Urartu

Urartu és una regió geogràfica que s'utilitza habitualment com a exònim del regne de l'edat del ferro, també coneguda per la interpretació moderna del seu endònim, el Regne de Van, centrada al voltant del llac Van a l'històric altiplà d'Armènia. El regne va assolir el poder a mitjans del segle IX aC, però va entrar en declivi gradual i finalment va ser conquerit pels medes iranians a principis del segle VI aC.

Des del seu redescobriment al segle XIX, Urartu, que es creu comunament que era almenys parcialment de parla armènia, ha tingut un paper important en el nacionalisme armeni.

Història 
Les fonts hitites esmenten alguns països a la zona d'Urartu: Haiasa, Azzi, Suhma, Isuwa i Altxe (cap al 1388 aC i 1320 aC). Els assiris van atacar la regió el 1114 aC i van arribar al llac Van, i esmenten que el país, que es deia Nairi, tenia 23 reis. Cap a l'any 880 aC, aquests 23 principats ja estan unificats sota el rei de Biaini (és a dir, del llac Van), que les fonts assíries denominen rei d'Urartu (en les seves inscripcions, els reis d'Urartu es titulen reis de Nairi si escriuen en assiri, i reis de Biaini i senyors de Tushpa si ho fan en urartià). El primer rei fou Arame, titulat erili-erilave ('rei de reis'), que va donar nom a la província d'Aramili (més tard, coneguda com a Apahuniq), que tenia com a capital Arzachkun (suposadament, Manazkert).

Biaini fou el nom que els urartians donaven al seu Regne d'Urartu (que n'és el nom assiri). Biaini vol dir una cosa semblant a 'Regne del llac Van', zona que abans els assiris anomenaven Nairi.

Període d'expansió 
Sarduri I, potser un usurpador, va fundar una dinastia i va traslladar la capital a Tushpa (la moderna Van), a la vora del llac Van, i la va fer fortificar. El seu fill Ishpuini va incorporar al regne el país de Musasir, del qual va fer governador el seu fill (el futur Sarduri II), però fou atacat per Shamshi-Adad V d'Assíria. El seu successor, Menua I, va expandir el regne. Argisti I encara amplià més els dominis a la regió de l'Araxes i el llac d'Erevan, a més d'aconseguir rebutjar els atacs de Salmanassar IV d'Assíria.

Període de decadència 
A meitat del , es va enfrontar amb el Regne de Manna, i a finals del segle van començar els atacs dels cimmeris. Simultàniament, els assiris, liderats per Sargon II, van atacar el regne. Rusa I fou derrotat per Sargon II al llac Urmia. Les invasions escites van continuar i, a finals del , gairebé havien destruït el regne (les excavacions arqueològiques mostren un alt nivell de destrucció per foc). Entre el 612 aC i el 585 aC, el país fou conquerit per tribus traciofrígies (que acabarien formant el futur poble dels armenis), que destruïren el regne. L'últim rei d'Urartu o un dels primers reis dels invasors armenis es va sotmetre als medes.

Reis d'Urartu o Biaini 
 Arame, 880-844 
 Sarduri I, 844-828 
 Ishpuini, 828-805 
 Menua I, 805-785 (associat abans del 805) 
 Argisti I, 785-753 
 Sarduri II, 753-735 
 Rusa I, 735-713 
 Argisti II, 713-680 
 Rusa II, 680-675 
 Erimena, 675-670 
 Rusa III, 670-646 
 Sarduri III, 646-vers 620 
 Irgia, vers 620-c. 600 
 Menua II, vers 600-c. 585

Arqueologia 
El descobriment de la civilització es va fer el 1827 per Friedrich Eduard Schulz, de la societat francesa d'orientalistes. Schulz fou assassinat per bandits kurds el 1829. Van seguir altres troballes i intents de traducció de les inscripcions, alguns investigadors dels quals van tenir la mateixa fi que Schulz. A partir del 1870, les ruïnes de la zona foren saquejades pels residents, per vendre els objectes als exploradors europeus. La primera catalogació de les inscripcions la va fer sir Archibald Henry Sayce i Karl Sester a la darrera part del . L'estela de Rusa fou descoberta el 1891. La regió passà a control rus el 1915, i Nikolai Jakovlevich Marr i Iosif Abgarovich Orbeli hi van fer algunes troballes rellevants, especialment els annals de Sarduri II. Al llarg del , es van fer nombroses troballes, primer a l'Armènia soviètica i després també a la part turca.

Jaciments arqueològics 
 Altintepe
 Toprakkale
 Patnos
 Cavustepe
 Van
 Armavir
 Erebuni (Erevan)
 Anzaf
 Cavustepe
 Başkale
 Argishtiqinili
 Teishebaini

Economia 
La població del país es dedicava a l'agricultura i la ramaderia. Treballaven la pedra i els metalls, i exportaven gerres i pots de metall a Frígia.

Administració 
El rei tenia el poder suprem i era, a més a més, gran sacerdot de Khaldi, la principal deïtat del país. Alguns temples de Khaldi formaven part del complex del palau reial i n'hi havia d'altres separats.

Religió 

La principal deïtat n'era Khaldi, però la religió dels urartians era politeista. Altres deïtats n'eren Teisheba, déu dels cels, Teshshub, deïtat hurrita, i Khurits i Shiwini, dees del sol.

Llengua i escriptura 

El llenguatge d'Urartu és aglutinatiu i emparentat amb l'hurrita, i està classificat en el grup hurrourartià de llengües; cronològicament, la llengua sembla una continuació dels dialectes hurrites; no presenta influències semites ni indoeuropees, però sí d'algunes llengües del Caucas, emparentada amb la família de llengües alaròdies. Els georgians li atribueixen també una connexió amb el georgià.

Per a escriure, s'utilitzà un sistema local jeroglífic, però més tard van adoptar el cuneïforme assiri, limitant l'ús del sistema nacional que, al , va quedar reduït a escrits religiosos i comptables.

Vegeu també 
Hurrites

Llengües hurrourartianes

Muskhi

Etiuni

Referències

Enllaços externs 
 Armenica.org Història.

 
Civilitzacions de l'Orient Pròxim i Mitjà