua potable: 98%

Educació

Resum general 
Són principis fonamentals de l'educació pública uruguaiana el laïcisme, la gratuïtat i l'obligatorietat, tal com van ser proclamats per José Pedro Varela.

A l'Uruguai la població té accés a educació gratuïta des del primer nivell de preescolar fins a la secundària. El país compta amb una universitat pública, la Universitat de la República, integrada per diverses facultats i serveis annexos. Aquesta oferta educativa es veu complementada per institucions d'educació privada que inclouen des de l'educació preescolar fins a la terciària.

Un dels èxits del sistema educatiu uruguaià és la seva elevada taxa d'alfabetització, la més alta d'Amèrica Llatina, al voltant del 98%, seguida de la de l'Argentina i Cuba (97%).

Estadístiques 
Alfabetisme (est. 2003):
 Població total: 98%
 Homes: 97,6%
 Dones: 98,4%

Taxa neta d'inscripció escolar:
 Primària total: 93%
 Homes: 93% 
 Dones: 93%

Secundària:
 Homes: 77% 
 Dones: 92%

Universitat: 35%

Docents de primària: un de cada 21 estudiants.

A l'Uruguai hi ha col·legis i instituts públics (finançats per l'Estat) i privats. El primer jardí d'infants del país -i de l'Amèrica del Sud- va ser fundat el 1892 per la mestra uruguaianocatalana Enriqueta Compte y Riqué. L'educació primària, d'altra banda, va des dels 6 als 11 anys i és de caràcter obligatori. Els alumnes de les escoles públiques han de vestir un uniforme que representa els colors de la bandera nacional: túnica blanca i una corbata de llacet blava ajustada al coll. Als col·legis privats, tanmateix, es fa servir l'uniforme distintiu de cada institució.

Els estudiants d'educació secundària (dels 12 als 14 anys) i de batxillerat (dels 15 als 17 anys) que estudien en instituts públics, en general no han de vestir uniforme, si bé s'exigeix certa formalitat. Finalment, el batxillerat a l'Uruguai dura tres anys: un primer any comú i dos anys en què l'alumne cursa orientacions al seu gust, és a dir, humanitats, ciències, biologia o arts, segons que hagi triat. L'últim any de batxillerat, al seu torn, es divideix en opcions dins de l'orientació elegida el curs anterior: dret, economia, enginyeria, arquitectura, medicina i agronomia. A final de curs es realitzen exàmens obligatoris de gairebé totes les matèries, a excepció de les poques que es poden aprovar si s'assoleix una mitjana de 7 (d'1 a 12) en finalitzar l'any acadèmic.

Universitats públiques 
En l'àmbit públic, l'única universitat a l'Uruguai és la Universitat de la República, dedicada a brindar carreres professionals. Per atorgar carreres terciàries i tècniques hi ha la Universidad del Trabajo de Uruguay (UTU).

Universitats privades 
A partir de 1985, comencen a fundar-se universitats privades, essent la Universidad Católica del Uruguay la primera d'elles.

 Universidad Católica del Uruguay
 Universidad ORT Uruguay
 Universidad de Montevideo
 Universidad de la Empresa
 Instituto Universitario Autónomo del Sur

Cultura i oci 

La cultura de l'Uruguai té les seves arrels en nombroses tradicions i orígens diversos. D'una banda, la cultura que va deixar el passat indígena del país, abans de l'extermini dels indis natius. Per una altra, l'enorme i important influència europea de finals del  i fins a començaments i mitjans del . I, finalment, la influència d'origen africà que, encara que és minoritària, va tenir i té el seu espai en els costums uruguaians.

Herència ameríndia 

El territori que actualment inclou l'Uruguai estava poblat, en el passat, per tribus indígenes que, després de l'arribada dels colons europeus, es van veure fortament amenaçats. Les ètnies més conegudes són els xarrues -dels quals s'ha heretat el gentilici per als nascuts al país-, els guaranís, els chanás i els tapís.

En el cas dels indis xarrues, l'Uruguai ha heretat alguns localismes que s'han incorporat a la manera de parlar de molts ciutadans. Per exemple, es diu que la paraula gurí o gurís, el plural de la qual és gurises, que es refereix a "petit" o jove de curta edat, és una paraula d'origen xarrua.
Tanmateix, a causa de la matança total i indiscriminada d'aquesta tribu a mans del primer president de la República, Fructuoso Rivera, no és possible establir amb exactitud fins a quin punt la societat actual i la xarrua tenen alguna cosa en comú. A excepció d'un monument en honor de l'últim xarrua caigut en el genocidi, Tacuabé, i dels petits estris i restes humanes que es conserven en museus de Montevideo, no queda res més d'aquest grup humà. Per acabar, el prenom masculí Tabaré, que és bastant comú en el país (com per exemple, el nom de l'expresident, Tabaré Vázquez), també és xarrua.

Els guaranís, que en aquella època habitaven bona part del territori de l'actual Uruguai, després de la invasió dels europeus van fugir, en canvi, a regions properes. Els que s'hi oposaven i feien front als atacs dels colons (com va ser el cas dels xarrues, i per això es parla de "coratge xarrua") eren afusellats o se'ls esclavitzava. Aquesta tribu, la guaraní, que avui habita en gairebé la totalitat del Paraguai i zones del nord de l'Argentina i el sud bolivià, va deixar moltes proves en la que aleshores fou la seva terra. Per començar, el nom de l'Uruguai (riu de l'"uru", petita au que habitava la zona; o "uruguá", riu dels cargols o els ocells pintats), així com els noms del Paraguai o Taragüí (a la província argentina de Corrientes), són d'origen guaraní. Altres topònims, com ara Tacuarembó, Iporá, Batoví, i la majoria dels que es concentren al nord del país són també de procedència guaraní.

Els chanás i els tapís van ser reduïts per l'Orde franciscà i es van convertir al catolicisme. Són potser els únics dos grups ètnics nadius que viuen en zones rurals de l'interior de l'Uruguai, en l'actualitat. Tanmateix, és important deixar clar que a causa que molts d'ells es van casar amb colons europeus, la seva descendència és criolla i mestissa, així com els seus costums.

Dels països veïns, és a dir, Argentina i Brasil, es va introduir un patrimoni cultural important. És possible que entre les tribus existís una espècie de contacte i fins i tot d'organització i intercanvi monetari o de matèries primeres.

Quan els colons espanyols i portuguesos van arribar a aquesta regió d'Amèrica, van trobar que l'ambient era hostil, la humitat era molt elevada, i el fred molt fort. Davant d'aquestes inclemències, i la dura feina de cacera i construcció que realitzaven els indígenes nòmades i sedentaris, els espanyols van haver d'esbrinar quin era el secret de tanta resistència pels nadius. Allà van descobrir una espècie d'arbre, que es conreava al sud del Brasil i a l'est del Paraguai, i van decidir fer plantacions extensives d'aquesta planta, a la qual el temps i la història han donat un lloc privilegiat a la regió.

Els efectes nocius, estimulants i curatius del mate (molt similars als del te tradicional), es van estendre ràpidament fins a arribar a l'Uruguai i l'Argentina. Els indis quítxues, llavors, van adaptar la yerba mate a la seva vida i en van dir "mañana" (vas o recipient) de l'espècie de carbassa allargada on es diposita l'herba i l'aigua calenta per beure el que s'ha anomenat "mate".

A l'Uruguai, a diferència d'altres països de la regió, el mate característic és el cimarrón. Se serveix en un recipient amb forma de carabassó, buidat, que pot ser d'un fruit que es fa servir per a això, o bé de fusta o metall. Es diposita el mate a l'interior del recipient, després de "curar"-lo (és a dir, després que s'hagi humitejat i hagi assolit un color i estat propicis per al seu bon ús), s'hi afegeix aigua calenta amb un termos o caldera, i s'hi col·loca una vareta metàl·lica, dissenyada i buidada, amb una petita reixeta que permet l'absorció de la infusió, i que es coneix localment com a bombilla. L'acte de servir mate, es coneix com a cebar.

El mate, que varia d'acord amb els gusts del consumidor, pot ser amarg, dolç (si hom hi afegeix sucre), cuit (bullit i servit com a te), amb llet, amb suc de fruites, amb pela de taronja o llimona, etcètera. El mate que més es consumeix a l'interior de l'Uruguai és el que se serveix en un recipient estret, en forma de galeta, i d'allà el seu nom: mate galleta, en castellà.

L'hàbit de beure mate és tot un costum i una tradició per als uruguaians. És tan important com el te per als anglesos o el cafè per als colombians. És la beguda nacional per excel·lència i, encara que es conrea al Brasil o el Paraguai, és el producte més consumit per la població.

Herència europea 

El patrimoni europeu va tenir lloc al . La seva influència es va veure reflectida en la construcció, els modes d'edificació, els hàbits i, sobretot, en la gastronomia. El país va ser un escenari acollidor per a les inversions d'acabalats empresaris alemanys i francesos i per a la residència i treball de molts espanyols i italians que fugien de la pobresa que assolava els seus països. Després de la Segona Guerra Mundial, l'Uruguai es va veure afavorit per la quantitat d'immigrants que van ingressar al país amb la intenció de treballar i de viure. Amb ells, van arribar els seus costums.

Els italians van obrir pizzeries, gelateries i fàbriques de pastes. L'escalopa espanyola, a l'Uruguai rep el nom de milanesa, perquè va ser introduïda pels italians. A més, hi ha la milanesa "napolitana", que té formatge i salsa de tomàquet amb una mica d'orenga. Els espanyols, i sobretot els gallecs i els asturians, van obrir fleques i carnisseries o modestos magatzems o bars. Es van introduir masses i pastissos gallecs de confiteria, empanades i paelles, mariscs i peix fresc. La truita espanyola va adquirir certa popularitat, mentre que l'olla andalusa, les espècies catalanes, l'arròs amb llet i les melmelades es van difondre a gran escala.

Els anglesos van introduir la primera marca de calçat del país, Champion, i per això als calçats esportius se'ls coneix com a championes. Els francesos es van dedicar als alts negocis i a la rebosteria i refineria, mentre que els alemanys van obrir fàbriques de begudes i processament de menjar.

Encara que existeix una gran controvèrsia sobre el tema, a causa de rivalitats locals, se sosté que el dolç de llet va ser creat a l'Uruguai, per esclaus africans al servei d'empresaris uruguaians o europeus. Tanmateix, també es diu que va ser portat a l'Uruguai i a l'Argentina pels portuguesos, si bé una quarta hipòtesi afirma que és d'origen andalús o que va ser creat en el camp argentí el . El cert és que tant el dolç de llet com la llaminadura de xocolata o sucre, plena d'aquest dolç, i que es coneix com a alfajor, és molt característic del Río de la Plata i forma part del seu patrimoni gastronòmic, al costat de les coques fregides (o tortas fritas) de farina i greix boví en oli de gira-sol i que la tradició diu que s'han de consumir els dies de pluja.

L'Uruguai i l'Argentina també comparteixen el dia del gnocchi, en què cada 29 del mes, se serveix un plat d'aquesta pasta a base de patata, amb salsa de tomàquet o, en el cas de l'Uruguai, amb salsa de caruso o tuco de carn o pesto. A Colonia, d'altra banda, destaca la producció de formatges i melmelades casolanes d'origen suís.

Altres costums 

Quant a la gastronomia, l'Uruguai també destaca per la seva graellada, parrillada (o barbacoa). Els chinchulines, les entranyes, i tota mena de carn bovina, ovina i porcina, es consumeixen amb certa regularitat. És comú organitzar una "parrillada" (com un esdeveniment social) entre amics o familiars i consumir carn feta a la brasa o en una estufa de llenya. Un reguitzell de vins i altres begudes alcohòliques solen servir-se per a la sobretaula. En aquesta línia, la grappamiel uruguaiana (grappa italiana amb mel), se serveix com a beguda forta.

L'Uruguai ostenta, des del 13 d'abril de 2008, el rècord Guinness per haver rostit més de 12.000 quilos de carn bovina, entre més de 1.250 persones i en una graella de 1.500 metres. El país aconsegueix entrar així en el llibre Guinness dels rècords, pel rostit més gran del món.

Ciència 
La inversió en investigació no ha estat una característica de l'Uruguai. Generalment, han estat esforços aïllats d'algun centre com, per exemple, l'Institut d'Investigacions Biològiques Clemente Estable (IIBCE) o la Universitat de la República. Les principals investigacions són de l'àrea de la medicina, però també n'hi ha de matemàtiques, com la tasca realitzada per l'enginyer José Luis Massera.

Tot i així, el 1986, amb l'acabament de la dictadura militar, es crea el Programa de Desenvolupament de les Ciències Bàsiques (PEDECIBA), resultat d'un acord entre la Universitat de la República (UdelaR), el Ministeri d'Educació i Cultura i el Programa de les Nacions Unides per al Desenvolupament (PNUD), amb l'objectiu de la repatriació de científics i el començament dels postgraus i els doctorats en ciències bàsiques (Biologia, Informàtica, Física, Matemàtiques i Química). El primer director del PEDECIBA va ser el Dr. Roberto Caldeyro Barcia. Un altre esdeveniment important recent de la ciència uruguaiana és la fundació de l'Institut Pasteur de Montevideo, dependent de l'Institut Pasteur de França. El director d'aquest institut és el Dr. Guillermo Dighiero.

Cal destacar també l'enginyer uruguaià Eladio Dieste, reconegut internacionalment pel seu ús de la ceràmica armada.

Música 

Referent a la música, el candombe representa un dels estils més representatius del país. Va ser introduït pels esclaus africans en l'època colonial i des de llavors s'ha tornat molt comú a tots els racons de la societat, tant entre negres com entre blancs o altres grups ètnics. Les famoses murgas, o les llamadas, organitzades per la col·lectivitat africana a l'Uruguai, celebren amb colors i tambors la clàssica festa i desfilada de disfresses, propera a la festa de carnestoltes -el més llarg del món amb 40 dies de durada- el mes de febrer. El tango, la milonga o la dansa del pericón són altres estils musicals uruguaians que barregen ritmes africans, criolls i colonials.

En l'actualitat, hi ha grups musicals que combinen ritmes llatins amb rock i pop. Entre els cantautors contemporanis destaquen Jorge Drexler, Jaime Ross, Rubén Rada, Pablo Sciuto, Natalia Oreiro, Pablo Estramín, i Alfredo Zitarrosa.

Humanitats 

En l'àmbit plàstic i literari, l'Uruguai va ser el bressol de grans talents artístics. Per començar, el pintor uruguaianocatalà Joaquim Torres-Garcia, al costat del seu compatriota Rafael Barradas, que va viure la major part de la seva etapa artística a Catalunya i Espanya, són grans icones de l'art avantguardista, a una i altra banda de l'Atlàntic. El museu en homenatge a Barradas a l'Hospitalet de Llobregat i la memòria a Torres-Garcia com un dels autors que van formar part de l'escenari artístic català es mantenen ben vigents. L'obra més popular de Torres-Garcia, almenys a l'Uruguai, és América invertida (1943). Un altre pintor uruguaià que va destacar fou Juan Manuel Blanes, autor de moltes obres que reflecteixen els fets històrics més importants de l'Uruguai, com ara el desembarcament dels Trenta-Tres Orientals (en el quadre El Juramento de los Treinta y Tres Orientales. Pedro Figari, d'altra banda, amb les seves pintures en aquarel·la i sense rostres expressius, va destacar pels seus escenaris sobre la societat i els costums uruguaians, entre els quals el candombe.

En el camp de les lletres, Juana de Ibarbourou, filla de bascs i més coneguda com a Juana de América, es va donar a conèixer a tot Llatinoamèrica amb els seus relats i la seva poesia. Delmira Agustini, de pares italians, va enamorar molts lectors amb la seva poesia sobre temes gòtics i va commoure tothom amb la seva mort primerenca, assassinada pel seu exmarit. Horacio Quiroga, nascut a Salto, va escriure contes i relats infantils, així com històries de por, terror, bogeria i mort; generalment és comparat amb l'escriptor nord-americà Edgar Allan Poe, tant per la seva forma d'escriure com pel seu tràgic final. Cal citar també Felisberto Hernández, que contribuí de manera molt singular a la literatura fantàstica llatinoamericana. Altres autors més contemporanis són José Enrique Rodó, Mario Benedetti, Juan Carlos Onetti, Eduardo Galeano, Bartolomé Hidalgo, Feliciano Sánchez o Carlos Liscano, que va escriure sobre la dictadura militar uruguaiana de la dècada del 1970, i altres autors promoguts per concursos literaris. Dins dels autors que van contribuir a la literatura francesa romàntica, destaquen Jules Laforgue i el Comte de Lautréamont. En l'espai contemporani, destaca l'assagista i crític, nascut a Montevideo, Jules Supervielle.

Quant a la filosofia, Carlos Vaz Ferreira va impulsar nombrosos projectes i va fundar la Facultat d'Humanitats de la Universitat de la República, a més d'implantar l'assignatura en els centres d'ensenyament secundari. La seva obra Fermentario, sobre la ciència i la pràctica, o l'abstracte i el mundà, en plans metafísics, van aportar un bon cabal de coneixement a la teoria filosòfica del .

En el teatre del  va tenir un paper important l'obra de l'actriu uruguaianocatalana Margarida Xirgu, que va aconseguir revolucionar la comèdia nacional i va influir en les generacions posteriors d'actors. Les seves representacions al Teatro Solís de Montevideo li van valer fama i reconeixement.

En el cinema cal citar un altre català, Fèlix Oliver, pioner del cinema a l'Uruguai.

Esports 

L'esport amb més seguidors a l'Uruguai és el futbol. Històricament el futbol ha estat un element fonamental pel que fa a l'afermament de la "nacionalitat" uruguaiana i a la projecció internacional de la imatge de l'Uruguai com a país, a començaments del . "La celeste" (renom històric de la selecció uruguaiana, que sorgeix del color de la seva samarreta) va enlluernar Europa amb les seves presentacions olímpiques i es va guanyar l'admiració i el respecte de l'univers esportiu, col·locant al futbol sud-americà en la més alta consideració en una època en què el continent era encara ignorat al mapa internacional del futbol (i l'Uruguai, en particular, desconegut a tots els mapes, no només al futbolístic). L'Uruguai va guanyar dues medalles d'Or consecutives, als Jocs Olímpics (París 1924 i Amsterdam 1928), sent durant 80 anys l'únic país sud-americà a ocupar el màxim nivell olímpic, un honor compartit després amb l'Argentina des de Pekín 2008 i amb Brasil des de Río de Janeiro 2016.(vegeu Uruguai als Jocs Olímpics).

Uruguai ocupa el primer lloc en quantitat de copes Amèrica, amb 15, seguit per l'Argentina amb 14i pel Brasil, que en té 7. Pel que fa a títols mundials, l'Uruguai va aconseguir en dues ocasions la Copa del Món de Futbol (el 1930 i el 1950, sent aquest últim un èxit esportiu històric i un dels moments més dramàtics i inoblidables de la història del futbol uruguaià, la final coneguda des de llavors amb el renom del "Maracanazo". A nivell de clubs, Nacional i CA Peñarol, els dos principals equips uruguaians, han representat l'Uruguai de forma magnífica, obtenint-hi tots dos vuit Copa Libertadores de América i sis Copes Intercontinentals, a més d'una destacada llista (en quantitat i qualitat) de títols internacionals que els permeten ocupar, fins al novembre del 2006, la primera i la tercera posicions en el Rànquing de Clubs de la CONMEBOL (Peñarol 1094 punts, Boca Juniors 1023 punts, Nacional 960 punts).

Hi ha molts jugadors uruguaians que han format part de lligues espanyoles, italianes, i d'altres països europeus i asiàtics. Entre els més destacats en el futbol espanyol trobem Luís Suárez, del FC Barcelona; Diego Forlán, de l'Atlètic de Madrid; Pablo García, del Real Murcia; Walter Pandiani, de l'Osasuna, Ernesto Javier Chevantón, del Sevilla; i Fabián Estoyanoff del Real Valladolid Club de Fútbol.

Altres esports que gaudeixen de molta popularitat són el bàsquet i el rugbi, que han anat guanyant més adeptes, així com el ciclisme; en els Jocs Olímpics de Sydney 2000, Milton Wynants va guanyar una medalla de plata, tornant a posar l'Uruguai al medaller després de 36 anys.

Festes 
{| class=wikitable style="margin:auto; align:center; font-size:95%;"
|- style="background:#eee;"
! Data || Nom || Nom local || Notes
|-
| 1 de gener || Cap d'any || Año nuevo || No laborable.
|-
| 6 de gener || Epifania || Día de los niños || Laborable i inamovible. Anomenat popularment Día de Reyes
|-
| Data mòbil || Carnaval || Carnaval || Laborable (dilluns i dimarts de la setena setmana anterior a diumenge de Pasqua).
|-
| Data mòbil || Setmana Santa || Semana de turismo || Laborable, excepte dijous i divendres.
|-
| 19 d'abril || Desembarcament dels 33 Orientals || Desembarco de los 33 Orientales || Laborable. Si és dissabte, el diumenge o el dilluns: es commemora en l'esmentada data. Si cau el dimarts o el dimecres: es commemora el dilluns anterior. Si cau el dijous o el divendres: es commemora el dilluns següent.
|-
| 1 de maig || Dia Internacional dels Treballadors || Día de los trabajadores || No laborable.
|-
| 18 de maig || Batalla de Las Piedras || Batalla de Las Piedras || Laborable. Si és dissabte, el diumenge o el dilluns: es commemora en l'esmentada
data. Si és dimarts o dimecres: es commemora el dilluns anterior. Si és dijous o divendres: es commemora el dilluns següent.
|-
| 19 de juny || Naixement de José Gervasio Artigas || Natalicio de José Artigas || Laborable i inamovible.
|-
| 18 de juliol || Jura de la Constitució || Jura de la Constitución || No laborable.
|-
| 25 d'agost || Declaratòria de la Independència || Declaratoria de la Independencia || No laborable.
|-
| 12 d'octubre || Dia de la Raça || Día de las Américas || Laborable. Si és dissabte, el diumenge o el dilluns: es commemora en l'esmentada data. Si és dimarts o dimecres: es commemora el dilluns anterior. Si és dijous o divendres: es commemora el dilluns següent.
|-
| 2 de novembre || Dia dels Fidels Difunts || Día de los difuntos || Laborable i inamovible.
|-
| 25 de desembre || Nadal || Día de la familia || No laborable. Anomenat popularment Navidad.
|}Notes:
 Arran de la naturalesa laica de l'estat uruguaià, les festivitats cristianes (Setmana Santa i Nadal) reben oficialment altres noms ("Semana de turismo" i Día de la familia). Tanmateix, excepte la Setmana Santa, són conegudes popularment pel seu nom cristià. Aquesta última és anomenada indistintament Santa, de Turisme, Criolla, o de la Volta Ciclista.
 En els anys en què hi ha canvi de comandament presidencial (els acabats en 0 o en 5), l'1 de març és firat no laborable.
 Els dies de descans no laborables són sempre inamovibles. Història 

Abans de les exploracions espanyola i portuguesa, el territori estava poblat per algunes ètnies indoamericanes nòmades, entre les quals destaquen els xarrues i els guaranís.

Els primers assentaments europeus van ser els de Villa Soriano, Colonia del Sacramento i Montevideo. Els espanyols s'hi van establir a partir del 1726, any en què es produeix la fundació de Montevideo, a causa de l'avanç de les tropes portugueses -i la consegüent fundació de ciutats- arreu de l'actual territori uruguaià.

La ciutat de Montevideo es va fundar amb caràcter militar i mercantil, i va ser una important plaça militar -al sud- dels dominis realistes de l'imperi Espanyol durant el  i el principal port de l'estuari de la Plata. La importància de Montevideo com a principal port del Virregnat del Riu de la Plata li va ocasionar en diverses ocasions enfrontaments amb la capital del virregnat, Buenos Aires.

El 1798 i entre el 1806 i 1807 es produeixen les invasions angleses. Les tropes de Montevideo i de Buenos Aires van repel·lir juntes els atacs de la flota anglesa (la primera comandada pel comodor Sir Home Riggs Popham i la segona per l'almirall Sir Charles Stirling) vinguda a conquerir els territoris del Plata. A la Revolució de Maig de 1810 i durant l'alçament revolucionari de les províncies del Plata, Montevideo es manté fidel a les autoritats espanyoles.

Al començament del , van sorgir moviments d'independència a Sud-amèrica. El territori de la Banda Oriental -sota el poder de Buenos Aires-, i que era l'antic nom de l'Uruguai, va ser reclamat per l'Imperi del Brasil, influït per interessos de la corona portuguesa. El Brasil va annexionar el territori el 1821, després d'una invasió per part de Portugal el 1816, però l'Uruguai va declarar-ne la independència el 1825 i el 1828 -amb la Convenció Preliminar de Pau de Rio de Janeiro i amb interessos del Regne Unit- es va convertir en un país independent, sota tutela dels seus dos poderosos veïns fins a l'any 1830, quan adquireix la sobirania plena i absoluta.

L'Uruguai va experimentar inestabilitat política i econòmica durant el . Després de la Segona Guerra Mundial l'economia es va col·lapsar en diverses ocasions i el govern va començar a perdre el suport ciutadà. Els Tupamaros'', un grup radical d'esquerra, van reaccionar a la crisi amb violència i van provocar la repressió pel govern i la suspensió dels drets individuals. Finalment, el 1973, l'exèrcit va prendre el poder, donant inici a un període d'onze anys de dictadura militar en un país que havia estat una democràcia estable. El 1984 la democràcia va ser restaurada.

En les eleccions presidencials realitzades el 31 d'octubre de 2004 va resultar elegit Tabaré Vázquez, candidat per la coalició d'esquerra Encontre Progressista-Front Ampli-Nova Majoria amb el 50,6% dels vots, assolint la victòria en la primera volta i aconseguint un parlament amb majories absolutes. És la primera vegada en la història del país que un partit polític no tradicional, i d'aire socialista, accedeix al Poder Executiu.

En les eleccions municipals realitzades el 8 de maig de 2005, el Partit Nacional va obtenir deu intendències, la coalició Encuentro Progresista-Frente Amplio-Nueva Mayoría en va obtenir vuit, i el Partit Colorado en va obtenir una.

Pel que fa a les eleccions presidencials del 2009, el partit oficialista d'esquerra Front Ampli, va obtenir el govern sobre l'expresident Luis Alberto Lacalle, amb el triomf del tupamaro José Mujica.

Notes

Referències

Enllaços externs 

 Portal del Govern Uruguaià  

Articles de qualitat de ciències de la Terra
 
Articles destacats que cal mantenir actualitzats