alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Quilòmetre quadrat

Un quilòmetre quadrat o km² és la superfície que ocupa un quadrat d'un quilòmetre de costat. És una de les unitats derivades del Sistema Internacional d'Unitats.

1 km² equival a:
 la superfície que ocupa un quadrat d'un quilòmetre de costat
 1.000.000 metres quadrats (m²)
 100 hectàrees
 0,386102 milles quadrades
 247,105381 acres

Inversament:
 1 m² = 0,000001 km²
 1 hectàrea = 0,01 km²
 1 milla quadrada = 2,589988 km²
 1 acre = 0,004047 km²

Per exemple, Catalunya té una superfície de 32.114 km².

Referències 

Unitats de superfície
Santa Helena

Santa Helena (en anglès Saint Helena) és una illa de l'Atlàntic Sud, a uns 2.800 km de la costa oest de l'Àfrica. Pertany al Regne Unit. En depenen administrativament les illes d'Ascensió, Gough, Inaccessible, Nightingale i Tristan da Cunha.

Té una extensió de 410 km² i una població de 7.367 habitants (2003). Jamestown n'és la capital. La petita població de Santa Helena resta lleial als britànics. Si bé la insignificança geopolítica d'aquesta illa ha fet que molts dels illencs acusin el Govern britànic d'ignorar-la.

Va servir com una illa estratègica per als vaixells que anaven cap a l'oceà Índic abans que fos construït el canal de Suez.

Napoleó Bonaparte va acabar la seva vida a l'exili a Santa Helena, i la indústria turística està fortament basada sobre la promoció d'aquest aspecte particular de la història illenca. Alguns presoners de les guerres Bòer, entre ells el general Piet Cronje, van ser detinguts a Santa Helena.

L'aeroport de Saint Helena funciona d'ençà del 2016, la construcció de la pista del qual es va acabar el 2015.

Medi natural 
L'illa de Santa Helena coincideix amb l'ecoregió Matollar dens i bosc de Santa Helena, greument amenaçada. A l'interior de l'illa hi ha una petita àrea protegida, el parc nacional de Diana's Peak es va posar en marxa el març de 1996.

Referències 

Saint Helena
Taiji

Taijí, principi cosmològic de l'antic pensament xinès
 Taijiquan, art marcial xinesa.
 Taiji Sawada (1966 – 2011) músic japonès de hard rock i heavy metal
 Taiji (Japó), ciutat del Japó
Llimona dolça

Les llimones dolces, llimes dolces o llimes tropicals són un gran nombre de diferents cítrics, híbrids i varietats de conreu que normalment són de forma arrodonida, verds o grocs amb un diàmetre de 3 fins a 6 cm que estan relacionats amb la llimona. Cal no anomenar aquest fruit només llima, com es fa en castellà, ja que la llima és sinònim de la llimona comuna. (La Gran Enciclopèdia Catalana recull l'accepció de llima com a aquest fruit).

Les llimones dolces més freqüents en el comerç són les petites i grogues híbrides (Citrus × aurantifolia) o les més grans (llimona dolça de Pèrsia) que són també un híbrid (Citrus × latifolia).

Altres llimones dolces són Citrus × limonia, Citrus hystrix, i diverses espècies d'Austràlia Melicoccus bijugatus, Adelia ricinella, Citrus limetta), Citrus limettioides), i Citrofortunella mitis''

Descripció 
Les plantes de llimona dolça són arbusts o petits arbres de fins a 3–6 m d'alt. El tronc rarament és recte i tenen moltes branques. Les fulles són de forma ovalada de 4 a 12 cm de llarg i 2-3 cm d'ample, similars a altres cítrics. Les flors fan d'1 a 3 cm de diàmetre i apareixen durant tot l'any però més abundants de finals de primavera a finals d'estiu.

El suc de la llima dolça es fa servir en nombroses begudes alcohòliques o còctels, com el mojito, i es van fer servir en la marina britànica per prevenir l'escorbut malgrat que no sabien que era per l'alt contingut de vitamina C.

Referències 
 Citrus aurantifolia Swingle 
 Tahiti Lime 
 Citrus (Orange, Lemon, Lime, Grapefruit, Naartjie genus)  
 Hort 403 - Lecture32  
 Key Limes (Citrus aurantifolia) 
 Fruits: Limes

Enllaços externs 

 History and varieties of limes  

Fruits cítrics
Llima

Llima (color)
 llima (eina), eina que pot ser de diferents materials i formes, que serveix per desgastar, rebaixar o allisar objectes
 Botànica: 
 llima o llimona, varietat més autòctona i habitual, nom amb el qual, al País Valencià i al sud de Catalunya, s'anomena els cítrics de color groguenc
 llima dolça per a la varietat tropical
 Zoologia:
 llima (peix), peix teleosti 
 llima (mol·lusc), mol·lusc lamel·libranqui de nom científic Lima hians
Traça (química)

En la química, s'anomena traça al component d'una mescla, quan el troben en proporcions molt petites. El que s'entén per concentració molt petita varia força depenent d'a què ens estem referint, però normalment, són sempre inferiors al 0,01%.

En bioquímica, un element traça és un element de la dieta que es necessita en quantitats molt petites per al correcte creixement, desenvolupament i fisiologia de l'organisme.

 Components majoritaris; proporció entre 10% i 100% (aproximadament)
 Components minoritaris; proporció entre 0,01% i 10% (aproximadament)
 Components traça; proporció inferior al 0,01% (aproximadament)
 Components ultratraça; proporció sensiblement inferior a la dels components traça.

També es pot classificar segons la concentració;
 Components traça; proporció de l'ordre de magnitud de les parts per bilió (ppb)
 Components ultratraça; proporció de l'ordre de les parts per trilió (ppt)

Referències

Vegeu també 
 Oligoelement

Química analítica
Reacció en cadena

Una reacció en cadena és una reacció química o nuclear en què el producte de la qual és alhora un dels substrats, donant lloc a una successió de noves reaccions i a una progressió exponencial del nombre de reaccions al llarg del temps.

Exemples 
La reacció en cadena del neutró en la fissió, un neutró amb un àtom fissionable causa una fissió resultant un nombre de neutrons que torna a causar altres fissions. Des de l'inici de l'aparició de la Terra, al seu nucli i a la seva escorça es produeixen fissions nuclears naturals dels elements radioactius que hi ha i que pertanyen a quatre cadenes radioactives, com per exemple la del radó. Aquestes no es produeixen en cadena i són espontànies. L'home pot provocar fissions en cadena i aplicar-les a la tecnologia armamentística, per exemple a la bomba atòmica, o, en reaccions en cadena controlades, a la producció d'energia primària en centrals nuclears, on la reacció en cadena es produeix en un recinte tancat anomenat reactor nuclear.

Reaccions de fusió nuclear en cadena es provoquen a les bombes nuclears d'hidrogen, o bombes H. Hom està desenvolupant i experimentant amb reactors nuclears de fusió d'àtoms de deuteri, per exemple a l'ITER, al qual s'espera aconseguir captar l'energia despresa en les reaccions en cadena controlades. Això ocorre de manera natural per exemple al Sol i les altres estrelles.

També existeixen a la natura nombroses reaccions bioquímiques en cadena a les quals es produeixen llargues molècules, per exemple de polímers plàstics o àcids nucleics.

Vegeu també 
 Reacció nuclear en cadena, fissió nuclear i reacció de fissió en cadena, fusió nuclear
 Reacció en cadena de la polimerasa (PCR)
 Coeficient de multiplicació i criticitat d'una reacció en cadena

Cinètica química
Física nuclear
Contraban

El contraban és un acte delictiu mitjançant el qual es passen mercaderies d'un indret a un altre (separats per una frontera o divisió establerta i acordada) sense declarar-ho a les autoritats i, si s'escau, sense pagar els aranzels corresponents.

Diferents tipus de contraban 
En èpoques de guerra o revolucions és habitual el contraban d'armes, en alguns casos fins i tot fomentat pels estats que donen suport a algun dels bàndols o que estan interessats a allargar el conflicte. Un exemple de contraban durant la Guerra Civil espanyola foren els mugalaris, gent que ajudava a perseguits polítics que s'havien d'exiliar a travessar la frontera entre el País Basc i l'Estat francès.

En èpoques d'autarquia o dificultats al comerç exterior, el contraban se sol centrar en articles de primera necessitat, que són difícils de trobar als mercats legals, o en altres casos a productes de luxe o superflus, gravats amb molts d'imposts (tabac, licor, objectes electrònics).

En molts de casos el contraban cessa quan canvien les circumstàncies que l'han afavorit, com són els casos citats anteriorment, o l'abolició de la llei seca als Estats Units, però en altres, perduren i fins i tot es fan més forts al llarg del temps, com és el cas de les drogues.

Casos particulars 

Cada cas de contraban va associat a una llei prèvia, una prohibició, un impost o conceptes similars. Una llista d'articles que tracten dels temes esmentats és la següent:
 Estanc. Per exemple l'estanc del tabac.
 Dret de la bolla.
 Burot.
 Gabella. Per exemple les gabelles de la sal.
  Guerres de l'Opi.
El contraban de l'opi està relacionat amb els anomenats «clípers de l'opi».

Coses vedades 
Les lluites durant segles entre els regnes cristians i musulmans comportaren la definició i classificació d’aquelles mercaderies que podien afavorir l’enemic. I  es promulgaren lleis que prohibien exportar-les a territoris islàmics. Aquestes mercaderies prohibides s’anomenen en documents antics «coses vedades». Cal tenir en compte que hi ha coses vedades per altres motius.

Les exportacions autoritzades de coses vedades eren enregistrades per l’autoritat corresponent. La Generalitat valenciana guardava quaranta tres volums de les activitats esmentades. El contraban de coses vedades només quedava recollit quan era descobert i interceptat.

Literatura 
Moltes obres literàries esmenten el contraban o fan que la seva pràctica tingui un paper important dins de l’argument. Per exemple «Flor de Mayo» de Vicent Blasco Ibáñez. O la més moderna «Tai Pan», de James Clavell, inspirada en la primera guerra de l’opi.

Persones acusades per contraban 
 Al Capone, (1899 - 1947)
 Joan March i Ordinas, (1880 - 1962) 
 Jordi Ausàs i Coll, (2012)

Referències 

Contraban
Rambla de les Ovelles

La rambla de les Ovelles o barranc de les Ovelles és un curs d'aigua de la província d'Alacant. S'origina al peu del Maigmó, a 1.100 metres d'altura i arreplega les aigües de les serres del Maigmó, Sit i altres de menor altura a través de nombroses rambles tributàries. Desemboca al sud de la ciutat d'Alacant, entre els barris del Baver i Sant Gabriel.

 Conca: 226 km².
 Longitud: 22,7 km.
 Cabal mitjà: 0 m³/s.
 Afluents: rambla de Rambutxar, rambla de Pepior, rambla de l'Alabastre, rambla de l'Esbarzer.
 Règim fluvial: El seu llit normalment sec experimenta fortes crescudes a conseqüència de pluges torrencials, així en 1982 va arribar a 400 m³/s en Alacant i va causar greus destrosses i pèrdues humanes, per la qual cosa ha sigut canalitzada dotant al llit d'una capacitat potencial de 735 m³/s. En les inundacions de 1997 va arribar a 100 m³/s.
 Poblacions que travessa: Alacant.

Ovelles, Rambla de les
Geografia de l'Alacantí
Riu Montnegre

El Montnegre (antigament riu Xixona) és un riu de la península Ibèrica, que passa per les comarques de l'Alcoià, i l'Alacantí. Naix a 1.100 metres d'altura en la Serra d'Onil. En el seu curs alt rep el nom de riu Verd i en el baix el de riu Sec. En el seu curs està el pantà de Tibi, del  i encara en funcionament. Desemboca en el Campello, en la comarca de l'Alacantí.

Denominacions 
En el seu curs alt, fins al Pantà de Tibi, rep el nom de riu Verd; a partir del pantà és quan es diu pròpiament riu Montnegre, ja que la llera travessa un mantell de calcàries triàsiques negres, presentant les aigües aqueixa coloració com reflex del jaç pel qual discorre; i en aplegar a l'Horta d'Alacant i fins a la seua desembocadura al Campello, rep el nom de riu Sec a causa de la seua falta d'aigua, provocat per l'aprofitament íntegre per als cultius.

Delimitació històrica 
Aquest riu va ser durant l'època foral i fins al decret de Nova Planta de 1707 límit fronterer entre la Governació d'Oriola i la Governació de Xàtiva.

Afluents i règim fluvial 
Els seus afluents més importants són el barranc de Gavarnera i el riu de la Torre de les Maçanes. Quant al règim fluvial, podem parlar d'un típic riu-rambla mediterrani que, en el seu últim tram, únicament duu aigua quan es produeixen pluges fortes. La força de les seues aigües ha destruït els ponts del Campello el 1961, 1971 i 1987. La llera àmplia, profund i pedregós és similar al de qualsevol rambla mediterrània i evidencia la seua irregularitat.

Aprofitament humà 
Des de l'edat mitjana s'han aprofitat les aigües per al regadiu de l'horta d'Alacant i al seu curs, a més del pantà de Tibi, el més antic d'Europa després del d'Almansa, estan els assuts de Mutxamel, Sant Joan i El Campello, actualment en desús, obres hidràuliques que servien per a derivar les aigües sobrants.

La presa de Tibi la va manar construir Felip II a la fi del  i encara que va patir un important trencament en 1697, va entrar de nou en servei en 1738. Ha estat declarada Bé d'Interès Cultural amb la categoria de Monument per la Direcció general de Patrimoni Cultural de la Comunitat Valenciana. El volum de l'embassament és de 2 Hm³ i la seua superfície de 50 hectàrees.

 Conca: 486,6 km².
 Longitud: 39,8 km.
 Cabal mitjà: 0 m³/s al Campello (l'Alacantí).
 Afluents: barranc de Gavarnera, riu de la Torre de les Maçanes.
 Règim fluvial: és un riu-rambla mediterrani que després del pantà de Tibi únicament porta aigua quan es produeixen pluges fortes. La força de les seues aigües han destruït els ponts del Campello en 1961, 1971 i 1987.
 Poblacions que travessa: el Campello.

Galeria

Referències 

Montnegre
Felip de Borbó

Felip de Borbó o Felip V d'Espanya, rei d'Espanya 
 Felip de Borbó i Grècia o Felip VI d'Espanya (Madrid, 1968), rei d'Espanya
 Felip de Borbó i Farnese o Felip I de Parma (Madrid, 1720 - Alessandria, Ducat de Parma, 1765), infant d'Espanya i Duc de Parma
Montnegre

Riu Montnegre riu de la península Ibèrica, i passa per les comarques de l'Alcoià, i l'Alacantí
 Massís del Montnegre, part de la Serralada Prelitoral a cavall del Maresme i el Vallès Oriental
 Parc Natural del Montnegre i el Corredor, entre les comarques del Maresme i el Vallès Oriental
 Montnegre (Quart), entitat de població del municipi de Quart, al Gironès
 Montnegre (Sant Celoni) o els Boscos de Montnegre, urbanització dins del terme municipal de Sant Celoni
 Montnegre (Vallespir), muntanya entre la Menera i Serrallonga (comarca del Vallespir), propera a l'Alt Empordà
 Sant Martí de Montnegre, al Parc Natural del Montnegre i el Corredor
 Sant Mateu de Montnegre, entitat de població del municipi de Quart, al Gironès
Dagoll Dagom

Dagoll Dagom és una companyia de teatre catalana creada l'any 1974 pel director i poeta Joan Ollé.

La dirigeixen Joan Lluís Bozzo, Anna Rosa Cisquella i Miquel Periel. La majoria dels espectacles que han estrenat són musicals, però també han creat sèries de televisió d'èxit, com Oh, Europa! i La memòria dels Cargols. N'hi ha nombrosos discs amb les bandes sonores. La primera obra que presentaren fou Yo era un tonto y lo que he visto me ha hecho dos tontos, basada en poemes de Rafael Alberti. L'any següent estrenaren una escenificació sobre poemes de Joan Salvat-Papasseit, Nocturn per a acordió, amb música de Ramon Muntaner i la col·laboració de Lluís Llach. No hablaré en clase, de l'any 1975, representà la professionalització definitiva de la companyia i el salt al gran públic. Però l'obra que va suposar una inflexió en la trajectòria de Dagoll Dagom fou Antaviana, del 1978, un pas definitiu cap al teatre musical i una de les més celebrades i conegudes de la companyia. Es basa en contes de Pere Calders i en les músiques "galàctiques" de Jaume Sisa. Una altra obra musical molt celebrada de la companyia fou Flor de nit, obra ambientada en un cabaret de l'avinguda del Paral·lel a la Barcelona dels anys previs a la Guerra Civil espanyola. El 2015 van rebre el Premi Joan Coromines. El juny del 2022, en una entrevista a la Cadena ser, Anna Rosa Cisquella anuncia que es tornarà a representar l'emblemàtica Mar i cel al 2024 i, probablement, aquesta obra servirà com a cloenda de la seva vida professional, així com l'acte de clausura de la companyia. Mar i cel és una obra de teatre emblemàtica, escrita per Àngel Guimerà l'any 1888 i estrenada aquell any al Teatre Romea de Barcelona; es tracta d'una tragèdia romàntica de la primera etapa de l'autor.

Obres

Teatre 
 Yo era un tonto y lo que he visto me ha hecho dos tontos (1974)
 Nocturn per a acordió (1975)
 No hablaré en clase (1977)
 Antaviana (1978)
 Nit de Sant Joan (1981)
 Glups! (1983)
 Antaviana (1985) reposició
 El Mikado (1986)
 Quarteto da cinque (1987)
 Mar i Cel (1988)
 Flor de nit (1992)
 Historietes (1993)
 T'odio, amor meu (1995)
 Pigmalió (1997)
 Els Pirates (1997)
 Cacao (2000)
 Poe (2002)
 La Perritxola (2003)
 Mar i Cel (2004) reposició
 El Mikado (2005) reposició
 Boscos endins (2007)
 Aloma (2008)
 Cop de rock (2011)
 La família irreal (2012)
 Super3: El Musical (2013)
 Mar i Cel (2014) reposició
 Scaramouche (2016)
 Maremar (2018)
 La tendresa (2019)
 T'estimo si he begut (2020)
 Bye Bye Monstre (2021)
 L'alegria que passa (2023)

Televisió 
 Oh! Europa (1993)
 Oh! Espanya (1996)
 La memòria dels Cargols (1999)
 Psico express (2001)
 La sagrada família (2010)

Referències

Enllaços externs 
 
 El millor dels temps: "Maremar": l'evolució de Dagoll Dagom a "El millor dels temps" de Catalunya Música
Clatrat

Un clatrat (del grec klethra, «barres») és una substància química, format per una xarxa d'un tipus de molècula, que atrapa i conté un segon tipus de molècula.

Per exemple, l'aigua, és capaç en certes condicions de formar una estructura capaç de contenir un gas. L'aigua congelada en certes condicions, pot crear unes cel·les, capaces de contenir molècules de gas, enllaçades amb l'aigua mitjançant pont d'hidrogen. Força gasos de baixa massa molecular (O₂, N₂, CO₂, CH₄, H₂S, argó, criptó, xenó, etc.) formen clatrats en certes condicions de pressió i temperatura. Aquestes cel·les són inestables si estan buides, col·lapsant-se per a formar gel convencional. Es creu que alguns compostos en el fons marí, mantenen atrapades grans quantitats del gas metà en configuracions similars. S'estan investigant les possibles propietats semiconductores i superconductores dels clatrats de silici.

Referències 

Química supramolecular
Citosina

La citosina és una de les cinc bases químiques majoritàries presents en l'ADN i l'ARN. En el codi genètic es representa amb la lletra C. La citosina sempre s'aparella amb la guanina amb tres enllaços pont d'hidrogen.
És un àcid nucleic, derivat pirimidínic, amb un anell aromàtic i un grup amino en posició 4 i un grup cetònic en posició 2. El nucleòsid de la citosina és la citidina.

Els altres noms de la citosina són 2-oxi-4-aminopirimidina i 4-amino-2(1H)-pirimidinona.
La citosina va ser descoberta el 1894 quan va ser aïllada en teixit del tim de moltó.

Bases nitrogenades
Purina

Les purines són uns compostos orgànics bicíclics, és a dir, formats per dos anells units entre si. D'aquests anells, l'un té tres àtoms de carboni i dos de nitrogen i l'altre en té quatre de carboni i dos de nitrogen. Dos dels àtoms de carboni són comuns als dos anells.

Dues de les bases nitrogenades dels àcids nucleics, l'adenina i la guanina, són purines.

En l'ADN, aquestes bases, per mitjà d'enllaços de pont d'hidrogen, s'uneixen amb les seues complementàries: la timina i la citosina, que són pirimidines.

En l'ARN, la complementària de l'adenina és l'uracil i no la timina.

Quan les purines són metabolitzades es degraden en àcid úric que, si cristal·litza en les articulacions, pot provocar gota.

La pèrdua de guanina o adenina per l'eliminació de l'enllaç glucosídic entre la base i la desoxirribosa, és una lesió de l'ADN que s'anomena despurinització.

Etimologia 
El mot purine (pura urina) fou definit per Emil Fischer en 1884.

Referències

Vegeu també 
 Síntesi de novo de purines

Bases nitrogenades
Escut de Campdevànol

L'escut oficial de Campdevànol té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, una palmera arrencada de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de gener de 1988 i publicat al DOGC el 24 de febrer del mateix any amb el número 957.

La palmera és el senyal tradicional del municipi, i representa sant Cristòfol, patró del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Campdevanol
Campdevànol
Àrab (desambiguació)

Antropologia: els àrabs són un conjunt de pobles de cultura semítica i religió majoritàriament islàmica. Vegeu països àrabs pel que fa als estats actuals de tradició aràbiga, i sarraïns pel que fa a la seva antiga relació amb els pobles cristians.
 Lingüística: la llengua àrab és una llengua semítica.
 Política: la Lliga Àrab és una organització mundial que reuneix els estats àrabs.
Sagrera

La sagrera o cellera és l'espai que envolta les esglésies i que es considerava territori físic sagrat. El terme apareix esmentat en diversos concilis visigòtics que fixen la distància d'inviolabilitat de trenta passes al voltant d'esglésies i cementiris (681). Tot i la sacralització del voltant dels temples no és fins a les assemblees de Pau i Treva de Déu que limitava les accions violentes en un període al , quan les sagreres esdevenen veritables nuclis permanents d'habitació.
En aquesta època l'Església va aconseguir ser vista per la pagesia com una garantia contra l'extorsió feudal garantint el dret de sagrari, això és, un radi de trenta passes al voltant d'una església o ermita, espai que el bisbe delimitava solemnement en consagrar un edifici de culte, on no s'hi podia dur a terme cap acte de violència sota pena d'excomunió. L'efecte immediat d'aquest dret va ser la concentració d'edificacions a tocar dels temples a fi d'estar sempre protegits.

Així les sagreres delimitaven un espai de territori on les propietats i les persones gaudien d'una certa protecció a l'empara de la inviolabilitat de l'Església. Aquest sembla l'origen del terme cellera, un espai amb cellers o on emmagatzemar aliments. Sembla que el terme sagrera caigué en desús en la toponímia documentada dels nous pobles a partir del , enfront de cellera, que pervisqué ben entrat el  en la denominació de poblaments al voltant de temples; si més no, en terres dels bisbats d'Elna, Girona i Barcelona, on les celleres podrien representar, segons diverses estimacions, entre el 30 i el 40 % de l'origen dels pobles. Tanmateix, el terme cellera no apareix en els diccionaris moderns. Aquest és l'origen d'uns pocs topònims majors com la Cellera de Ter, i l'origen de llocs com Sallent, Cervià de Ter, Sarrià de Ter o Celrà.

Pobles de sagrera 
Es coneix com a pobles de sagrera el conjunts d'habitatges que van néixer dins la sagrera que envoltava l'església parroquial. N'hi ha sobretot a l'antiga Gòtia. Al bisbat d'Elna foren molt abundosos, i sovint reberen la denominació genèrica de pobles de cellera. Als bisbats de Girona, de Vic i de Barcelona, un percentatge molt important de les poblacions que han arribat fins a l'actualitat nasqueren dins la sagrera de 30 passes que envoltava l'església (Vilalba Sasserra al Vallès rebia encara no fa molt temps el nom de Trentapasses). Actualment encara, l'antiga sagrera creada al , com a indret protegit per l'Església, és el nucli de moltes poblacions. Al bisbat d'Urgell i a la Catalunya Nova, per contra, el nombre de pobles eclesials és molt més reduït; hi predomina el poble castral, la vila nova i, a les terres pirinenques, el poble obert.

Hi ha nombrosos exemples de pobles de sagrera o de cellera; entre ells: La Cellera de Ter (La Selva), Costoja (Vallespir), Palau del Vidre (Rosselló), Ropidera (Conflent), 
Darnius (Alt Empordà), Vilaür (Alt Empordà), Sant Fruitós de Bages (Bages), Sant Just Desvern (Baix Llobregat), Sant Joan de Mediona (Alt Penedès), Tolba (Baixa Ribagorça), etc.

Vegeu també 
 Dret d'asil
 Acollir-se a sagrat
 Pau i Treva de Déu

Bibliografia

Referències 

Història del cristianisme
Urbanisme
Escut de Campelles

L'escut oficial de Campelles té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una espasa d'or acostada de 2 ferradures d'or; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 5 de juliol de 1996 i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 2235.

L'espasa i les ferradures són els atributs del patró del poble, sant Martí, el qual, segons la llegenda, mentre anava a cavall, va tallar amb l'espasa un tros de la seva capa per aixoplugar un pobre home que es va trobar pel camí. Els quatre pals de Catalunya indiquen que Campelles fou el centre d'una batllia reial.

Vegeu també 
 Bandera de Campelles
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Campelles
Campelles
Escut de Gombrèn

L'escut oficial de Gombrèn té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un mont de 2 cims de sinople movent de la punta somat cadascun d'un castell obert de sable i acompanyat al cap d'un bàcul d'abat posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 10 de febrer de 1992 i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 1561.

S'hi representa la serra de Mogrony, amb dos castells dins el municipi, els de Blancafort i Mataplana, aquest darrer seu d'una baronia. El bàcul entre els castells recorda que el poble va estar sota la jurisdicció del monestir de Sant Joan de les Abadesses.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Gombren
Gombrèn
Escut de les Llosses

L'escut oficial de les Llosses té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 2 llosses d'or, passades en sautor i amb les fulles a dalt. L'escut acoblat d'un bàcul d'abat d'or posat en pal i timbrat d'una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 26 de juliol de 1988 i publicat al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 1042.

Les llosses, o culleres, són armes parlants referents al nom de la localitat. La corona recorda que el poble fou, des del , centre de la baronia de la Guàrdia de Ripoll, i el bàcul representa el monestir de Ripoll, que va comprar la baronia el 1363.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Llosses
Les Llosses
Holanda del Sud

Holanda del Sud (Zuid-Holland) és una província dels Països Baixos. És el resultat de la partició, el 1840, de la regió d'Holanda, una de les integrants de la República de les Províncies Unides (l'altra meitat és Holanda del Nord, que queda al nord). Està situada a l'oest del país, a la desembocadura del Rin.

És la més poblada de les províncies dels Països Baixos, amb més del 20% de la seva població total (bona part d'ella situada a l'aglomeració del Randstad juntament amb ciutats de les províncies veïnes d'Holanda del Nord i Utrecht).

La seva capital és La Haia.

Bandera 

La bandera d'Holanda del Sud () fou adoptada el 15 d'octubre de 1985 pel Consell Provincial d'Holanda del Sud reemplaçant la bandera utilitzada des del 22 de juny de 1948. La bandera representa un lleó rampant vermell contornejat en negre i lleugerament desplaçat cap al pal sobre un camp groc. El disseny es basa en l'escut, procedent del , del comtat d'Holanda: Un lleó rampant de gules sobre camp d'or.

Localitats importants 
 Delft
 Gouda
 Leiden
 La Haia
 Rotterdam

Estats provincials

Referències
Ruc català

El ruc català o guarà (Equus asinus var. catalana) és la raça de rucs autòctona de Catalunya.

Història 
L'origen del ruc és la subespècie d'ase Equus africanus somalicus que donà naixement als ases del pròxim Orient i en acabat als d'Europa. S'emparenta estretament amb l'ase mallorquí i l'ase zamorà-lleonès.

Es creu que la raça vindria de molt antic. Plini el Vell ja va fer constar que a la Plana de Vic s'hi venien ases, llavors dits ausetans.

Encara que fou molt important al camp en el passat, la davallada del seu ús ha engendrat una baixada paral·lela del seu nombre fins al punt que es pot assegurar que corre risc d'extinció. En el passat n'hi havia arribat a haver uns 50.000, però actualment en resta poc més de mig miler, més de cent dels quals es troben fora de Catalunya.

Si bé se l'ha honorat amb títols com la millor raça de rucs del món, després d'haver guanyat diversos concursos, val a dir que se'l preava sobretot per crear muls de tir de carros.

És la raça fundadora de l'ase mallorquí i una de les fundadores dels rucs nord-americans. Les seves característiques racials han servit moltes vegades per millorar les races d'altres indrets del món.

Recuperació 
Martí Salvans i Puig, pagès i ramader, contribuí a la conservació del ruc català, per la qual cosa fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi el 1982.

Joan Gassó i Salvans (?-2012) fou el ramader berguedà que recuperà el ruc català a la seva finca de Can Fuïves d'Olvan.

Característiques racials 
 Alçada: fa 1,65 m des de les peülles fins a la carena. És la raça més alta i corpulent de la seva espècie.
 Pes: un adult pot arribar a fer mitja tona.
 Pelatge: a l'estiu té el pelatge curt i negre a tot el cos tret de la zona de la boca, dels ulls i a la panxa on és blanc. A l'hivern, en canvi, li creix un pelatge castany fosc més llarg que li cobreix tot el cos i li serveix d'abric.
 Orelles: es caracteritzen per apuntar cap amunt, l'animal tingui l'edat que tingui. Mai no cauen cap al costat.
 Aliment: acostuma a menjar herba comestible i algunes altres menges.
 Hàbitat: normalment viu als boscos.

Simbologia 
 alguns sectors del catalanisme han pres el ruc català com un símbol catalanista en contraposició del toro d'Osborne, típic de la iconografia espanyola. Per això mateix hi ha qui se'n posa un de perfil en el cotxe o la moto. N'hi ha que el consideren l'animal nacional de Catalunya. En canvi, d'altra gent només el veu com a manera de ridiculitzar el símbol del brau espanyol.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Ruc maltès

Enllaços externs 

 Pàgina dels venedors de l'adhesiu pel cotxe 
 Races domèstiques autòctones de Catalunya 
 La raça asinina catalana
 Fuives - Centre mundial del ruc català
 El Guarà al Zoo de Barcelona 
 http://lhospitaletdellobregat.wordpress.com/tag/joan-gasso-i-salvans/
 Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural, Generalitat de Catalunya

Races catalanes d'equins
Ases
Província de Conca

La província de Conca (en castellà, Cuenca) és una província espanyola que forma part de la comunitat autònoma de Castella - la Manxa, en la seua part oriental. Limita al sud amb les províncies d'Albacete i Ciudad Real, al nord amb la província de Guadalajara i Terol (Aragó), a l'est amb la província de València, a l'oest amb la província de Toledo i la Comunitat de Madrid. L'any 2020 hi vivien 196.139 persones, en una superfície de 17.061 km² repartida entre 238 municipis, dels quals una quarta part de la població viu a la capital.

Comarques 
Les comarques de Conca són les següents:
 L'Alcàrria
 La Manxa
 La Manchuela
 Serranía de Cuenca

Referències

Vegeu també 
 Llista de municipis de Conca.
Província de Ciudad Real

La província de Ciudad Real es troba a la Comunitat Autònoma de Castella - la Manxa, la capital de la qual és la ciutat homònima. Té 506.864 habitants l'any 2006, en una superfície de 19.813 km² repartida entre 100 municipis. Limita al nord amb la província de Toledo, al nord-est amb la província de Conca, a l'est amb la província d'Albacete, al sud amb Andalusia, i a l'oest amb Extremadura.

Geografia 
El seu paisatge es defineix per l'Altiplà Central Ibèric, a la seua meitat meridional; es tracta d'un relleu pla amb petits tossals de no gaire altitud. El sud de la província es troba delimitada per la Sierra Morena, el principal pas cap a Andalusia del qual es troba a Despeñaperros; mentre que al nord es troba les Montes de Toledo, de poca altitud també.

Gran part del territori pertany a la comarca de la Manxa i al seu torn hi comprèn les subcomarques del Campo de Calatrava, el Campo de San Juan i el Campo de Montiel.

El riu Guadiana és la principal conca hidrogràfica, el qual neix a les Llacunes de Ruidera, a l'est de la província, que desapareix i torna a reaparèixer a la rodalia de la localitat de Villarrubia de los Ojos. Alguns dels seus afluents que es troben a la província són el Cigüela, el Záncara i el Jabalón.

El clima de la província és continental, amb hiverns freds i estius força calorosos.

Comarques de Ciudad Real 

 Valle de Alcudia
 Campo de Calatrava
 La Manxa
 Montes
 Campo de Montiel
 Sierra Morena

Comunicacions 
En general, es considera que la província es troba ben comunicada, amb una carretera que travessa de nord a sud entre Puerto Lápice i Almuradiel, el trajecte del qual segueix cap a Andalusia. El recorregut de l'AVE té aturades a les localitats de Ciudad Real i Puertollano.

Vegeu també 
 Diputació Provincial de Ciudad Real
 Llista de municipis de Ciudad Real
 Províncies d'Espanya
Província d'Albacete

Albacete és una província espanyola que es troba a la part sud-est de l'Altiplà Central Ibèric, a la comunitat autònoma de Castella - la Manxa, a elevada altitud sobre el nivell del mar. Limita pel nord amb la província de Conca, a l'est amb el País Valencià, al sud amb Múrcia i Andalusia, i a l'oest amb la província de Ciudad Real.

Fins al 1982 va ser part d'una mateixa regió juntament amb Múrcia. Després, per motius contraposats va passar a formar part de Castella-la Manxa.

La província té una població de 392.110 habitants (2007) en una extensió de 14.858 km², i la seva capital és la ciutat d'Albacete.

 Llista de municipis de la província d'Albacete

Comarques d'Albacete 
 Llanos de Albacete
 Campos de Hellín
 La Manxa del Xúquer- Centre
 La Manchuela
 Monte Ibérico-Corredor de Almansa
 Sierra del Segura

Clima 
Continental, amb temperatures sovint extremes:l'hivern hi és molt fred i l'estiu molt calorós. A més a més, el clima és en general prou sec, excepte a la zona sud-oest de la província, que és molt muntanyosa.

Vegeu també 
 Províncies d'Espanya

Enllaços externs 

 Diputació provincial d'Albacete 
 Carnestoltes a Villarrobledo
Província de Toledo

La província de Toledo és una província de Castella-la Manxa, en la seua part occidental. Limita al nord amb la Comunitat de Madrid, al sud amb la província de Ciudad Real, a l'est amb la província de Conca, al nord-oest amb Castella i Lleó i al sud-oest amb Extremadura.

L'any 2015 tenia una població de 693.371 habitants, repartits entre 204 municipis que abasten una superfície de 15.368 km². La capital i ciutat més poblada és Toledo (83.741 habitants), seguida de Talavera de la Reina, amb 83.303 habitants.

La província comparteix el Parc Nacional de Cabañeros amb la província de Ciudad Real. El riu Tajo creua la província d'est a oest, i passa per Talavera de la Reina i Toledo.

El maig de 2018 patí una plaga de conills que van malfer les collites.

Referències

Vegeu també 
 Províncies d'Espanya
 Comarques de Toledo
 Llista de municipis de Toledo
Rius d'Andalusia

La majoria dels rius d'Andalusia pertanyen a la conca del Guadalquivir, mentre que la resta o bé desemboquen directament a la Mediterrània i a la costa atlàntica meridional, o bé van a parar a la conca del Guadiana.
El riu més important és el Guadalquivir (657 km), i segueix la direcció est sud-oest. Els seus afluents del marge dret són, principalment, el Jándula, el Yeguas, el Guadalmellato, el Guadiato i el Bembézar. Pel marge esquerre cal destacar-ne el Genil.

Altres rius del vessant atlàntic són l'Odiel, el Tinto i el Guadalete.

El vessant mediterrani presenta rius molt curts i irregulars. Els més destacats en són el Guadiaro, el Guadalhorce, el Guadalfeo, l'Almeria i l'Almanzora.
La Panderola

La Panderola és el nom que es donà a un tramvia que feia el recorregut des del Grau de Castelló a Onda. El 1882, es feu públic el projecte de construcció d'aquest tramvia, que rebé el nom de l'escarabat panderola, per la seua forma.

A les cinc de la matinada de l'1 d'agost del 1889, la Panderola feu el seu primer recorregut de prova entre Castelló i Almassora; i fou acollida entre vítols dels ciutadans. L'alcalde, prometé, sense que ningú ho esperara, una sèrie de millores urbanístiques: plantació d'arbres pels carrers dels ravals; construcció de fonts a les places, llavadors, abeuradors.... i una albereda-passeig; i finalment, el trasllat del cementeri.

Almassora donà 15.000 pessetes (90,15 euros) a l'empresa de la Panderola per haver fet passar el trajecte pel poble i per establir-hi una estació per a passatgers i mercaderies.

La inauguració oficial tingué lloc el següent 31 d'octubre: el comboi fou rebut pel poble en massa, encapçalat per les autoritats i acompanyats tots per la Banda de Música; i el llançament d'una gran traca.

Al febrer de 1891, la Panderola es cobrà la primera víctima: un home, a qui els metges N'Enrique Beltrán i En Juan Bautista Ballester Bort, li hagueren d'amputar una cama.

Estigué a punt de desaparéixer l'any 1931 quan la companyia abandonà la concessió i se n'havia de fer càrrec l'Estat, però finalment continuà prestant servei. No seria fins a l'1 de setembre de 1963 quan deixaria de fer-ho. L'últim viatge oficial des de Castelló fou a les 21:30 hores del 31 d'agost. La Panderola deixava de donar servei després de 75 anys, un servei pioner i d'incalculable valor per al desenvolupament de la Plana.

Cultura popular 
Existeix encara una cançoneta prou coneguda en les comarques del Nord del País Valencià sobre este tramvia:

{|
|+La Panderola
|-
|
 De Castelló a Almassora
 xim pum tracatrac.
 De Castelló a Almassora,
 xim pum tracatrac.
 Va un tren que vola, leré
 Va un tren que vola, leré
 Va un tren que vola,
 Leré, leré, leré, leré.
 Va un tren que vola,
 Leré, leré.
||
 Era de gran ajuda
 xim pum tracatrac.
 Era de gran ajuda
 xim pum tracatrac,
 per als graueros leré
 per als graueros leré,
 leré, leré, leré, leré.
 Per als graueros,
 leré, leré...  ||
 I ara com ja no vola Xim pum tracatrac. I ara com ja no vola Xim pum tracatrac. Està al "paseo" leré està al "paseo" leré, leré, leré, leré, leré. Està al "paseo" leré, leré.  |}
 Bibliografia 
 El tren a vapor entre Onda y el Grao de Castellón, de Juan Peris Torner, ed. Ayuntamiento de Castellón (1994).  .
 El tranvía a vapor de Onda al Grao de Castellón de la Plana 1888-1963, de Juan Peris Torner, ed. Juan Peris Torner (2004).  .
 La Panderola en Burriana (1907-1963), de Fernando Conde Montesinos, ed. Ayuntamiento de Burriana (2001).
 La Panderola, 1888-1963 : estudi geogràfic del tramvia a vapor d'Onda al Grau de Castelló'', de Raül Pons Chust, ed. Brosquil (2002).  .
 La Panderola , de Vicente Nicolau García, projecte d'investigació de la Universitat Jaume I.

Referències 

 

Ferrocarril al País Valencià
Transport a Castelló de la Plana
Vila-real
Onda
Panderola

La Panderola, nom popular d'un tramvia de Castelló de la Plana 
 Panderola o blatodeu, ordre d'insectes neòpters 
 Panderola (vestit), vestit de gala dels fallers
Bandera de les Llosses

La bandera oficial de les Llosses té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida diagonalment en barra. La part superior i al pal, de color verd, i la inferior i al vol, de color groc. Al cantó del pal, dues llosses de color groc, creuades en sautor damunt les diagonals d'un quadrat imaginari d'altura d'1/2 de la bandera i separat de l'angle per 1/18.

Va ser aprovada el 17 d'octubre de 1995 i publicada en el DOGC el 3 de novembre del mateix any amb el número 2123.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Llosses
Les Llosses
Escut d'Ogassa

L'escut oficial d'Ogassa té el següent blasonament:

Escut caironat partit: de sable i d'argent; ressaltant sobre el tot una espasa de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 6 de novembre de 1995 i publicat al DOGC el 17 del mateix mes amb el número 2129.

L'espasa és l'atribut de sant Martí, patró del poble. Els esmalts, sable i argent, són els de les armes del monestir de Sant Joan de les Abadesses, al qual pertanyia Ogassa des del .

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Ogassa
Ogassa
Bandera d'Ogassa

La bandera oficial d'Ogassa té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en dues parts verticals iguals, negra la del pal i blanca la del vol; al centre, l'espasa de l'escut, blanca quan descansa en la part negra i negra quan descansa en la part blanca.

Va ser aprovada el 23 de gener de 1997 i publicada en el DOGC el 19 de febrer del mateix any amb el número 2334.

Referències 

Ogassa
Ogassa
Escut de Pardines

L'escut oficial de Pardines té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una vall d'or amb 4 pals de gules, acompanyada d'una estrella d'argent dins un llunell d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 22 d'agost del 2000 i publicat al DOGC el 15 de setembre del mateix any amb el número 3226.

L'estrella i els llunells d'argent són una al·lusió al protomàrtir sant Esteve, patró del poble. La primera partició, ondada, de sinople representa la vall de Pardines, per on discorre el riu Segadell. Els quatre pals o armes reials de Catalunya de la segona partició recorden que la localitat va pertànyer a la corona des del .

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Pardines
Pardines
Escut de Planoles

L'escut oficial de Planoles té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 2 palmes d'or passades en sautor acompanyades, a la destra, d'un sautoret d'or i, a la sinistra, de 2 ciris d'or encesos de gules passats en sautor; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 4 de juliol de 1985 i publicat al DOGC el 30 d'agost del mateix any amb el número 582. Abans d'acabar l'any es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 585 el 6 de setembre.

Les dues palmes creuades són un senyal tradicional de les armes del poble i fan al·lusió al màrtir sant Vicenç màrtir, patró de Planoles, també representat pel sautor. Les dues espelmes creuades són l'atribut de sant Marcel, patró de Planès, l'altre poble principal del municipi, annexat el 1967. Els quatre pals de Catalunya recorden que la localitat fou una batllia reial.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Planoles
Planoles
Escut de Queralbs

L'escut oficial de Queralbs té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un bordó de pelegri d'argent posat en pal que porta una carbassa de pelegrí ataronjada lligada al travesser, acompanyat de 2 rocs d'argent un a cada costat. Per timbre, una corona mural del poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987 i publicat al DOGC el 24 de juliol del mateix mes amb el número 868.

El bordó de pelegrí és l'atribut de sant Jaume, patró de la localitat. Els dos rocs d'argent són un senyal parlant relatiu al nom del poble: Queralbs és una derivació de "quers albs", o rocs blancs.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Queralbs
Queralbs
Escut de Sant Pau de Segúries

L'escut oficial de Sant Pau de Segúries té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una vall de sinople sobremuntada d'una espasa de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 10 de febrer de 1992 i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 1561.

L'espasa és l'atribut de sant Pau, patró del poble. A sota hi ha la representació de la vall del Ter, on s'aixeca la localitat.

Vegeu també 
 Bandera de Sant Pau de Segúries
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Sant Pau de Seguries
Sant Pau de Segúries
Bandera de Sant Pau de Segúries

La bandera oficial de Sant Pau de Segúries té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb dos triangles rectes verds d'altura igual a 1/2 de la bandera posats al pal i al vol en l'extrem inferior del drap i tocats de la punta en l'extrem inferior de l'eix vertical central. Al mig una espasa vermella, d'altura de 7/9 i amb la fulla cap a dalt.

Va ser aprovada el 5 de juliol de 1994 i publicada en el DOGC el 20 de juliol del mateix any amb el número 1923.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Sant Pau de Segúries
Sant Pau de Segúries
Escut de Setcases

L'escut oficial de Setcases té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 7 cases d'argent posades 2.3.2. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 20 de setembre de 1993 i publicat al DOGC el 4 d'octubre del mateix any amb el número 1804. Abans d'acabar l'any el 10 de novembre es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 1819.

Les set cases són un senyal parlant referit al nom del poble.

Vegeu també 
 Bandera de Setcases
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Setcases
Bandera de Setcases

La bandera oficial de Setcases (Ripollès) té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb set pals blancs cadascun de gruix 1/15 de la llargària del drap.

Els set pals blancs representes les set cases de l'escut.

Va ser aprovada el 7 de desembre de 1994 i publicada en el DOGC el 23 de desembre del mateix any amb el número 1989.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Setcases
Setcases
Escut de Toses

L'escut oficial de Toses té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una palmera arrencada de sinople acompanyada de 2 escudets triangulars curvilinis de gules carregats d'una creu plena d'argent un a cada costat. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat l'1 d'abril de 1985 i publicat al DOGC el 14 de juny del mateix any amb el número 550.

La palmera és l'atribut de sant Cristòfol, patró de la localitat. Els escudets a banda i banda porten les armes dels Urtx, primers senyors de la baronia de Toses, també representada per la corona dalt de l'escut.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Toses
Toses
Bandera de Toses

La bandera oficial de Toses (Ripollès) té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb una creu plena blanca el gruix dels braços de la qual és d'1/6 de l'alçària del drap, ressaltant sobre el centre una palmera verda d'altura 4/6 de la del drap.

El disseny de la palmera pot ser artístic. És el símbol de Sant Cristòfol, patró del poble, i està relacionat amb els símbols de Cunit i Campdevànol.

Història 
Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament el 27 de setembre de 1994 i publicada en el DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 1972.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Ripollès

Referències 

Toses
Toses
Josep Pujol

Biografies
 Josep Pujol (músic) (segle XVIII), mestre de capella de la catedral de Barcelona.
 Josep Pujol i Barraca (1778-1815), bandoler català.
 Josep Pujol i Brull (1880?-1936), arquitecte i intel·lectual català.
 Josep Pujol i Capsada (1869-1944), metge, escriptor i polític català.
 Josep Pujol i Codina (1832,2019), químic català, creador del pastisset Pantera Rosa.
 Josep Pujol i Coll (1964), escriptor català.
 Josep Pujol i Ferrusola (1963-), consultor català, fill de Jordi Pujol i Marta Ferrusola.
 Josep Pujol i Juhí (1734-1809), escultor català.
 Josep Pujol i Ripoll (1904-1987), pintor català.
 Joseph Pujol "Le Pétomane" (1857-1945), artista francès conegut per la seva habilitat produint tota classe de sons amb l'anus.
Castelló

Toponímia:
 Comarques, províncies, regions
 Província de Castelló, província del País Valencià 
 Província marítima de Castelló
 Municipis, nuclis
 Castelló (Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant), nucli deshabitat del municipi de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant, a la comarca del Baix Camp
 Castelló d'Empúries, municipi de l'Alt Empordà
 Castelló d'Encús, llogaret al terme municipal de Talarn, a la comarca del Pallars Jussà
 Castelló de Farfanya, municipi de la Noguera 
 Castelló de la Plana, capital de la Plana Alta i de la província de Castelló
 Castelló (la Ribera Alta), municipi de la Ribera Alta, també conegut com a Castelló de la Ribera
 Castelló de Rugat o Castelló de les Gerres, municipi de la Vall d'Albaida
 Edificis
 Castelló (Lladurs), masia del poble dels Torrents, al municipi de Lladurs, la comarca del Solsonès 
 Castelló (Navès), masia situada al municipi de Navès a la comarca del Solsonès 
 Castelló d'en Bas, castell a la Vall d'en Bas, a la Garrotxa 

 Organitzacions:
 Audiència Provincial de Castelló, tribunal dins l'àmbit territorial de la província de Castelló
 Club Esportiu Castelló, club de futbol de Castelló de la Plana