Didaktika

Didaktika je teorie vzdělávání, která se zabývá formami, postupy a cíli vyučování. Je součástí pedagogiky, zabývající se metodami a formami školního vyučování. Didaktika je pojem odvozený z řeckého slova didasko, které znamená učím nebo vyučuji. Předmět didaktika je nezbytnou součástí studia každého studenta, který má v úmyslu se někdy zabývat učitelským povoláním.

Součásti didaktiky 
Didaktika se zabývá více oblastmi souvisejícími s vyučováním:

 obsahem a rozsahem vzdělávání (tj. procesu)
 obsahem a rozsahem vzdělání (tj. výsledkem procesu vzdělávání)
 metodami, zásadami a formami vyučování
 interakci mezi učitelem a žákem

Rozdělení didaktiky 
Didaktiku rozdělujeme na obecnou a speciální didaktiku:

 Obecná didaktika – teorie vyučování, která se zabývá obecnými problémy výuky, to znamená jak probíhá výuka na základní, střední či vysoké škole. Řeší:
 obsah výuky – co je nutné nebo žádané vyučovat v hodinách
 determinanty výuky – co ovlivňuje efekty vyučování
 organizační formy vyučování – jak se bude ve škole organizovat výuka
 vyučovací metody – jak se má postupovat při výuce
 materiální didaktické prostředky – jak využívat učební pomůcky a didaktickou techniku
 Speciální didaktika – čerpá z obecné didaktiky a dále se dělí na:
 předmětovou didaktiku
 didaktiku druhů a typů škol

Vývoj didaktiky 
Na vzniku a rozvoji didaktiky se podíleli:

Marcus Fabius Quintilianus (1. století) Mnoho myšlenek o vyučování, ale nepatří mu prvenství v didaktice.

Wolfgang Ratke (1571-1635) Jako první zavedl pojem didaktika.

Jan Amos Komenský (1592-1670) Své názory na vyučování vyjadřuje v dílech „Didactica magna“ (Velká didaktika), Nejnovější metoda jazyků, Orbis pictus, Škola hrou. Prosazoval uplatňování zásady názornosti při výuce.

Jean-Jacques Rousseau (1712-1778) Byl to zastánce svobodné výchovy. Ve svém díle „Emil aneb O výchově“ vyjádřil svoji kritiku tehdejšího způsobu vzdělávání. Jeho názor byl ten, že žáci ve škole pouze poslouchají výklad učitele a jsou jen málo aktivní anebo nejsou aktivní vůbec. Doporučoval, aby dítě do 12 let čerpalo poznatky ze svého okolí a pak aby z nich, respektive na jejich základě, získávalo vědomosti ve škole. Je ale třeba říci, že jeho názor o to, že se má dítě začít systematicky vzdělávat až po 12 roku je nesprávný. U Rousseaua je však cenné to, že upřednostňoval pozornost na dítě, na jeho aktivitu. I když Rousseau nebyl didaktik, tak právě pro zdůrazňování aktivity dítěte ho současná didaktika vnímá jako zástupce tvořivého vyučování. Dnešní škola preferuje samostatnost, tvořivost, iniciativu, využívání poznatků získaných v prostředí mimo školu apod. Tedy vše to, co zdůrazňoval i Rousseau.

Johann Heinrich Pestalozzi (1746-1827) Významný přínos do didaktiky, jeho metodika pro základní vyučování byla na tehdejší dobu vynikající, jeho úsilím bylo dát učitelem do rukou „metodu“ jak mají učit.

Johann Friedrich Herbart (1776-1841) Je považován za zakladatele pedagogiky, jeho přínos pro didaktiku = jasnost, asociace, systém, metoda. Herbart, obrazně řečeno, dal učitelům návod jako postupovat ve vyučování. Jeho návod se uplatnil, dokonce se uplatňuje i dnes. Ale dnešní vyučování nechce být dirigováno podle jistých schémat a návodů, proto také současná didaktika odmítá herbartovský model vyučování. Jestliže někdo řekne, že dnešní škola je „herbartovská“, vyjadřuje tím jistý pohled na vyučování, v kterém učitel pracuje se žáky schematicky, tedy podle připraveného modelu vyučovací hodiny připraveného učitelem. Problém je v tom, že dnešní žáci mají rozhled, pracují s informačními médii apod., a proto potřebují, aby vyučování bylo tvořivé. To herbartovský model, tedy vyučování podle schématu (stupňů), nezabezpečuje. Dnes jsou využívány spíše jiné pojetí vyučování jako je: badatelsky orientované vyučování, problémové vyučování, skupinové vyučování, týmové vyučování, kooperativní vyučování a další. Jejich hlavní podstatou je to, že aktivizují žáky. Žáci nezískávají informace pouze od učitele pasivním posloucháním, ale jsou vedeni k činnostem a vzájemné spolupráci. Žáci jsou tedy nejenom „objektem“, ale současně i „subjektem“ vyučování (výuky).

I čeští a slovenští pedagogové významně přispěli k rozvoji didaktiky. Jsou to hlavně:

 Samuel Tešedík
 Otokar Chlup
 Václav Příhoda
 František Josef Čečetka
 O. Palík
 Jarmila Skalková
 Emil Stračár
 Vladimír Václavík
 Ján Velikanič
 Ladislav Mihálik
 Tomáš Janík

Reforma 
Koncem 19. a začátku 20. století vznikl rozpor mezi požadavky společnosti a výsledky práce školy. Nastala kritika školy a vyučování. Začaly se hledat nové formy a metody vyučování. Cílem bylo reformovat školu a vyučování. V této době vzniklo tzv. hnutí nové výchovy, činná škola, pracovní škola. Mezi představitele tohoto hnutí patří:

 John Dewey
 Maria Montessori
 Ovide Decroly
 Peter Petersen
 Rudolf Steiner
 Ellen Key

Modernizace didaktiky

Činitele podmiňující inovaci 
 růst vědecko-technických poznatků
 kurikulární hnutí
 soustředění se na proces výuky
 potřeba překonání encyklopedizmu, který se soustřeďuje především na množství učiva
 pomalá inovace a novátorství
 přechod od didaktiky paměti k didaktice tvořivosti, tvořivého učení
 nerespektování individuálních a sociálních podmínek

Inovativní metody 
Moderní, progresivní, netradiční, inovační vzdělávání lze dosáhnout mnoha způsoby:

 výběr cílů vzdělávání
 formulování cílů vzdělávání
 formulování cílů vyučování a učení se žáků
 inovace didaktických zásad
 eliminace transmisivních vyučovacích metod
 aktivizující metody
 všestranný rozvoj osobnosti (TTT – talent, tempo, temperament)

Příklady méně tradičních metod vzdělávání jsou například Otevřené vyučování, Zážitková pedagogika či Projektové učení.

Související články 
 Obecná didaktika
 Didaktické zásady
 Didaktika informatiky
 Metodika

Externí odkazy

Reference