alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Escut de Roda de Ter

L'escut oficial de Roda de Ter té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un pont de 3 ulls d'or movent de la punta, somat de 2 esglésies d'argent, una a cada extrem, i sobremuntat d'una roda de molí d'aigua d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 4 d'agost de 1986 i publicat al DOGC el 25 del mateix mes amb el número 731.

L'escut representa el tradicional Pont Vell sobre el Ter, amb les dues esglésies situades a cada un dels extrems, Santa Maria del Cap de Pont i Santa Maria del Sòl del Pont. La roda de molí és un element parlant referit al nom de la vila.

Vegeu també 
 Bandera de Roda de Ter
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Roda de Ter
Roda de Ter
Bandera de Roda de Ter

La bandera oficial de Roda de Ter té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava, amb una roda dentada blanca, de diàmetre 1/2, centrada al costat de l'asta; una faixa estreta horitzontal blanca, d'1/20, separa la faixa inferior groga, de proporcions meitat de la blava.

Història 
Es va aprovar el 18 de maig del 1994 i fou publicada al DOGC el 3 de juny del mateix any amb el num. 1904.

Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escut de Roda de Ter
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Roda de Ter
Roda de Ter
Escut de Sant Agustí de Lluçanès

L'escut oficial de Sant Agustí de Lluçanès té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r d'or; 2n de gules; ressaltant sobre el tot 2 plomes d'au passades en sautor de l'una en l'altra. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 24 de juliol del 2000 i publicat al DOGC el 9 d'agost del mateix any amb el número 3201.

Les dues plomes són l'atribut de sant Agustí, patró de la localitat, el qual era un famós escriptor de sermons, comentaris sobre les Escriptures, és a dir, un mestre de retòrica. Els esmalts de l'escut, or i gules, són agafats de les armes dels barons de Lluçà, senyors del poble.

Vegeu també 
 Bandera de Sant Agustí de Lluçanès
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Sant Agusti de Llucanes
Sant Agustí de Lluçanès
Escut de Sant Bartomeu del Grau

L'escut oficial de Sant Bartomeu del Grau té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. d'argent, 3 migs-vols abaixats de gules; 2n. d'or, un castell de gules obert. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 27 de maig de 1991 i publicat al DOGC el 7 de juny del mateix any amb el número 1452.

Sant Bartomeu del Grau es va segregar de Gurb al , i a mitjan  va passar a la família dels Alemany-Descatllar, representada pels seus respectius escuts d'armes: tres ales de gules sobre camper d'argent (armes parlants dels Alemany) i un castell de gules sobre camper d'or, que són l'emblema dels Descatllar.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Sant Bartomeu del Grau
Sant Bartomeu del Grau
Escut de Sant Boi de Lluçanès

L'escut de Sant Boi de Lluçanès representa els elements tradicional del poble: la mitra i el bàcul de sant Baldiri, bisbe del  i patró de Sant Boi de Lluçanès, i la palma fa referència a la vida eremítica que va dur en els seus últims anys.

Escut heràldic 
L'escut té el següent blasonament oficial:

Va ser aprovat el 14 de gener del 2004 i publicat al DOGC l'1 de març del mateix any amb el número 4081.

Bandera de Sant Boi de Lluçanès 

La bandera oficial de Sant Boi de Lluçanès incorpora un bàcul estilitzat com a símbol heràldic. Té la següent descripció:

Referències 

Sant Boi de Llucanes
Sant Boi de Lluçanès
Sant Boi de Lluçanès
Escut de Sant Hipòlit de Voltregà

L'escut oficial de Sant Hipòlit de Voltregà té el següent blasonament:

Escut caironat partit: al 1r. de la mitra de Vic (d'atzur, les claus de Sant Pere passades en sautor, amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda sobre la d'argent creuada d'or i amb les ínfules també d'or); i al 2n, les armes dels Cabrera castlans de Voltregà (d'or, una cabra arrestada de sable). L'escut acoblat d'un bàcul de bisbe d'or posat en pal, i timbrat amb la corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 15 d'abril de 1982 i publicat al DOGC el 9 de juny del mateix any amb el número 230.

El castell del poble, del , ha estat el centre de la baronia de Voltregà fins al ; aquest castell va pertànyer a diverses famílies (Voltregà, Orís, Cabrera) fins al 1379, quan va passar als bisbes de Vic. L'escut recull elements al·lusius a la història de la localitat, com la mitra i les claus de Sant Pere (en referència als bisbes de Sant Pere de Vic), les armes parlants dels Cabrera (una cabra de sable sobre camper d'or), la corona de baró i el bàcul de bisbe.

Vegeu també 
 Bandera de Sant Hipòlit de Voltregà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Sant Hipolit de Voltrega
Sant Hipòlit de Voltregà
Bandera de Sant Hipòlit de Voltregà

La bandera oficial de Sant Hipòlit de Voltregà té la descripció següent:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, amb quatre faixes iguals, blanca la superior, blava clara la segona, groga la tercera i negra la quarta.

Història 
Es va aprovar el 21 d'octubre del 1998 i fou publicada al DOGC núm. 2766 l'11 de novembre del mateix any. Els seus colors es basen en els elements que constitueixen l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escut de Sant Hipòlit de Voltregà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Sant Hipòlit de Voltregà
Sant Hipòlit de Voltregà
Escut de Sant Martí de Centelles

L'escut oficial de Sant Martí de Centelles té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. d'atzur, un coll d'or movent de la punta amb el cim més alt somat d'un castell d'argent tancat de sable i embanderolat truncat d'or i de gules, i el cim més baix somat d'una església d'argent; 2n. losanjat d'or i de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'1 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.

Els turons amb el castell de Centelles i la capella dependent de Santa Maria del Castell són el senyal tradicional de l'escut del poble. El losanjat d'or i de gules són les armes dels barons de Centelles, senyors del castell, i els colors d'aquestes armories apareixen també en la bandera que voleia sobre el castell.

Vegeu també 
 Bandera de Sant Martí de Centelles
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Sant Marti de Centelles
Sant Martí de Centelles
Bandera de Sant Martí de Centelles

La bandera oficial de Sant Martí de Centelles (Osona) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, faixada blava, blanca, groga i blava, les faixes superior i inferior doble amples que les dues centrals, amb un losange d'altura de 4/6 parts de la del drap, quarterada en sautor, groc i vermell.

Va ser aprovada el 18 de juliol de 1991 i publicada en el DOGC el 2 d'agost del mateix any amb el número 1475.

Simbolisme 
El color blau és pel camper de l'escut; el groc, per les muntanyes que envolten el poble; el blanc, pel castell dels Centelles i l'ermita de Sant Martí; i la losange representa les armes de la família Centelles.

Està relacionada amb les banderes de Centelles, Balenyà i Sant Quirze Safaja.

Vegeu també 
 Escut de Sant Martí de Centelles
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Sant Marti de Centelles
Sant Martí de Centelles
Escut de Sant Pere de Torelló

L'escut oficial de Sant Pere de Torelló té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra; sobremuntades d'una torre d'or oberta. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 4 de desembre del 2000 i publicat al DOGC el 27 de desembre del mateix any amb el número 3292.

Les claus són l'atribut de sant Pere, patró de la vila. La torre és el senyal parlant de Torelló, i al·ludeix al fet que la vila de Sant Pere va pertànyer al municipi de Torelló fins al 1630.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Sant Pere de Torello
Sant Pere de Torelló
Escut de Sant Vicenç de Torelló

L'escut oficial de Sant Vicenç de Torelló té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, un mont d'or movent de la punta somat d'un castell d'argent obert acostat de 2 sautorets d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 25 de novembre de 1996 i publicat al DOGC el 27 de desembre del mateix any amb el número 2298.

El castell dalt del turó recorda el de Torelló, ja que el poble de Sant Vicenç va pertànyer a aquest municipi fins al 1630. El sautor és l'atribut de sant Vicenç màrtir, patró de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Sant Vicenc de Torello
Sant Vicenç de Torelló
Escut de Santa Eugènia de Berga

L'escut oficial de Santa Eugènia de Berga té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una palma de sinople posada en pal enfilant una corona de flors de gules fullades de sinople; el peu quarterat en sautor; 1r, i 4t, d'or, 4 pals de gules; i al 2n i al 3r, d'argent, una creu abscissa de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 20 de febrer de 1987 i publicat al DOGC el 25 de març del mateix any amb el número 820.

La palma i la corona de llorer són els atributs del martiri de santa Eugènia, la patrona del poble. Al peu s'hi veu l'escut d'armes de Vic, ja que aquesta ciutat va ajudar la gent de Santa Eugènia a deslliurar-se de la jurisdicció del castell de Taradell el 1385. A partir d'aleshores, el poble fou considerat un "carrer de Vic", i tenia els mateixos privilegis que els ciutadans vigatans.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Santa Eugenia de Berga
Santa Eugènia de Berga
Escut de Santa Eulàlia de Riuprimer

L'escut oficial de Santa Eulàlia de Riuprimer té el següent blasonament: 
Escut caironat de sable, un sautor ple de gules; ressaltant sobre el tot una faixa ondada d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 de març de 1991 i publicat al DOGC el 15 d'abril del mateix any amb el número 1430.

El sautor és la creu de Santa Eulàlia, patrona del poble. La faixa ondada simbolitza el riu Primer, actualment anomenat riera de Santa Eulàlia.

Referències

Vegeu també 
 Bandera de Santa Eulàlia de Riuprimer
 Escuts i banderes d'Osona

Santa Eulalia de Riuprimer
Santa Eulàlia de Riuprimer
Bandera de Santa Eulàlia de Riuprimer

La bandera oficial de Santa Eulàlia de Riuprimer té la descripció següent:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, negra, amb una aspa vermella de gruix 1/6 de l'alçària del drap i una faixa blanca ondada de cinc crestes, del mateix gruix, sobreposada al centre.

Història 
Es va aprovar el 28 d'abril del 2000 i fou publicada al DOGC núm. 3148 el 26 de maig del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escut de Santa Eulàlia de Riuprimer
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Santa Eulàlia de Riuprimer
Santa Eulàlia de Riuprimer
Escut de Santa Maria de Besora

L'escut oficial de Santa Maria de Besora té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. de gules, un mont d'or movent de la punta somat d'un castell d'argent tancat de sable; 2n. de sable, 3 pals d'argent. Per timbre una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 29 de gener de 1987 i publicat al DOGC el 6 de març del mateix any amb el número 812.

S'hi representa el castell de la localitat dalt d'un turó i les armes dels Besora (barons i, des de 1698, marquesos): tres pals d'argent sobre camper de sable. La corona recorda que el castell fou el centre del marquesat de Besora.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona
 Marquesat de Besora

Referències 

Santa Maria de Besora
Santa Maria de Besora
Escut de l'Esquirol

L'escut oficial de l'Esquirol té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una cabra de sable; la bordura de peces de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 2 de febrer de 1999 i publicat al DOGC el 4 de març del mateix any amb el número 2840.

Les armes parlants dels Cabrera (una cabra de sable sobre camper d'or, amb bordura de vuit peces de sable) recorda el castell de Cabrera, situat en aquest municipi. El castell fou el centre de la baronia del Cabrerès, que més endavant va esdevenir l'extens vescomtat de Cabrera.

Vegeu també 
 Bandera de l'Esquirol
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Santa Maria de Corco
L'Esquirol
Escut de Seva

L'escut oficial de Seva té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una mitra d'argent embellida d'or; el peu partit: 1r losanjat d'or i de gules, 2n de gules, sembrat de creuetes d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 14 de maig de 1987 i publicat al DOGC el 2 de juny del mateix any amb el número 2403.

Seva va pertànyer al castell del Brull, al vescomtat d'Osona, fins al 1265, quan la va comprar el bisbe de Vic, el qual en fou propietari fins al ; aquest territori va ser administrat per les famílies Centelles i Alemany-Cruïlles-Vilademany. L'escut recorda, doncs, els diversos senyors que ha ostentat el poble: els bisbes de Vic (la mitra), els Centelles (losanjat d'or i de gules) i els Cruïlles (camper de gules sembrat de creuetes d'argent).

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Seva
Seva
Bandera de Seva

La bandera oficial de Seva té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb un pal central blanc de gruix 2/0 de la llargària del drap i dos altres pals grocs de gruix 1/8, juxtaposats a cada costat del blanc.

Història 
Va ser publicat en el DOGC el 19 de maig del 1998.

Curiositats 
Té una forta semblança amb la bandera de Nigèria.

Referències 

Seva
Seva
Escut de Tavertet

L'escut oficial de Tavertet té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un roc d'argent sobremuntat d'una creu grega fixada amb punta d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de maig de 1989 i publicat al DOGC el 16 de juny del mateix any amb el número 1156.

El roc i la creu d'argent sobre camper d'atzur són les armes dels Tavertet, senyors del poble. Probablement l'escut faci referència a la situació del poble (representat per la creu en al·lusió a la parròquia), dalt d'una impressionant cinglera (que seria el roc).

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Tavertet
Tavertet
Escut de Tavèrnoles

L'escut oficial de Tavèrnoles té el següent blasonament:

Escut caironat: de sable, 2 faixes d'argent; ressaltant sobre el tot una rella d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 5 de juliol de 1994 i publicat al DOGC el 20 de juliol del mateix any amb el número 1923.

La rella és l'atribut de sant Isidre, patró de la pagesia; el dia del sant (15 de maig) la localitat celebra la segona festa major (la primera és el 3 d'agost, per Sant Esteve, patró del poble). Aquest emblema tradicional de l'escut de Tavèrnoles també al·ludeix a l'agricultura com a principal font de l'economia del poble. Les faixes d'argent sobre camper de sable són les armes dels barons de Savassona, senyors de Tavèrnoles.

Vegeu també 
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Tavernoles
Tavèrnoles
Escut de Vidrà

L'escut oficial de Vidrà té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r de sinople, un ram de faig d'argent; 2n d'argent, una àguila de sable amb les ales esteses i abaixades acompanyada d'una pinya de sinople a cada costat. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 25 d'octubre de 1984.

La branca de faig representa l'arbre característic del municipi, cobert d'una gran extensió de boscos. A la segona partició hi ha l'àguila de Sant Joan apòstol, en al·lusió al monestir de Sant Joan de les Abadesses, que foren els senyors del poble, i les pinyes provenen de les armes parlants dels Pinós, barons de Milany, els quals tenien la jurisdicció directa sobre Vidrà.

Vegeu també 
 Bandera de Vidrà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Vidra
Vidrà
Bandera de Vidrà

La bandera oficial de Vidrà té la descripció següent:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb tres faixes juxtaposades blanca, negra i blanca; les blanques de gruix 1/24 de l'alçària del drap i la negra d'1/12, situades a una distància d'1/12 de la vora inferior; al centre de la part superior, el ram de faig blanc de l'escut, sense fruitar, d'altura 1/2 de la del drap i d'amplada 1/3 de la llargària del mateix drap.

Història 
Es va aprovar el 6 d'abril del 1994 i fou publicada al DOGC núm. 1886 el 20 d'abril del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escut de Vidrà
 Escuts i banderes d'Osona

Referències 

Vidra
Vidrà
Monofiletisme

En filogènia el monofiletisme és una teoria evolucionista en la qual es determina que una branca jeràrquica qualsevol o un tronc taxonòmic deriva d'una única forma fonamental. El terme s'aplica als grups d'organismes (grup monofilètic) en què tots els seus integrants comparteixen un avantpassat comú, i que tots els descendents d'aquest avantpassat queden inclosos en el grup. Per exemple, es creu que tots els organismes en el gènere Homo procedeixen de la mateixa forma ancestral de la família Hominidae. Així doncs, el gènere Homo és monofilètic.

Al contrari, un grup que en conté només alguns, però no tots, dels descendents de l'avantpassat comú s'anomena parafilètic, i un grup taxonòmic que conté organismes però manca d'un avantpassat comú es diu polifilètic.

Es prioritzen la formació de grups monofilètics i en aquest sentit quan un grup no ho és es procura adequar-lo a les noves circumstàncies, incorporant les formes properes i escindint les que no ho són.

Aquesta tendència va ser introduïda per Willi Hennig, i l'èxit de l'escola cladista de sistemàtica l'ha convertit en dominant. Tanmateix, s'ha de fer constar que molts especialistes en taxonomia usen el terme holofilètic per al mateix concepte, i anomenen monofilètics tant als grups holofilétics com als parafilètics.

En cladística, els grups holofilètics (monofilètics si se segueixen les tesis de Hennig) s'anomenen clades.

Monofiletisme
Parafiletisme

En filogènia, el terme parafiletisme s'aplica a un grup tots els integrants del qual tenen un ancestre comú, però no tots els descendents d'aquest ancestre són presents al grup. Es tracta de grups en què alguns dels descendents d'un ancestre comú no hi són considerats.

Els grups parafilètics es consideren grups «coixos» i per això hom estima que s'han d'evitar en les classificacions cladístiques.

És habitual de marcar amb un asterisc al costat dret els tàxons que es continuen de fer servir malgrat que les anàlisis filogenètiques han demostrat que són parafilètics. Alguns exemples: Reptilia*, Dicotyledoneae*, Protista*...

Referències 

Filogènia
Grecia

Grecia o Ciudad de Grecia és la capital del cantó de Grecia a la Província d'Alajuela a Costa Rica. És també el nom de districte que inclou la ciutat. El Districte de Grecia cobreix una àrea de 6,86 km² i té una població de 17.297. La ciutat és a una altitud de 999 metres sobre el nivell del mar aquesta assentada en la Cordillera Central sobre la vora oriental de la Vall Central. La ciutat, anomenada en una ocasió "la ciutat més neta", és a 20 quilòmetres al nord-oest de la ciutat capital de la Província d'Alajuela, a 27 quilòmetres de l'aeroport Juan Santamaría i a 45 quilòmetres de la capital nacional de Costa Rica la ciutat de San José.

La Ciutat de Grecia o Districte de Grecia es divideix en 8 barris (Carmona, Chavarría, Colón, Jiménez, Pinos, Rincón de Arias, San Antonio i San Vicente) i un poblat (Celina). Grecia és el districte que alberga el percentatge poblacional més alt amb gairebé un 30% de la població total.

Grecia destaca per la seva singular església de Nuestra Señora de las Mercedes, feta de planxes d'acer prefabricades i pintades de color vermell.Hi ha diverses llegendes urbanes sobre aquesta església. Una relata que l'església va ser donada per alguns país estranger i enviat a Grecia com un regal, però va ser enviat erròniament a Grecia, Costa Rica. Una altra llegenda afirma que la destinació final de l'església era la ciutat de Punta Arenas a Xile, però va ser desembarcar, per error, al port de Puntarenas, Costa Rica i posteriorment enviat a la ciutat de Grecia on es fou muntada. No obstant això, els registres mostren clarament que la instrucció, enviament, i construcció de l'església van ser un esforç coordinat de la població de Grecia i de l'església catòlica, a més del Govern de Costa Rica i de Alejo E. Jiménez Bonnefil (1858-1922), un productor de cafè de Costa Rica, es diu que el material per muntar l'edificació fur provinent de tallers de la Société de Couvillet a Bèlgica, a finals del .

Notes 

Ciutats de Costa Rica
Llista d'aglomeracions de la Unió Europea

Les aglomeracions o àrees metropolitanes de més de 500.000 habitants de la Unió Europea apareixen ordenades per població en la següent llista, on figura també l'estat membre on es troba cadascuna de les ciutats (o la regió de l'àmbit lingüístic, quan escau). Les dades s'han tret de la United Nations Department of Economic and Social Affairs, i són del 2015. Per a una revisió actualitzada de les dades visiteu la pàgina web de Nacions Unides sobre la població mundial.

 París, 11.354.000	França
 Essen (Regió del Ruhr), 5.823.685 Alemanya
 Madrid, 5.603.285 Espanya
 Barcelona, 4.856.579 Països Catalans
 Berlín, 4.101.213	Alemanya
 Roma, 3.816.173 Itàlia
 Milà, 3.752.956 Itàlia
 Atenes, 3.187.734	Grècia
 Nàpols, 3.000.000 Itàlia
 Katowice (Silèsia), 2.930.800 Polònia
 Stuttgart, 2.700.000 Alemanya
 Lisboa, 2.661.850	Portugal
 Hamburg,	2.515.468 Alemanya
 Varsòvia,	2.269.000 Polònia
 Brussel·les, 1.900.000 Bèlgica
 Torí, 1.900.000 Itàlia
 Frankfurt del Main, 1.896.741 Alemanya
 Múnic, 1.893.715 Alemanya
 Viena, 1.825.287 Àustria
 Colònia, 1.823.475 Alemanya
 Budapest,	1.775.203 Hongria
 València,	1.730.853 Països Catalans
 Lió, 1.705.000 França
 Estocolm,	1.684.420 Suècia
 Mannheim,	1.568.679 Alemanya
 Marsella,	1.551.000 França
 Anvers, 1.500.000 Bèlgica
 Palerm, 1.380.000 Itàlia
 Düsseldorf, 1.315.736 Alemanya
 Sevilla, 1.294.081 Espanya
 Porto, 1.227.317 Portugal
 Cracòvia,	1.200.000 Polònia
 Lilla, 1.182.026 França
 Praga, 1.161.938 Txèquia
 Copenhaguen,1.085.813 Dinamarca
 Tolosa, 1.041.000 França
 Rotterdam, 1.039.566 Països Baixos
 Amsterdam, 1.038.382 Països Baixos
 Hèlsinki,	1.027.305 Finlàndia
 Màlaga, 1.019.292 Espanya
 Nuremberg, 1.018.211 Alemanya
Dublín, 1.004.614 Irlanda
 Hannover,	996.586 Alemanya
 Bordeus, 979.262 França
 Saarbrücken, 959.084 Alemanya
 Bilbao, 946.829 Espanya
 Bonn, 878.742 Alemanya
 Oviedo-Gijón, 850.097 Espanya
 Bremen, 849.800 Alemanya
 Karlsruhe, 846.222 Alemanya
 Göteborg,	810.372	Suècia
 Tessalònica, 800.764 Grècia
 Lódz, 789.318 Polònia
 Wiesbaden, 780.190 Alemanya
 Catània, 765.623 Itàlia
 Riga, 747.157 Letònia
 Nantes, 715.358 França
 Alacant, 711.215 País Valencià
 Gènova, 701.032 Itàlia
 Florència, 700.000 Itàlia
 Grenoble, 696.326 França
 Dresden, 681.953 Alemanya
 Saragossa, 656.922 Espanya
 Wrocław, 640.367 Polònia
 Las Palmas de Gran Canaria, 609.628 Espanya
 Rouen, 608.671 França
 Lieja, 600.000 Bèlgica
 Montpeller, 591.646 França
 Aquisgrà, 584.342	Alemanya
 Bielefeld, 578.980 Alemanya
 Poznań, 578.886 Polònia
 Rennes, 569.932 França
 Leipzig, 568.200 Alemanya
 Múrcia, 557.583 Espanya
 Estrasburg, 557.120 França
 Vílnius, 542.287 Lituània
 Malmö, 532.674 Suècia
 Darmstadt, 525.046 Alemanya
 Niça, 506.694 França

Referències

Vegeu també 
 Àrees metropolitanes de la Unió Europea

Enllaços externs 
 Llista a insee.fr

Geografia de la Unió Europea
Aglomeracions
Aglomeracions
Llista de municipis valencians per població

El llistat de municipis valencians segons la seua població a 1 de gener de 2022 (INE), classificats de la següent manera:

Més de 100.000 habitants

Entre 50.000 i 100.000 habitants

Entre 10.000 i 50.000 habitants

Entre 5.000 i 10.000 habitants

Entre 1.000 i 5.000 habitants

Entre 500 i 1.000 habitants

Entre 100 i 500 habitants

Entre 1 i 99 habitants

Vegeu també 
 Comarques del País Valencià
 Municipis del País Valencià
 Llista de municipis d'Alacant
 Llista de municipis de Castelló
 Llista de municipis de València
 Llista d'antics municipis del País Valencià

Enllaços externs 
 Institut Nacional d'Estadística d'Espanya

Pais Valencia per poblacio
Homo sapiens idaltu

Homo sapiens idaltu és una subespècie dHomo sapiens definida el 2003 per a designar les restes fòssils de l'ésser humà anatòmicament modern arcaic, que visqué fa entre 154.000 i 160.000 anys. Idaltu vol dir 'més gran, de més edat' en la llengua àfar.

Aquestes restes foren trobades l'any 1997 per l'equip de Tim White, prop del poblat d'Herto, a la depressió de l'Àfar, a l'est d'Etiòpia. Consisteixen en dos cranis adults i un tercer crani d'un nen de sis o set anys. Els paleontòlegs van necessitar sis anys per a reconstruir els cranis (sobretot el de l'infant, de 180 peces) i per datar-los pel mètode de l'argó.

La importància d'aquesta troballa radica que omple un buit en el registre fòssil entre els 100.000 i els 300.000 anys abans d'ara (la datació dona 154–160 mil anys).

A més, aquests resultats concorden amb les dades dels antropòlegs moleculars, que des de fa temps prediuen que l'ésser humà modern s'originà a l'Àfrica ara fa uns 156.000 anys (estudis de seqüència de l'ADN mitocondrial).

Referències 
 

Homo del Plistocè
Samaruc

El samaruc (Valencia hispanica) és una espècie de peix teleosti de la família Valenciidae endèmic del País Valencià i del sud de Catalunya, en perill crític d'extinció.

Característiques morfològiques 
 Els adults poden mesurar de 4 a 8cm de llargària, mentre que les femelles solen ser més grans que els mascles de la mateixa edat.
 Té la boca amb dents mandibulars amb una sola punta i disposada en diverses fileres.
 Coloració terrosa-groguenca amb les aletes rematades de taronja en els mascles.

Reproducció 
Té lloc entre abril i finals de l'estiu. El mascle és territorial i festeja les femelles. Ponen fins a 300 ous (d'aproximadament 2,5 mm de diàmetre) en diverses postes i que fixen a la vegetació. Els alevins viuen a la superfície de l'aigua, entre les plantes que suren.

Costums, alimentació i reproducció 
És un peix gregari i fora de l'època de zel forma grups xicotets poc cohesionats.

Alimentació 
És carnívor principalment: es nodreix d'insectes i llurs larves, cucs, crustacis. etc., els quals obté de la superfície.

Hàbitat i distribució 
Es troba en zones de marjal amb aigües netes, ullals i séquies que se n'alimenten i, més rarament, als trams mitjans dels rius mediterranis.

Distribució geogràfica 
En l'actualitat, només es troba en aigües del País Valencià i sud de Catalunya (Terres de l'Ebre).

Espècies semblants 
La més similar, Valencia letourneuxi, es localitza a Albània i a l'oest de Grècia.

Principals amenaces 
És una espècie en perill crític. Una de les principals amenaces és la introducció d'espècies foranes depredadores, com la que va fer la Conselleria de Medi Ambient de la Generalitat Valenciana amb la introducció de la truita irisada.

Observacions 
Freqüentment el nom samaruc és emprat com a referent de valenciania, i existeixen nombroses associacions i símbols que prenen aquest nom.

Vegeu també 
 Fartet (Aphanius iberus), peix que se sol trobar en les mateixes localitzacions que el samaruc.
 Llacuna del Samaruc

Referències

Enllaços externs 

 AQUATAB 
 Animal Diversity Web 
 Centre d'Aquicultura Experimental , d'on s'ha extret gran part de la informació, amb permís (sempre que se cite a l'article).
 Pla de recuperació del samaruc a la Comunitat Valenciana 

País Valencià
Ciprinodontiformes
Escut i bandera d'Ador

L'escut i la bandera d'Ador són els símbols representatius d'Ador, municipi del País Valencià, a la comarca de la Safor.

Escut heràldic 
L'escut d'Ador té el següent blasonament oficial:

Bandera d'Ador 

La bandera oficial d'Ador té la següent descripció:

Història 
L'escut va ser aprovat per resolució de 22 de maig de 1992, del conseller d'Administració Pública, i publicat en el DOGV núm. 1.805, de 16 de juny de 1992.

La primera partició de l'escut fa referència als orígens del poble: les cases representen una alqueria musulmana com a símbol parlant del topònim, que significa «les cases»; mentre que les columnes al·ludeixen a la vil·la romana d'Ador. La segona partició són les armes dels Pròixita, família d'origen italià, senyors del castell de Palma des del  per concessió de Pere el Gran, que incloïa Ador en la seva jurisdicció.

La bandera va ser aprovada per resolució de 29 de juny de 1992, del conseller d'Administració Pública, i publicada en el DOGV núm. 1.827, de 16 de juliol de 1992. En el núm. 1.845 de 17 d'agost del mateix any s'hi varen corregir errades.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Safor.
 Llista d'escuts del País Valencià.

Referències 

Ador
Ador
Ador
Símbols d'Aigües

L'escut i la bandera d'Aigües són els símbols representatius d'Aigües, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alacantí.

Escut heràldic 
L'escut oficial d'Aigües té el següent blasonament:

Bandera 

La bandera oficial d'Aigües té la següent descripció:

Història 
L'escut s'aprovà per Ordre de 27 de juny de 1989, de la conselleria d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 1.108, de 17 de juliol del mateix any i correcció d'errades de 17 de febrer de 1994.

L'escut mostra les armes dels Martínez de Vera, antics senyors del poble. Al cap, les del Regne de València, ja que Aigües va formar part del terme d'Alacant des de 1252 fins al , i Alacant va ser vila reial.

La bandera s'aprovà per Resolució de 15 de febrer de 2011, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, publicada en el DOCV núm. 6.464, de 21 de febrer de 2011.

Vegeu també 

 Escuts i banderes de l'Alacantí.
 Llista d'escuts del País Valencià.

Referències 

Aigues
Aigues
Aigües
Escut d'Albesa

L'escut oficial d'Albesa té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un àlber d'argent; el peu escacat d'or i de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 3 de febrer del 1998.

L'àlber és un senyal parlant referent al nom de la vila. El peu reprodueix l'escacat dels comtes d'Urgell, que van conquerir la localitat als musulmans en el .

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Albesa
Albesa
Bandera d'Albesa

La bandera oficial d'Albesa té la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb l'àlber blanc de l'escut, d'altura 3/6 de la del drap, al centre, i una faixa escacada de dos rengles de nou quadrats cadascun grocs i negres.

Història 
Va ser aprovada el 22 de desembre del 1999 i publicada al DOGC núm. 3059 el 19 de gener del 2000. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Noguera
 Escut d'Albesa

Referències 

Albesa
Albesa
Escut d'Algerri

L'escut oficial d'Algerri té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un gerro d'or. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 4 d'octubre de 1996 i publicat en el DOGC el 23 d'octubre del mateix any amb el número 2272. Correcció d'errada publicada en el DOGC el 5 de febrer de 1993 amb el número 2324

La gerra és un senyal parlant referent al nom de la localitat. La corona indica que Algerri va ser el centre d'una baronia al .

Referències 

Algerri
Algerri
Escut de les Avellanes i Santa Linya

L'escut oficial de les Avellanes i Santa Linya té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. d'argent, una avellaner de sinople; 2n. de sinople, una creu llatina bordonada d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 18 de novembre de 1999 i publicat dins el DOGC número 3042 el 24 de desembre del mateix any.

L'avellaner és un senyal parlant al·lusiu al poble de les Avellanes, cap del municipi. El 1970 s'hi va afegir Santa Linya, simbolitzat per la creu de la segona partició.

Referències 

Avellanes i Santa Linya
Les Avellanes i Santa Linya
Escut de Balaguer

L'escut oficial de Balaguer té el següent blasonament:

Escut caironat quarterat en sautor: 1r i 4t. d'or, 4 pals de gules; 2n. i 3r. escacat d'or i de sable. Per timbre una corona de comtal.

Història 
Va ser aprovat el 20 de gener de 1983 i publicat dins el DOGC el 18 de febrer de l'any 1990 amb el número 305. Es va publicar una correcció d'errada dins el DOGC número 329 el 18 de maig del mateix any.

Balaguer va esdevenir la capital del comtat d'Urgell al ; l'escut presenta, duplicades, les armes d'Urgell i els quatre pals de Catalunya, en record de la jurisdicció reial sobre la ciutat. També la corona rememora la pertinença al comtat d'Urgell.

Referències 

Balaguer
Cultura de Balaguer
Escut de la Baronia de Rialb

L'escut oficial de la Baronia de Rialb té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una casa d'argent tancada de sable. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat l'1 d'abril del 1993 i publicat dins el DOGC el 14 d'abril del mateix any amb el número 1732.

L'element principal de l'escut és la "casa comuna" de la baronia de Rialb, i els esmalts, argent i atzur, provenen de les armes dels barons, els Alentorn. La corona també recorda la pertinença del municipi a la baronia.

Referències 

Baronia de Rialb
La Baronia de Rialb
Fabra

Biografies: 
 Albert Fabra i Foignet (Buenos Aires, 1920 - Perpinyà, 2011), pintor
 Alberto Fabra Part, arquitecte i polític valencià
 Andrea Fabra Fernández, política valenciana
 Antoni Fabra i Ribas, polític català
 Belén Fabra, actriu catalana.
 Carlos Fabra Andrés, advocat i polític valencià.
 Carlos Fabra Carreras, empresari i polític valencià
 Carlos Fabra Marín, militar republicà valencià.
 Juan Manuel Fabra Vallés, advocat i polític català
 Luis Fabra Sanz, polític valencià.
 Nil Maria Fabra i Deas, periodista català
 Pompeu Fabra i Poch, filòleg català
 Victorino Fabra Gil, polític valencià
 Infraestructures: Estació de Sant Andreu Arenal / Fabra i Puig, intercanviador de rodalia-metro al Districte de Sant Andreu de Barcelona 
 Organitzacions:
 Agència Fabra, agència de notícies.
 Fabra i Coats, indústria fabril de Barcelona.
 Observatori Fabra, observatori astronòmic de Barcelona.
 Universitat Pompeu Fabra, universitat pública amb seu a Barcelona
 IDEC-Universitat Pompeu Fabra, nom comercial de la Fundació Privada Institut d'Educació Continua
Sable

El sable és el color negre en heràldica.

És considerat un color neutre, de manera que es pot juxtaposar amb altres colors.

La Societat Catalana d'Heràldica recomana fer ús del to de negre Extra Black U en la codificació pantone.

En els gravats es representa mitjançant ratlles verticals i horitzontals creuades.

Esmalts heràldics
Vaticà (desambiguació)

Turó Vaticà, un dels set turons de la ciutat de Roma
 Ciutat del Vaticà, estat teocràtic creat el 1920
 Estats Pontificis, estat teocràtic (752 - 1870)
 Vaticà (malnom), malnom romà
 Concili Vaticà I, concili ecumènic convocat pel Papa Pius IX el 1869 per afrontar el racionalisme i el galicanisme
 Concili Vaticà II, concili ecumènic de l'Església Catòlica convocat pel Papa Joan XXIII qui el va anunciar el de gener de 1959.
Escut de Foradada

L'escut oficial de Foradada té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, un mont d'or movent de la punta perforat d'un quadrat i sobremuntat d'una creu grega patent de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 8 de novembre del 2000 i publicat al DOGC el 23 de novembre del mateix any amb el número 3272.

La roca foradada (sota la qual es va construir el poble) és un senyal parlant, relatiu al nom de la localitat. La creu de sable representa santa Maria, la patrona de la població.

Referències 

Foradada
Foradada
Ciències de la vida

Les ciències de la vida comprenen tots els camps de la ciència que s'ocupen de l'estudi dels éssers vius, com les plantes, animals i éssers humans. A més de la biologia abasta també altres camps relacionats com la medicina, biomedicina, bioquímica i biodiversitat. L'espectre metodològic pot abastar tots els dispositius i aparells relacionats, fins a incloure també ciències humanes i socials. Ha portat a una proliferació d'especialitzacions i camps interdisciplinaris.

Les ciències de la vida són útils per millorar la qualitat i el nivell de vida. Tenen aplicacions en la salut, l'agricultura, la medicina i les Indústries farmacèutica i de la Ciència i tecnologia dels aliments.

Una llista no exhaustiva dels camps del coneixement compresos inclou: antropologia física, biocomputació, biofísica, bioinformàtica, biologia, biologia cel·lular, biologia del desenvolupament, biologia de sistemes, biologia estructural, biologia evolutiva, biologia molecular, biomaterials, biomecànica, biomedicina, Biopolímers, bioquímica, biotecnologia, botànica, ciències ambientals, ciències de l'alimentació, ciències de la salut, control biològic, ecologia, farmacogenòmica, farmacologia, fisiologia, genètica, genòmica, imagenologia, inmunogenètica, immunologia, immunoteràpia, microbiologia, neurociència, neurociència computacional, neurociència cognitiva, oncologia, optometria, proteòmica, paleontologia, sociobiologia, tecnologies sanitàries, zoologia.

Al món anglosaxó s'utilitza sovint el concepte de Life Sciences. No sempre s'utilitza en tots els països amb les mateixes connotacions o amb el mateix grau.

Referències 

Ciència
Línia equatorial

La línia equatorial, línia equinoccial o equador (del llatí aequātōris: 'igualador') és una línia imaginària que fa la volta a un planeta (o a qualsevol altre cos celeste) equidistant dels dos pols. És una circumferència que divideix l'objecte en dues parts iguals o hemisferis i és perpendicular al seu eix de rotació. Per definició, la latitud de l'equador és 0°.

Equador terrestre 
L'equador de la Terra té una llargada real de 40.070 km, aproximadament.

L'equador és un dels cinc paral·lels o cercles principals de latitud basats en la relació entre la rotació de la Terra i el pla de l'òrbita al voltant del Sol. A més, l'equador és l'únic paral·lel que és alhora un cercle màxim.

El Sol en el seu moviment estacional a través del cel passa directament sobre l'equador dues vegades cada any, en els equinoccis vernal i tardoral, que tenen lloc al març i al setembre, respectivament. En aquestes dates i sobre la línia de l'equador, els raigs de Sol són perpendiculars a la superfície de la Terra.

Els llocs situats a prop de l'equador experimenten l'alba i el crepuscle més ràpids del món. Tan sols duren uns pocs minuts. Aquests llocs també tenen una quantitat de temps dia/nit relativament constant cada dia de l'any, comparat amb llocs més al nord o al sud.

Països i territoris equatorials

Vegeu també 
 Coordenades geogràfiques.
 Longitud.
 Latitud.
 Paral·lel.
 Meridià.
 Pol geogràfic.
 Paral·lel 1° nord

Enllaços externs 

Línies de latitud
Sistema de coordenades celestes
Henry Walter Bates

Henry Walter Bates (8 de febrer de 1825 - 16 de febrer de 1892) va ser un naturalista i explorador anglès famós per la seva expedició a l'Amazones amb l'Alfred Russel Wallace el 1848.

Wallace va tornar el 1852, però va perdre la seva col·lecció en un naufragi. Quan en Bates va tornar a casa set anys més tard (el 1859) portava amb ell més de 14.000 espècimens (fonamentalment insectes) dels quals 8.000 eren desconeguts per la ciència.

Bates va néixer a Leicester i als tretze anys va començar a treballar aprenent de calceter. En el seu temps lliure estudiava i col·leccionava insectes del bosc de Charnwood. El 1843 li van publicar un article breu sobre escarabats a la revista Zoologist Magazine. Es va fer amic de Wallace, qui també era molt afeccionat a l'entomologia i, després de llegir el llibre de William H. Edwards sobre la seva expedició a l'Amazones, van decidir visitar la regió pel seu compte.

El 1863 publicà The Naturalist on the River Amazons que igual que d'altres relats de naturalistes viatgers com Belt o Muller influeix en els contemporanis de Darwin i el desenvolupament de noves disciplines com la mirmecologia.

Des de 1864 va treballar com a sots-secretari de la Royal Geographical Society. Va morir de bronquitis.

Referències

Enllaços externs 

 e-text al Projecte Gutenberg: The Naturalist on the River Amazons, Henry Walter Bates

Entomòlegs anglesos
Biòlegs anglesos
Persones de Leicester
Exploradors anglesos
Exploradors d'Amèrica del Sud
Membres de la Royal Society
Morts a Londres
Morts de malaltia respiratòria
Naixements del 1825
Morts el 1892
Constel·lació de la Màquina Pneumàtica

La Màquina Pneumàtica (Antlia) és una constel·lació relativament nova, ja que va ser creada el , introduïda per Nicolas-Louis de Lacaille. La Unió Astronòmica Internacional la va anomenar així com una de les 88 constel·lacions modernes. Començant pel nord, Antlia està envoltada pel monstre del mar Hydra, la brúixola Pyxis, la Vela (Vela) del vaixell mitològic Argo, i finalment pel centaure Centaurus.

Trets notables 
Antlia és una constel·lació tènue sense estels brillants. L'estel més brillant és:

 α Ant: essent l'estel principal la seva magnitud aparent és només 4,25; de la classe espectral K4 III.

Objectes notables del cel profund 
 NGC 2997: Galàxia espiral del tipus Sc amb una inclinació de 45° respecte a la visual.
 NGC 3132: Nebulosa planetària amb un sistema binari enmig.
 PGC 29194: Aquesta galàxia petita esferoïdal amb una magnitud aparent de només 14,8m, pertany al grup local de galàxies.

Història 
L'astrònom francès Abbé Nicolas-Louis de Lacaille, qui trencà la tradició de donar noms mitològics a les constel·lacions, li posà aquest nom en l'època en què treballà a l'observatori del Cap de Bona Esperança, entre 1750 i 1754. Després d'observar uns 10.000 estels meridionals, dividí el cel sud en 14 noves constel·lacions, entre les quals hi havia Antlia. Originalment fou denominada Antlia pneumatica (màquina pneumàtica en llatí), en honor de Robert Boyle, inventor de la bomba d'aire.

És interessant fer notar que no sembla que s'hagi designat els seus estels segons les lletres de Bayer segons la seva magnitud aparent.

No hi ha cap mite relacionat amb Antlia perquè Lacaille no va seguir la tradició de donar noms procedents de la mitologia a les constel·lacions, ja que s'estimava més posar noms d'instruments científics.

Referències

Bibliografia 
 Ian Ridpath i Wil Tirion (2007). Collins Stars and Planets Guide, HarperCollins, Londres. .

Vegeu també 
 Llista d'estrelles de la Màquina Pneumàtica

Enllaços externs 

 Wikisky, planisferi multilingüe
 Plana d'Antlia, Peoria Astronomical Society  
 Mallorcaweb, Antlia (la màquina neumàtica
Homo rhodesiensis

{{Infotaula ésser viu
| estat = FO
| periode = Plistocè
| imatge = Homo rhodesiensis.jpg
| peu = Crani dH. rhodesiensis}}Homo rhodesiensis''' fou descrit per primer cop per Sir Arthur Smith Woodward el 1921. L'espècimen tipus és un crani trobat a Kabwe, Zàmbia, conegut com a crani de Kabwe o Broken Hill 1. La seva antiguitat és de 300.000 a 125.000 anys.

Més endavant fou reassignat a l'espècie Homo heidelbergensis. Autors com Jean-Jacques Hublin i d'altres prefereixen reservar el terme heidelbergensis per als preneandertals i recuperar la denominació rhodesiensis per als espècimens com els de Kabwe, Salé (Marroc), Eyasi (Tanzània) o Hopefield (Elandsfontein, Sud-àfrica).

Anatòmicament, Kabwe presenta característiques intermèdies entre Homo erectus/ergaster i l'ésser humà modern.

Caràcters similars amb Homo sapiens:
 capacitat cranial elevada (1.280 cm³)
 en vista posterior, el contorn del crani és pentagonal i les parets laterals força verticals
 bosses parietals sortints
 absència de carena sagital parietal
 meat auditiu extern més baix que la cavitat glenoide
 alçada de les escates temporals i occipital
 occipital basculat cap al darrere, menys angulós que en Homo erectusCaràcters similars amb Homo erectus:
 presència d'un bombament bregmàtic
 torus supraorbitari enorme
 presència de torus occipital transvers
 inserció marcada dels músculs de la nuca
 occipital més o menys angulós
 absència de bosses frontals
 front fugisser
 cara alta i sortint
 arc frontal sagital predominant.

Per a autors com ara Tim White, Homo rhodesiensis és l'avantpassat africà que donà lloc a la «gent d'Herto», fòssils d'uns 160.000 anys trobats prop d'Herto (Etiòpia), a la depressió d'Afar. Aquestes restes són molt similars a l'ésser humà modern, amb petites diferències, raó per la qual els assignà a la nova subespècie Homo sapiens idaltu. La gent d'Herto serien els antecessors directes, encara vivint a l'Àfrica, de l'ésser humà actual Homo sapiens sapiens''.

Referències 

Rhodesiensis
Organismes fòssils trobats a Sud-àfrica
Organismes fòssils trobats a Zàmbia
Cremà (falles)

La cremà o cremada és l'acte de botar foc als monuments de cartó o fusta que es planten durant les festes de molts pobles i ciutats del País Valencià. Els més representatius són els monuments fallers a les Falles, les fogueres a les Fogueres de Sant Joan a Alacant o la crema d'arbres per Sant Antoni al gener. Amb la crema d'aquests monuments s'acaba la festa.

Generalment, perquè no coincidisquen totes les cremades de tots els monuments a la mateixa ciutat, se solen cremar a diferents hores, segons els premis atorgats als monuments. Per exemple, a València, es cremen el 19 de març a les 10 de la nit totes les falles infantils menys la que aconsegueix el primer premi de la secció especial que es crema a dos quarts d'onze de la nit, i la infantil municipal que es crema a les 11 de la nit, les falles grans es cremen totes a les 12 de la nit del ja dia 20 de març i a dos quarts d'una la falla que aconsegueix el primer premi de la secció especial, per últim a l'una de la matinada del dia 20 de març es crema la falla oficial de l'Ajuntament de València, tot oficialment, però la realitat és que moltes falles a València sovint es mantenen en peu fins passades les tres de la matinada del dia 20 de març, sent a la pràctica, dels monuments grans, la de l'Ajuntament una de les primeres a cremar. A Alacant la crema comença a les 00:00 després del llançament de la palmera des del Castell i es prolonga fins a les 4 de la matinada.

La crema és un acte emotiu, el fi i culminació de la festa. És per això que tant fallers com foguerers li donen un gran valor simbòlic i sentimental. És també alhora el principi de la festa de l'any següent i no és estrany que algunes comissions celebren la seua primera comissió, tot just l'endemà de la crema. Una contradicció amb la visió que tenen els valencians d'ells mateixos resumida amb la dita del "pensat i fet".

L'organització de la crema és força complexa, en localitats com Borriana, Alzira i especialment València o Alacant (amb les fogueres). Això és a causa del fet que hi ha d'haver una gran coordinació dels bombers, policia, etc. per poder acudir a totes les comissions.

Sol botar-se foc al monument per mitjà d'una traca i en els darrers temps és normal que vaja acompanyada de focs d'artifici. Tot seguit s'encén el monument al so de l'Himne de València o del pasdoble El Faller (en el cas de les falles) o de l'Himne de les Fogueres (a les fogueres de Sant Joan a Alacant).

Referències

Vegeu també 
 Falles
 Fogueres de Sant Joan, Alacant
 Festes de la Magdalena
 Mascletada
 Cordada
 Despertada
 Traca
 Foc d'artifici
 Nit del Foc

Enllaçis externs 

 Junta Central Fallera
 Web Oficial de les Fogueres de Sant Joan, Alacant 
 Explicació de la cremàa Distrito Fallas
 Actualidad Fallera portal dinàmic de les Falles de València
 

Falles
Crida (Falles de València)

La crida és l'acte en el qual la fallera major de València anuncia l'inici de les Falles. Es fa l'últim diumenge de febrer i concentra un gran nombre de fallers. Té lloc des de fa molts anys a les Porta dels Serrans de València, considerades la porta de la ciutat. La fallera major fa un discurs d'exaltació a l'estil faller en què convida els valencians i a tot el món a la festa de les Falles, i acostuma a acabar amb la frase: «Valencians, fallers, visquen les falles i visca València».

Referències 

Falles de València