alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Congelació d'aliments

La congelació d'aliments en Indústria alimentària és una tècnica de conservació per l'aplicació intensa de fred capaç de detenir els processos bacteriològics i enzimàtics que destrueixen els aliments.

Bàsicament es pot dir que la matèria orgànica es compon d'aigua i de matèria seca. En congelar un aliment, només es congela l'aigua que conté, per això un dels factors a tenir en compte en el procés de congelació és el contingut d'aigua del producte. En funció de la quantitat d'aigua es té la calor latent de congelació. La calor latent de l'aigua és la quantitat de calor necessària per a canviar 1 kg de líquid a gel, sense canvi de temperatura, en aquest cas és de 80 Kcal/kg. Altres factors són la temperatura inicial i final del producte que són determinants en la quantitat de calor que es deu extreure del producte.

Tipus de congelació 
 Per aire: Un corrent d'aire fred extreu la calor del producte fins que s'aconsegueix la temperatura final 
 Per contacte: Una superfície freda en contacte amb el producte que extreu la calor 
 Criogènic: S'utilitzen fluids criogènics, nitrogen o diòxid de carboni, que substitueixen a l'aire fred per a aconseguir l'efecte congelador

Vegeu també 
 Punt de congelació
 Cadena de fred
 Liofilització

Referències 

Indústria alimentària
Tècniques de conservació
Església

Església (arquitectura), temple on els cristians es reuneixen i celebren culte.
 Església (institució), estructura orgànica d'una religió cristiana.
 Església universal, congregació dels fidels cristians en virtut del baptisme.
 Església o diòcesi, territori i llocs de la jurisdicció dels prelats, o conjunt dels seus súbdits.
Esdeveniment de Tunguska

L'esdeveniment de Tunguska fa referència a l'impacte d'un cometa d'alguns centenars de tones a regió del curs mitjà del riu Tunguska Pedregós, a Evenkia (territori de Krasnoiarsk, Federació Russa) el 30 de juny de 1908. L'explosió resultant, d'entre 5 i 30 megatones, s'aixecà fins als 8 km d'alçada, arrasà més de 2.000 km² de taigà i la detectaren els sismògrafs de tot el món.

Els sismògrafs van completar registres en dues vegades la volta al món. La pols aixecada va causar un hivern més llarg del que era habitual a l'hemisferi nord i va sotmetre la part septentrional d'Àsia i Europa a una lleugera i anòmala obscuritat.

Referències

Vegeu també 
 Bang sònic

Enllaços externs 

 A. E. Zlobin, Tunguska (PDC-2007) .
 Tungússkaia kometa 1908.
 Astrobiology, V.4, N.3, 2004, 391-399.
 Plana dels Laboratoris Nacionals Sandia sobre l'esdeveniment de Tunguska.

Esdeveniments d'impacte
Història de Rússia
Esdeveniments del 1908
Diferència de potencial

En la física, la diferència de potencial, tensió elèctrica o voltatge és la diferència en el potencial entre dos punts en un camp conservatiu. En enginyeria, de vegades es descriu com una variable depenent d'un altre punt (across variable).

La diferència de potencial elèctric entre dos punts (A i B) d'un camp elèctric és igual al treball que realitza aquest camp sobre una unitat de càrrega positiva (el coulomb en el SI), per transportar-la del punt A al B.

On:
 VA - VB és la diferència de potencial.
 E és la intensitat del camp en newtons per coulomb ().
 r és la distància en metres entre els punts A i B.

Igual que en el potencial elèctric, la diferència de potencial en el SI es mesura en volts.

Si dos punts que tenen una diferència de potencial s'uneixen mitjançant un conductor o bé circuit elèctric, es produirà un flux de corrent elèctric entre ambdós punts. En circular, es transfereix al circuit una energia equivalent a la dif. de potencial multiplicat per la càrrega transportada (integral del corrent).

Vegeu també 
 Potencial elèctric

Referències 

 

Magnituds físiques
Electricitat
Mercè Molist i Ferrer

Mercè Molist i Ferrer (Manlleu, 1969) és una periodista catalana. Llicenciada en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona. És col·laboradora habitual de diversos mitjans sobre temes de tecnologia, informàtica, seguretat, i un referent en l'estudi de l'activitat dels furoners (hackers) i relacionats.

Trajectòria 
Va formar part des de 1996 de Fronteras Electrónicas, (FrEE), que va ser la primera organització a defensar els drets digitals i la llibertat d'expressió a Internet a Espanya i que més endavant es va transformar en el capítol espanyol de Computer Professionals for Social Responsability.

Vinculada per la seva professió amb la comunitat dels furoners espanyols, va treballar durant el 2000 a traspassar els hackmeetings italians a l'estat espanyol; aquell any va participar en la coordinació del primer, que es va celebrar a Barcelona, en el centre okupat Les Naus. Dels grups de treball dels hackmeetings van néixer els hacklabs. El 2008 va posar en marxa un wiki, Hack Story, on recopila informació històrica sobre cultura hacker. A partir d'aquí va escriure el 2013 el llibre Hackstory.es, la historia jamás contada del underground informático en la Península Ibérica.

Des de l'any 2002 distribueix els seus articles periodístics (i la majoria de la seva producció literària) utilitzant una llicència que permet la seva lliure distribució, traducció i còpia (copyleft). El 2004, l'agència Servimedia va vendre un article seu com si fos elaborat per la mateixa agència. Molist va denunciar per les xarxes la violació de la seva llicència copylefti que no havia rebut resposta als burofax enviats als mitjans que l'havien publicat. Els advocats Carlos Sánchez Almeida i Javier Mestre, pioners en copyleft i llibertats digitals, van intervenir en favor seu. El cas es va resoldre a favor de Molist sense arribar als tribunals: Servimedia va rectificar públicament i va explicar el seu error.

Mercè Molist també ha conreat la literatura. Ha guanyat un parell de premis de poesia i contes al llarg de la seva vida i és autora d'una breu novel·la, Cançó de Valeriana (Edicatsa, 1993). Molts dels seus texts literaris s'ofereixen gratuïtament a la seva pàgina web.

L'any 1991 va guanyar el Premi de Contes Alambor amb La traïció. El 1995 va col·laborar en una obra col·lectiva en defensa del riu Ter (El Ter: un riu per viure-hi, ) L'any 2006 va publicar el llibre Ciber@vis. Manual d'Internet per a joves de més de 50 anys (). El 2014 va editar el llibre digital Hackstory.es, gràcies a una campanya de micromecenatge. El 2015 va publicar un llibre, escrit juntament amb el catedràtic Manel Medina, sobre seguretat informàtica a Internet: Cibercrimen ().

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web personal, on publica els diferents articles que escriu, així com la seva obra literària.
  Blog 
 Hack Story, wiki sobre la història del moviment hacker.
 Articles de Mercè Molist a El País.

Alumnes de la Universitat Autònoma de Barcelona
Escriptors osonencs contemporanis en català
Periodistes osonencs
Escriptors manlleuencs
Naixements del 1969
SimCity

SimCity és una sèrie de videojocs iniciada el 1989 per Will Wright i desenvolupada majoritàriament per Maxis (divisió de Electronic Arts) la finalitat de la qual és la construcció i desenvolupament d'una ciutat amb un ampli sentit de l'urbanisme. El conjunt de videojocs SimCity foren els més venuts de Maxis fins a l'aparició de The Sims el 2000.

El desenvolupament de SimCity no va acabar en la seva primera versió (actualment més coneguda com a SimCity Classic), sinó que se n'han anat desenvolupant noves versions.

Versions 
En ordre cronològic les versions són les següents:
 SimCity (actualment reanomenada SimCity Classic i amb la versió lliure Micropolis) (1989)
 SimCity 2000 (1994)
 SimCity 2000 Special Edition (1995)
 SimCity 2000 Network Edition (1996)
 SimCity 2000 per a PlayStation i Nintendo 64 (1997)
 SimCity 3000 (1999)

 SimCity 3000 Unlimited (2000)
 SimCity 64 (versió per a la Nintendo 64DD) (2000)
 SimCity 4 (2003)
 SimCity 4: Rush Hour (2003)
 SimCity 4: Deluxe Edition (2003)
 SimCity DS (versió per a la Nintendo DS) (2007)
 SimCity Societies (2007)
 SimCity Societies: Destinations (2008)
 SimCity Societies: Deluxe Edition (2008)
 SimCity Creator (versió per a Nintendo DS i Wii) (2008)
 SimCity (2013)

Vegeu també 
 Moon Tycoon, videojoc d'ordinador de construcció de ciutats.

Enllaços externs 

 Pàgina oficial de SimCity

Videojocs de construcció de ciutats
Sagues de videojocs
Videojocs d'Electronic Arts
Alzheimer

Alois Alzheimer (Marktbreit, Baviera, 1864 - Breslau, 1915), psiquiatre i neuròleg alemany que va identificar per primera vegada els símptomes del que després es coneixeria com a malaltia d'Alzheimer
 Malaltia d'Alzheimer, demència incurable, degenerativa i terminal
Gens

Gens o gen, unitat d'emmagatzemament d'informació i unitat d'herència genètica
 gens (família), tipus d'organització familiar a l'antiga Roma 
 Gens (grup humà)
Transistor d'efecte camp

El transistor d'efecte camp (Field-Effect Transistor o FET, en anglès) és en realitat una família de transistors que es basen en el camp elèctric per controlar la conductivitat d'un "canal" en un material semiconductor. Els FET, com tots els transistors, poden plantejar-se com a resistències controlades per voltatge.

La majoria dels FET estan fets usant les tècniques de processament de semiconductors habituals, emprant l'oblia monocristal·lina semiconductora com la regió activa, o canal. La regió activa dels TFTs (thin-film transistors, o transistors de pel·lícula fina), per altra banda, és una pel·lícula que es diposita sobre un substrat (usualment vidre, ja que la principal aplicació dels TFTs és les pantalles de cristall líquid o LCDs).

Tipus de transistors d'efecte camp 
Podem classificar els transistors d'efecte camp segons el mètode d'aïllament entre el canal i la porta:

 El MOSFET (Metal-Oxide-Semiconductor Field-Effect Transistor) usa un aïllant (normalment SiO₂).
 El JFET (Junction Field-Effect Transistor) usa una unió p-n.
 El MESFET (Metal-Semiconductor Field Effect Transistor) usa una barrera Schottky
 En el HEMT (High Electron Mobility Transistor), també anomenat HFET (heterostructure FET), la banda de material dopada amb "buits" forma l'aïllant.
 En el FinFET (acrònim de fin field-effect transistor) és un tipus de transistor d'efecte de camp en tecnologia 3D.
 GAAFET (acrònim de gate-all-around FET) o transistor FET de porta envoltada és similar al concepte de FinFET.

La característica dels TFT que els distingeix, és que fan ús del silici amorf o del silici policristal·lí.

Referències
FET

Transistor d'efecte camp
 Falange Española Tradicionalista y de las JONS
Fundació Wikimedia

La Fundació Wikimedia, oficialment coneguda en anglès Wikimedia Foundation, Inc. és una organització sense ànim de lucre amb seu a San Francisco, a l'estat de Califòrnia (Estats Units d'Amèrica), instituïda sota les lleis de l'estat de Florida. És l'organització matriu de diferents projectes col·laboratius (wiki) on el més conegut és Wikipedia (Viquipèdia).

Història 
La seva existència va ser oficialment anunciada pel cofundador de Viquipèdia Jimmy Wales el 20 de juny de 2003. El nom de «Wikimedia» va ser encunyat per Sheldon Rampton en una llista de correu el març del 2003 tres mesos després de l'aparició del Viccionari, el segon projecte wiki després de la Viquipèdia en els servidors de Wales. Tres mesos després es va anunciar la fundació sota aquest nom. Els noms dels dominis wikimedia.org i wikimediafoundation.org van ser adquirits per a la fundació, per Daniel Mayer.

L'executiva en cap de WMF des de 2016 és Katherine Maher.

Operacions 
La fundació està ubicada a San Francisco, als Estats Units.

Treball amb un grapat de projectes col·laboratius i enciclopèdics, on la fundació és responsable del manteniment tècnic però el contingut és produït per un moviment (la comunitat) d'escriptors voluntaris. Els projectes són accessibles a través de l'Internet i sense restriccions o preu. Els ingressos de la fundació provenen de les donations, mitjançant les campanyes anuaris a través els mateixos projectes.

Els seus projectes inclouen Wikipedia (Viquipèdia), Wiktionary (Viccionari), Wikiquote (Viquidites), Wikibooks (Viquillibres), Wikisource (Viquitexts), Wikimedia Commons, Wikispecies (Viquiespècies), Wikinews (Viquinotícies), Wikiversity (Viquiversitat), Wikidata, Wikivoyage (Viquiviatges), Wikimedia Incubator i Meta-Wiki.

Referències

Enllaços externs 

 Fundació Wikimedia 
 Estatuts
Ppm

Mesures:
 ppm és l'abreviació de parts per milió una unitat de mesura de concentració.
 ppm és l'abreviació de pàgines per minut una unitat de mesura de velocitat en impressores, fotocopiadores i similars.
 ppm  és l'abreviació de pulsacions per minut una unitat de mesura tempo en música.
 PPM Modulació per posició de pols
 PPM Catàleg d'estrelles PPM
 Política
 Partit Popular Monàrquic és un partit polític portuguès
La Bisbal del Penedès

La vila de la Bisbal del Penedès és un municipi de la vegueria del Penedès.

Etimologia 
El nom resulta d'un equívoc etimològic. Està documentat el 1011 com "ipso episcopal" i al  com "dominis de Episcopali", en català Casal del Bisbal, amb article masculí que no va canviar a femení fins a l'edat moderna. Però no ha estat mai cap domini d'un bisbe sinó dels senyors de Castellvell de la Marca que tenien una torre per vigilar el nus de camins amb el camp del Penedès. Probablement la talaia, origen de la vila, va ser anomenada a partir del grec antic  (epískopon, 'lloc de vigilància'), acusatiu de  (epískopos, 'bisbe') que literalment significa «aquell qui vigila». La funció de vigilància de camins la va exercir després el Castell de la Bisbal situat en el camí Ral al costat del pont sobre la riera de la Bisbal.

Geografia 
 Llista de topònims de la Bisbal del Penedès (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Política 
Actualment a l'alcaldia hi és Agnès Ferré Cañellas.

Història 
La batalla de la Bisbal del 17 de maig de 1813 fou un enfrontament armat de la guerra del francès en la que els francesos de Maurice Mathieu foren vençuts per les tropes dels generals Francisco de Oliver-Copons i Josep Manso a La Bisbal del Penedès.

Cultura popular 
A la Bisbal se celebra cada 15 d'agost una diada castellera de les importants del calendari, per la seva continuïtat i pel nivell de les actuacions que s'hi veu. Fins al 2015 no hi havia colla castellera pròpia i totes les colles que actuaven a la diada eren foranes; per això, la Bisbal era coneguda tradicionalment com la plaça més castellera sense colla pròpia. Des de 2015, però, existeix la Colla Castellera La Bisbal del Penedès coneguda amb el renom dels Bous de la Bisbal.

BisbalPenedèsTV 
Uns joves bisbalencs van crear BisbalPenedèsTV (BPtv), que anteriorment es va a anomenar LaBisbalTV, que feia emissions en línia des de la seva pàgina web oficial. Normalment emetien la Festa Major i alguns actes.

També tenien una pàgina web on informen de les notícies de la Bisbal del Penedès, i també la resta del Penedès, anomenada Notícies elCritdelaVila.

La televisió va tancar el 2012.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 BisbalPenedèsTelevisió (BPtv)
 Eleccions Locals 2015, resultats i composició del Ple Municipal amb regidors i regidores
Masllorenç

Masllorenç és un municipi de la comarca del Baix Penedès, situat al límit comarcal amb l'Alt Camp. Té un relleu accidentat a la zona de la serra de Montmell.

Geografia 
 Llista de topònims de Masllorenç (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

|}

Història 
Encara que no existeixen documents escrits que ho confirmin, es creu que la població va néixer a l'empara del castell de Puigtinyós. El seu origen està en un petit nucli de cases construïdes per donar alberg als pastors. Apareix per primera vegada documentat el 1365 sota el nom de Mas Llorent, sent senyor del lloc Berenguer de Montoliu.

Al , el seu senyor era Joan de Pinós. Va ser llavors quan va començar el creixement de la població que va seguir a l'alça fins a finals del  quan una plaga de fil·loxera que va assolar les vinyes va obligar a molts pagesos a traslladar-se.

El terme actual inclou l'agregat de Masarbonès del qual també es desconeix l'origen. En 1365 pertanyia al castell de Puigtinyós i en 1719 ja formava part de Masllorenç. Té una petita església neoclàssica dedicada a sant Bartomeu.

Va formar part de la Vegueria de Vilafranca del Penedès fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Vilafranca del Penedès des del 1716 fins al 1833.

Va formar part de la comarca de l'Alt Camp.

Economia 
La base de l'economia resideix en l'agricultura de secà (vinya i ametllers). El turisme d'estiu completa el sector econòmic del municipi.

El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 46.378 pessetes (278,74 euros).

El 1983 el terme municipal de Masllorenç comptava amb unes 60 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 60 d'entre 5 i 50 hectàrees i 2 explotacions d'entre 2 i 200 hectàrees.

Demografia

Política

Eleccions municipals del 2011

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Eleccions Locals 2015, resultats i composició del Ple Municipal amb regidors i regidores

 
Viles closes del Penedès
Dinamita

La dinamita és un explosiu usat en la mineria, demolició, i altres aplicacions. Va ser inventada per Alfred Nobel el 1867 i va guanyar ràpidament popularitat perquè no explota per accident amb facilitat. La paraula «dinamita» és un neologisme construït a partir de les paraules gregues δυναμις (dinamis, 'potència', 'moviment') i el sufix, també grec, -ιτης (-itēs), que indica 'inflamació', 'irritació'. Alfred Nobel l'anomenà «Pols de Seguretat per a Explotar». Fou inventada per Alfred Nobel l'any 1866 i patentada l'any 1867, el que junt amb l'explotació dels camps petroliers de Bakú (Azerbaidjan) li va fer guanyar la seva gran fortuna, base del Premi Nobel en penediment del sofriment que provocà la seva reeixida invenció.

La dinamita és una mescla d'explosius, que inclou nitroglicerina, nitrat d'amoni i nitrat de sodi, adsorbida en materials inerts com les serradures. L'explosiu original a la dinamita era la nitroglicerina. L'extrema sensibilitat de l'explosiu líquid significava un ús molt dificultós. Nobel manufacturava i venia aquest líquid, però la seva perillositat va fer que fos prohibit a Europa. Nobel va solucionar el problema mesclant la nitroglicerina amb "terra de diatomees" que estabilitzà la seva reactibilitat. Des del descobriment de Nobel han estat usats una gran varietat d'absorbents, inclosos serradures i sílex.

Variants 
 Abelita és un explosiu de caràcter detonant format per nitroglicerina gelatinitzada amb cotó pólvora (65% i 30%) i un antioxidant i un antiàcid (3,5% i 1,5%). Modernament l'ha substituït l'anetole, de composició similar.

Referències 

Explosius
Lille

Toponímia:
 Lille  Lilla , municipi del nord de França, integrada al departament del Nord i capital de la regió de Nord-Pas-de-Calais
 Lille (Bèlgica), municipi belga de la província d'Anvers a la regió de Flandes
 Lille Skensved, municipi de Dinamarca
 Miscel·lània:
 Lille Nord, línia de ferrocarril entre Hillerød i Helsingør a Dinamarca
 Lille Olympique Sporting Club Métropole
Escut de Bellver de Cerdanya

L'escut oficial de Bellver de Cerdanya té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un mont de sinople movent de la punta carregat d'una vila d'argent i somat d'un castell de sable obert somat d'una bandera d'or amb 4 faixes de gules i l'asta d'or. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 12 de juny de 1997 i publicat al DOGC el 10 de juliol del mateix any amb el número 2430.

S'hi veu el castell de Bellver (actualment en ruïnes), fundat el 1225 pel comte Nunó Sanç de Cerdanya, al capdamunt d'un turó anomenat en els documents antics amb el nom llatí de Bello Videre. Bellver fou el centre d'una vasta regió de la Cerdanya, la Batllia. Més endavant, quan va morir Nunó Sanç (el 1242), el comtat de Cerdanya fou integrat a Catalunya sota el regnat de Jaume I; aquesta és la raó de l'emblema reial, el dels quatre pals, voleiant sobre el castell. Al peu del turó hi ha la vila emmurallada de Bellver, que avui encara conserva una petita part de les muralles.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Bellver de Cerdanya
Bellver de Cerdanya
Escut de Bolvir

L'escut oficial de Bolvir té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una estrella d'argent acostada de 2 relles de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 13 de desembre de 1991 i publicat al DOGC el 27 del mateix mes amb el número 1534.

L'estrella d'argent és un senyal tradicional de l'escut de Bolvir. Les dues relles a banda i banda de l'estrella fan referència a la importància de l'agricultura en l'economia del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Bolvir
Bolvir
Escut de Fontanals de Cerdanya

L'escut oficial de Fontanals de Cerdanya té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. de gules, una creu plena d'argent; 2n. de sinople, 2 espigues de blat d'or passades en sautor. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 30 d'agost del 2000 i publicat al DOGC el 19 de setembre del mateix any amb el número 3228.

Fontanals de Cerdanya és un municipi format el 1969 amb la unió d'Urtx i de Queixans. L'escut, doncs, també és compost: a la primera partició hi figuren les armes dels vescomtes d'Urtx, i les espigues de blat representen Queixans, poble tradicionalment dedicat a l'agricultura que ara tendeix més cap al turisme, igual com ho fa el municipi sencer.

Vegeu també 
 Bandera de Fontanals de Cerdanya
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Fontanals de Cerdanya
Fontanals de Cerdanya
Bandera de Fontanals de Cerdanya

La bandera oficial de Fontanals de Cerdanya té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color verd fosc, amb una aspa plena groga de gruix 1/6 de l'alçària del drap, i una creu plena blanca del mateix gruix amb un rivet vermell d'1/12 de la mateixa alçària i sobreposada al centre.

Va ser aprovada el 15 d'octubre de 2001 i publicada en el DOGC el 22 de novembre del mateix any amb el número 3519.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Fontanals de Cerdanya
Fontanals de Cerdanya
Escut de Ger

L'escut del municipi de Ger (Cerdanya) representa un colom, atribut parlant de la patrona del poble santa Coloma, i una faixa ondada en representació de la riera de Ger que travessa la localitat.

Escut heràldic 
L'escut oficial de Ger té el següent blasonament:

Va ser aprovat el 24 de gener de 1989 i publicat al DOGC el 3 de febrer del mateix any amb el número 1102.

Bandera de Ger 

La bandera de Ger incorpora els símbols heràldics. La bandera oficial té la següent descripció:

Va ser aprovada en el ple de l'ajuntament del 21 de novembre de 2002, i publicada en el DOGC el 22 de gener de 2003 amb el número 3805.

Referències 

Ger
Ger
Ger
Escut de Guils de Cerdanya

L'escut oficial de Guils de Cerdanyaté el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un estel de 8 puntes acostat de 8 estels de 5 puntes d'or posades en orla. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 9 de març de 1994 i publicat al DOGC el 18 del mateix mes amb el número 1874.

L'estrella de vuit puntes voltada de vuit estrelles de cinc puntes és una al·lusió al protomàrtir sant Esteve, patró del poble; anteriorment l'escut de la localitat presentava una flor de lis. Guils sempre ha pertangut a l'església: originàriament a Sant Martí del Canigó, després al monestir de Santes Creus (segles XIV-XVII), i finalment a la comunitat de beneficiats de Puigcerdà.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Guils de Cerdanya
Guils de Cerdanya
Escut d'Isòvol

L'escut oficial d'Isòvol té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una espasa flamejada d'or, guarnida d'argent acostada d'una flor de lis d'argent a la destra i de 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra a la sinistra, i acompanyada a la punta d'una faixa ondada d'atzur, rivetada d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 20 de març de 1990 i publicat al DOGC el 4 d'abril del mateix any amb el número 1276.

L'escut presenta els atributs dels patrons dels tres pobles que formen el municipi (All, Isòvol i Olopte): respectivament, la flor de lis de la Mare de Déu, l'espasa flamejant de sant Miquel i les claus de sant Pere. La faixa ondada del peu simbolitza el Segre, les aigües del qual transcorren pel municipi.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Isovol
Isòvol
Bandera d'Isòvol

La bandera oficial d'Isòvol (Baixa Cerdanya) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, tricolor horitzontal ondada de mitja, tres i mitja ones, de color blanc, verd clar i blau fosc.

El Ple de l'Ajuntament del 17 de juliol de 2002 va adoptar l'acord d'aprovar la bandera municipal, a la qual es dona conformitat el 25 de setembre de 2002 i fou publicada en el DOGC el 10 d'octubre del mateix any amb el número 3.737.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Isòvol
Isòvol
Escut de Meranges

L'escut oficial de Meranges té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un mont de 3 penyes de sinople sostingut sobre un riu en forma de cinta ondada d'argent rivetada d'atzur, i somat d'un ram de 3 pinyes de pi negre de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'1 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.

Meranges és situat a l'alta vall del riu Duran, i sobre el poble s'aixeca el Puigpedrós (2.914 m), una alta muntanya dels Pirineus. A l'escut, el mont de penyes simbolitza el Puigpedrós, la cinta ondada és el riu Duran, i les pinyes són de pi negre, la varietat més abundant del municipi.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Meranges
Meranges
Erupció

Vulcanologia: Erupció volcànica 
 Astronomia: Erupció solar
 Medicina: Erupció cutània
Radiant

Geometria: Radiant o radian, angle que comprèn un arc igual al radi.
 Astronomia: Radiant (astronomia), punt de l'esfera celeste d'on pareixen provindre les trajectòries d'una pluja d'estels.
 Física:
 Energia radiant, energia de les ones electromagnètiques continguda en la llum visible i altres formes de radiació 
 Flux radiant, mesura de la potència d'una radiació electromagnètica
 Literatura: Radiant (manfra), còmic francès dibuixat i escrit per Tony Valente.
Dm3

Unitats de volum: Un Dm³ és un decàmetre cúbic, (1 000 000 litres).
 Unitats de volum: Un dm³ és un decímetre cúbic, (un litre).
Centímetre cúbic

El centímetre cúbic (símbol cm³) és una unitat de volum que equival a una milionèsima d'un metre cúbic. És el volum ocupat per un cub d'un centímetre de costat. A vegades també s'abreuja com cc i fins i tot ccm. Aquestes dues abreviatures, però, no són acceptades pel Sistema Internacional d'Unitats (la unitat de volum en el SI és el metre cúbic, m³), però són d'ús habitual en mecànica, per exemple per a indicar el volum o cubicatge d'un motor, o en farmàcia.

És la unitat base de volum en l'antic sistema de mesures CGS.

Un centímetre cúbic és una mil·lèsima part d'un decímetre cúbic (dm³) que és la quantitat denominada litre. Per això, el centímetre cúbic també s'anomena mil·lilitre (ml).

Equivalència amb altres unitats de volum:

1 ml = 1 cm³ = 0,1 cl = 0,01 dl = 0,001 litres = 0,000 001 m³
1 l = 1.000 ml = 1.000 cm³

Referències 

Unitats de volum
Motors de combustió interna
Constel·lació del Burí

El Burí (Caelum) és una constel·lació menor de l'hemisferi sud anomenada així per primera vegada per Nicolas-Louis de Lacaille. És una constel·lació sense estels brillants, car el de major magnitud és de la 4,45.

Història 
Caelum va ser introduïda per primera vegada al  per Lacaille, astrònom francès creador d'altres tretze constel·lacions del cel meridionals. El nom en francès que li va donar Lacaille va ser Burin, llatinitzat com Caelum Scalptorium. Francis Baily va escurçar aquest nom a Caelum seguint un suggeriment de John Herschel. A la carta original, la constel·lació es mostra com un burí o un estilet, encara que ha arribat a reconèixer-se simplement com un cisell.  Ridpath, Ian.  Caelum . ianridpath.com. Johann Bode va escriure el nom en plural (Cæla Scalptoris), però aquesta forma no va prosperar.

Vegeu també 

 Lista d'estrelles del Burí
 HD 31093

Referències
Bandera de Meranges

La bandera oficial de Meranges té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg faixada groga, verda i blanca, amb la branca de pi i les tres pinyes negres que figuren a l'escut, al centre. Les tres faixes que tindran la mateixa grandària, seran groga la superior, per representar l'esmalt del camper de l'escut; verda la central, per representar el mont de tres penyes, i blanca la inferior per representar la banda ondada d'argent. La figura del pi amb les tres pinyes tindrà una altura de dos terços de l'alçària del drap i una amplada d'un terç de l'amplària d'aquest.

Va ser aprovada el 20 de març de 1990 i publicada en el DOGC el 2 d'abril del mateix any amb el número 1275.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Meranges
Meranges
Escut de Montellà i Martinet

L'escut oficial de Montellà i Martinet té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. de sinople, un mont d'or movent de la punta somat d'un castell d'argent obert; 2n. d'or, un mall de martinet de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 13 d'octubre de 1988 i publicat al DOGC el 9 de novembre del mateix any amb el número 1066.

L'escut d'aquest municipi, format el 1970 amb la unió dels dos anteriors de Montellà de Cadí i Víllec i Estana, és compost: s'hi veu el castell de Montellà, que va pertànyer als bisbes d'Urgell, i el senyal parlant de Martinet.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Montella i Martinet
Montellà i Martinet
Bandera de Montellà i Martinet

La bandera oficial de Montellà i Martinet (Baixa Cerdanya) té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg dividida horitzontalment en quatre faixes, la superior i la inferior de doble amplada que les dues del mig, i de colors de dalt a baix, verd, blanc, negre i groc.

El castell d'argent i el martinet de sable de l'escut s'han transformat en les faixes blanca i negra de la bandera.
Va ser aprovada el 23 de novembre de 1992 i publicada en el DOGC el 7 de desembre del mateix any amb el número 1679.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Montellà i Martinet
Montellà i Martinet
Escut de Prats i Sansor

L'escut oficial de Prats i Sansor té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una balança d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de maig de 1991 i publicat al DOGC el 31 del mateix mes amb el número 1449.

Les balances són l'atribut tradicional de sant Miquel, patró de Sansor.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Prats i Sansor
Prats i Sansor
Bandera de Prats i Sansor

La bandera oficial de Prats i Sansor té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg vermella, amb les balances de l'escut d'una altura de 7/9 de l'alt del drap de color groc.

Va ser aprovada el 16 de juny de 1993 i publicada en el DOGC el 28 de juny del mateix any amb el número 1763.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Prats i Sansor
Prats i Sansor
Escut de Prullans

L'escut oficial de Prullans té el següent blasonament:

Escut caironat d'or, 2 geminats ondats en pal d'atzur acostats de 3 còdols de gules malordenats a la destra i d'una creu patent de gules a la sinistra. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 28 d'octubre de 1998 i publicat al DOGC el 16 de novembre del mateix any amb el número 2766.

Els tres còdols són l'atribut de sant Esteve, patró de la localitat. Els dos geminats ondats fan referència als rius i rieres que transcorren pel municipi. La creu patent de gules sobre camper d'or és el senyal tradicional de l'escut del poble. El castell de Prullans va esdevenir el centre d'una baronia l'any 1309, i això queda reflectit a la corona de dalt de l'escut.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Prullans
Prullans
Escut de Puigcerdà

L'escut oficial de Puigcerdà té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un mont floronat d'or. Per timbre una corona de comte.

Va ser aprovat el 29 de gener de 1987 i publicat al DOGC el 6 de març del mateix any amb el número 812.

El mont floronat és el senyal tradicional de la capital cerdana. La primera referència d'aquest escut d'armes data de 1298 (és una de les representacions heràldiques catalanes més antigues), i s'ha anat usant sense canvis des d'aleshores, tot i que no fou oficialitzat fins al 1987. El mont és un senyal parlant, referit al "puig" del nom de la vila, i la flor de lis és probablement una al·lusió a la Mare de Déu, patrona de la localitat. La corona fa referència al fet que Puigcerdà fou la capital del comtat de Cerdanya, un dels comtats originaris de Catalunya.

Bandera 

La bandera oficial de Puigcerdà té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb el mont floronat groc de l'escut, d'alçària 5/6 de la del drap i amplària 1/3 de la llargària del mateix drap, centrat a 1/6 de la vora de l'asta.

Va ser aprovada el 7 de juny de 2005 i publicada en el DOGC el 4 de juliol del mateix any amb el número 4418.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Cerdanya

Referències 

Puigcerda
Cultura de Puigcerdà
Escut d'Albinyana

L'escut oficial d'Albinyana té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un dextrogir vestit empunyant una espasa de sable, acompanyat a la punta d'un cor de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 20 de febrer de 1987.

El braç empunyant l'espasa i el cor són els senyals tradicionals de l'escut del poble, i potser fan al·lusió al patró local, sant Bartomeu, el martiri del qual fou ser escorxat i decapitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Albinyana
Albinyana
Escut de Banyeres del Penedès

L'escut oficial de Banyeres del Penedès té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un brancam d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 17 de juny de 1986.

Les banyes són un senyal parlant referent al nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Banyeres del Penedès
Banyeres del Penedes
Escut de Bellvei

L'escut oficial de Bellvei té el següent blasonament:

Escut caironat quarterat en sautor: 1r i 4t d'argent; 2n i 3r de gules; ressaltant sobre el tot una torre d'or tancada de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 

Va ser aprovat el 27 d'agost de 1990.

S'hi veu la torre de Tedbert (), que va donar origen al poble. El quarterat en sautor d'argent i de gules són les armes dels Bellvei, senyors de la torre esmentada.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Bellvei
Bellvei
Bandera de Bellvei

La bandera oficial de Bellvei té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, quarterada en sautor, a dalt i a baix de color blanc i al costat de color vermell, ressaltant sobre el tot una torre groga tancada de vermell, d'altura 5/9.

El disseny de la torre pot ser artístic. L'Associació Catalana de Vexil·lologia recomana que el maçonal sigui del color del camp.

Història 
És una bandera heràldica amb les armes de la família Bellvei, a les que s'hi ha afegit la torre que existeix al poble.

Va ser publicat en el DOGC el 10 de juliol de 1991.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Bellvei
Escut de la Bisbal del Penedès

L'escut oficial de la Bisbal del Penedès té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r d'atzur, una mitra d'argent franjada d'or; 2n de gules, una àguila d'argent amb el vol estès i abaixat membrada i becada d'or i embellida de gules. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 22 de setembre de 1989.

La mitra simbolitza el fet que el poble fou concedit, durant el , al monestir de Sant Cugat del Vallès. Més tard fou la seu d'una baronia, cosa que es veu reflectida en la corona del capdamunt de l'escut i en les armes dels Salbà (una àguila d'argent embellida de gules sobre camper de gules), barons de la Bisbal.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Bisbal del Penedes
La Bisbal del Penedès
Escut de Calafell

L'escut oficial de Calafell té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: al 1r d'atzur, una creu grega abscissa fesa d'angles curvilinis i patent d'argent; i al 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 9 de juny de 1982 i publicat en el DOGC el 30 de juliol del mateix any amb el número 245.

La creu és un senyal tradicional de l'escut de Calafell; de fet, l'església del poble està dedicada a la Santa Creu. Els quatre pals de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Calafell
Calafell
Escut de Cunit

L'escut oficial de Cunit té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r d'atzur, una palmera d'or; 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987.

La palmera és l'atribut de sant Cristòfol, patró del poble. Els quatre pals de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Cunit
Cunit
Bandera de Cunit

La bandera oficial de Cunit té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida verticalment en dues parts, la primera i al costat d'amplada d'1/3 del total de l'ample del drap, blava i carregada amb una palmera d'altura de 7/9 parts de l'alt del drap, groga; i la segona d'amplada 2/3 parts de l'ample del drap, composta alternativament de nou faixes iguals, cinc de grogues i quatre de vermelles alternades.

Història 
Va ser publicat en el DOGC el 21 d'octubre de 1991.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès
 Escut de Cunit

Referències 

Cunit
Cunit
Escut de Llorenç del Penedès

L'escut oficial de Llorenç del Penedès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un llorer arrencat de sinople sobremuntat d'un castell d'atzur tancat d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983.

El llorer és un senyal parlant referent al nom de la localitat. Al damunt s'hi veu el castell de Llorenç (del ), al voltant del qual es va desenvolupar la vila.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Llorenc del Penedes
Llorenç del Penedès
Bandera de Llorenç del Penedès

La bandera oficial de Llorenç del Penedès té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda a dalt i blau clara a baix, amb una faixa groga de gruix 1/6 de l'alçària del drap entre el verd i el blau.
Els colors de la bandera representen els colors de la comarca; a baix hi trobem el color blau, representant el mar, al mig el color groc que representa la plana, a on es troba la població de Llorenç; i a la part superior el color verd de les muntanyes del Montmell.

Història 
L'informe vexilol·lògic sobre la bandera del municipi de Llorenç del Penedès, emès per la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat de Catalunya, porta data del 21 de juny del 1997. El ple de l'ajuntament va acordar l'ús oficial de la bandera gràcies a la tenacitat del regidor Manuel Marruecos i Ruiz (CiU). La bandera de Llorenç es va aprovar per unanimitat del ple municipal el dia 4 de setembre del 1998. Va ser publicada en el DOGC el 27 d'octubre de 1998.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès
 Escut de Llorenç del Penedès

Referències 

Llorenc del Penedes
Llorenç del Penedès
Escut de Masllorenç

L'escut oficial de Masllorenç té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un mas de porpra obert sobremuntat d'un llorer de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 8 de maig de 1996.

Tant el mas com el llorer són senyals parlants referents al nom de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Masllorenc
Masllorenç
Escut de Sant Jaume dels Domenys

L'escut oficial de Sant Jaume dels Domenys té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una petxina d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 17 d'agost de 1993.

La petxina és el senyal tradicional i és l'atribut de l'apòstol sant Jaume, patró de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Sant Jaume dels Domenys
Sant Jaume dels Domenys
Bandera de Sant Jaume dels Domenys

La bandera oficial de Sant Jaume dels Domenys té la descripció següent:

Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, a amb la petxina blanca de l'escut d'altura 3/4 de la del drap i d'amplada 3/4 de la llegària del mateix drap, al centre.

Va ser publicada en el DOGC el 12 de juny de 1995.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès
 Escut de Sant Jaume dels Domenys

Referències 

Sant Jaume dels Domenys
Sant Jaume dels Domenys
Escut de Santa Oliva

L'escut oficial de Santa Oliva té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell de sinople obert sobremuntat d'un ram d'olivera de sinople fruitat de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 3 d'octubre de 1989.

S'hi veu el castell del poble (que, des del , va esdevenir el santuari del Remei) i, al damunt, un senyal parlant: una branca d'olivera, que fa referència al nom de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Penedès

Referències 

Santa Oliva
Santa Oliva
La Balanguera

La Balanguera és un poema de Joan Alcover i Maspons (1854-1926), que, musicat el 1926 pel compositor Amadeu Vives (1871-1932), és l'himne oficial de Mallorca.

Història 
Joan Alcover es va inspirar en una cançó popular mallorquina on hi apareix un personatge femení anomenat "Balanguera" ("La Balanguera fila, fila, / la Balanguera filarà; / posau foc a sa caldera: / sa caldera bullirà"). L'origen d'aquest nom és el gal·licisme català bolangera, nom de certes figures i danses folklòriques de Catalunya i part del País Valencià que prové de la paraula francesa per boulangère (fornera), confosa amb Berenguera, paraula que també designa elements de la cultura popular (un ballet dels cossiers de Manacor).

La balanguera es podria assimilar amb la figura de les parques o moires, ja que fa aquesta funció de "teixir el futur" a la cançó, i sembla estar dotada d'una saviesa sobrenatural.

La versió musicada s'estrenà el 29 de maig de 1926, al Palau de la Música Catalana. A Mallorca la va cantar per primera vegada l'Orfeó de Sabadell, el juliol de 1926. Segons Pau Alcover, el fill del poeta, el públic, en sentir-la «va posar-se dret i va obligar que fos repetida fins a tres voltes».

Difosa pels cors de Catalunya i Mallorca al primer quart del , durant la dictadura espanyola del general Francisco Franco, que prohibí Els Segadors, La Balanguera esdevingué himne nacional, juntament amb altres cançons com L'Emigrant, La Santa Espina, etc. En aquesta època, en el període de la Nova Cançó, fou difosa per la cantant Maria del Mar Bonet i es va popularitzar molt. Tant, que l'any 1996 el Consell Insular de Mallorca el convertí en himne de l'illa. Posteriorment n'han fet versions Ximbomba Atòmica, Ocults, Chenoa, Marta Elka, etc.

Lletra 
La Balanguera misteriosa,
com una aranya d'art subtil,
buida que buida sa filosa,
de nostra vida treu lo fil.
Com una parca bé cavil·la
teixint la tela pel demà

La Balanguera fila, fila,
la Balanguera filarà.

Girant l'ullada cap enrere
guaita les ombres de l'avior,
i de la nova primavera
sap on s'amaga la llavor.
Sap que la soca més s'enfila
com més endins pot arrelar

La Balanguera fila, fila,
la Balanguera filarà.

Quan la parella ve de noces
ja veu i compta sos minyons;
veu com devallen a les fosses
els que ara viuen d'il·lusions,
els que a la plaça de la vila
surten a riure i a cantar.

La Balanguera fila, fila,
la Balanguera filarà.

Bellugant l'aspi, el fil cabdella,
i de la pàtria la visió
fa bategar son cor de vella
sota la sarja del gipó.
Dins la profunda nit tranquil·la
destria l'auba que vindrà.

La Balanguera fila, fila,
la Balanguera filarà.

De tradicions i d'esperances
tix la senyera pel jovent
com qui fa un vel de nuviances
amb cabelleres d'or i argent.
De la infantesa que s'enfila
de la vellura que se'n va.

La Balanguera fila, fila,
la Balanguera filarà

Referències

Enllaços externs 

 L'himne de Mallorca
     La Balanguera

Música de Mallorca
Himnes
Símbols de Mallorca
Obres d'Amadeu Vives
Música coral
1923 a Catalunya
Tecnologia de muntatge superficial

La Tecnologia de muntatge superficial és una tecnologia de fabricació de dispositius electrònics (actius i passius) inventada per l'empresa Siemens (que l'anomenà SMD - Surface Mounted Devices) que consisteix a reduir la dimensió d'aquests dispositius i no proveir-los de potes metàl·liques llargues (terminals) per a soldar-los a la placa del circuit imprès.

Les potes esdevenen molt més primes i curtes en el cas de molts circuits integrats, mentre que per a elements passius (com resistències i condensadors) aquests terminals estan fixats directament sobre el cos de l'element.

Dissenyats per a ser soldats mecànicament (per mitjà d'un robot programat), llur soldadura a mà sol ser difícil per llurs petites dimensions.

Per a aplicacions en què l'espai, el pes, les interferències electromagnètiques (paràmetres concentrats o distribuïts) o les prestacions són importants, aquesta tecnologia suposa una millora substancial en tots aquests aspectes, atès que les pèrdues i interferències que s'originaven entre els terminals metàl·lics i la placa de circuit imprès on estan soldats desapareixen.

D'altra banda, el fet que es fabriquin en diverses mides i que els valors que s'assoleixen (especialment per a dispositius passius) són molt més variats i exactes que els dels dispositius de fabricació tradicional fa que cada cop més sigui habitual trobar aquests components en tota mena d'aparells electrònics.

Referències

Enllaços externs 
 International Microelectronics And Packaging Society  
 Surface Mount Technology Association (SMTA)  

Electrònica
Manuel I

Manuel I de Portugal, rei de Portugal
 Manuel I Comnè, emperador romà d'Orient
Sella

Toponímia: 
 Sella (Marina Baixa), municipi del País Valencià
 Riu Sella (País Valencià), riu de la Marina Baixa, al País Valencià.
 Riu Sella (Astúries), riu del Principat d'Astúries
 La Sella (Llagostera), muntanya al municipi de Llagostera (Gironès).
 La Sella (Ulldemolins), muntanya al municipi d'Ulldemolins (Priorat).
 La Sella (la Palma d'Ebre), muntanya als municipis de la Bisbal de Falset (Priorat) i de la Palma d'Ebre (Ribera d'Ebre).
 Grup Sella, massís en forma d'altiplà a les Dolomites
 Sella, seient de cuir utilitzat per a muntar a cavall.
 Punt de sella, tipus de punt estacionari en una superfície multidimensional.