alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Richard Dean Anderson

Richard Dean Anderson (* 23. ledna 1950 Minneapolis, Minnesota) je americký herec, který začal svou hereckou kariéru v mýdlových operách. Působil v mýdlové opeře General Hospital jako doktor Jeff Webber (1976–1981), slavným se stal díky seriálu MacGyver (1985–1992), v němž ztvárnil titulní postavu. Později se také objevil například v televizních filmech jako Očima vraha (1992), Pandořina skříňka (1996) a Hořící peklo (1997). Další významnou rolí byl Jack O'Neill v seriálu Hvězdná brána (1997–2007).

Objevil se také v animovaném seriálu Simpsonovi (sezona 17, epizoda 17), kde svoji postavu sám daboval (podobně jako jiní slavní účinkující).

V roce 1997 nadaboval v počítačové hře Fallout postavu Killiana.

MacGyver 
V seriálu MacGyver, který se vysílal mezi lety 1985–1992, hrál titulní postavu agenta Anguse MacGyvera, který byl známý tím, že místo obyčejných střelných zbraní používal armádní švýcarský nůž. V roce 1994 se rovněž podílel na produkci dvou navazujících televizních filmů.

Hvězdná brána 

V letech 1997–2005 hrál v seriálu Hvězdná brána, založeném na celovečerním snímku filmu Hvězdná brána z roku 1994, plukovníka Jacka O'Neilla (ve filmu tuto postavu ztvárnil Kurt Russell). Od osmé řady zvolil méně časté účinkování ve seriálu, aby se mohl více věnovat své dceři Wylie Quinn Annarose, kterou má se svou bývalou partnerkou Apryl Prose. V deváté sezóně byla jeho role postupně přesunuta do pozadí a nadále v seriálu působil už jen jako hostující herec (v 10. řadě se objevil ve dvou epizodách, zahrál si i ve třech dílech sesterského seriálu Hvězdná brána: Atlantida). Po ukončení seriálu v roce 2007 se o rok později vrátil s postavou O'Neilla ve filmu Hvězdná brána: Návrat. Jako host se ještě v roce 2009 objevil v několika epizodách seriálu Hvězdná brána: Hluboký vesmír.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Richard Dean Anderson Web Site (anglicky)

Američtí herci
Američané finského původu
Američané norského původu
Američané skotského původu
Američané švédského původu
Narození v roce 1950
Žijící lidé
Muži
Narození 23. ledna
Narození v Minneapolisu
Ugaritština

Ugaritština je starý semitský jazyk, jímž se hovořilo v Ugaritu ve 2. polovině 2. tisíciletí př. n. l.

Kvůli nedostatečné znalosti gramatiky ugaritštiny je velmi těžké ji zařadit do některé ze skupin semitských jazyků. Svou zeměpisnou polohou se řadí k severozápadním (resp. kenaánským) semitským jazykům. Toto řazení je odůvodnitelné i díky podobnosti s ostatními jazyky této skupiny, např. biblickou hebrejštinou.

Jazyk byl zapisován svým vlastním, ugaritským klínovým písmem, většinou na hliněné tabulky.

Jazyk mohl být rozluštěn až poté, co bylo rozluštěno ugaritské klínové písmo, objevené ve vykopávkách, což se stalo až v letech 1930–1932. Jelikož však toto písmo nezná znaky pro samohlásky ani nepoužívá (jako např. hebrejština) některých souhlásek k vyznačení některých dlouhých samohlásek (tzv. matres lectionis), je těžké tyto texty vokalizovat. To znemožňuje nejen vytvoření kompletní gramatiky jazyka, ale i překlady dochovaných textů. Proto se ugaritské texty přepisují buď jen se souhláskami, nebo se vokalizují pomocí arabštiny.

Příklady

Číslovky

Ugaritské gramatiky 
Vzhledem k tomu, že znalost tohoto písma je otázkou ani ne jednoho století, není základních gramatik mnoho. Zde jsou vypsány podle seznamu publikovaného v: Stehlík, Ondřej: Ugaritské náboženské texty. Vyšehrad, Praha 2003. .

 Gordon, C. H.: Ugaritic textbook. Rome 1940, 3. vydání.
 Segert, Stanislav: A Basic Grammar of the Ugaritic Language. Los Angeles 1984.
 Sivan, D.: A Grammar of the Ugaritic Language. Leiden 1997.
 Tropper, J.: Ugaritic Grammar. In: Ugaritic Textbook, Leiden 1999, s. 91–118.

Literatura

Externí odkazy 
 
 

Západosemitské jazyky
Jazyky Asie
Mrtvé afroasijské jazyky
Starověké jazyky
Michael J. Fox

Michael Andrew Fox (* 9. června 1961 Edmonton) je kanadský herec, známý zejména rolí v trilogii Návrat do budoucnosti.

Jeho původní jméno je Michael Andrew Fox, prostřední iniciálu „J“ přijal jako poctu herci Michaelovi J. Pollardovi.

K jeho nejznámějším rolím patří hlavní role Martyho McFlye ve filmové sérii Návrat do budoucnosti (Back to the Future) a dále role ve filmech Mars útočí! (Mars Attacks!), Teen Wolf a televizních seriálech Rodinná pouta (Family Ties) a Všichni starostovi muži (Spin City). Daboval postavu myšáka Stuarta Littla v sérii filmů založených na populární knize od E. B. Whita, jako dabér působil též v sérii Neuvěřitelná cesta (Homeward Bound) a ve filmu Atlantida: Tajemná říše (Atlantis: The Lost Empire).

V roce 1991 mu byla diagnostikována Parkinsonova choroba, ale tato skutečnost byla zveřejněna až v roce 1998.
V roce 2000 oznámil, že opouští hlavní roli v seriálu Všichni starostovi muži kvůli nemoci. (Novou hlavní postavu hraje Charlie Sheen.)

Fox je významným zastáncem výzkumu kmenových buněk a je autorem autobiografické knihy Lucky Man (Šťastný muž, 2002), ve které popisuje své zkušenosti s Parkinsonovou chorobou.

V roce 2003 napsal pilotní díl pro sitcom nazvaný Hench at Home, ale z tohoto seriálu byla natočena jen tato úvodní epizoda.

Fox se v roce 1988 oženil s herečkou Tracy Pollanovou, se kterou mají čtyři děti.

Má hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy.

Vybraná filmografie 
 Návrat do budoucnosti (Back to the Future; 1985)
 Teen Wolf (Teen Wolf; 1985)
 Tajemství mého úspěchu (The Secret of My Succe$s; 1987)
 Oběti války (Casualties of War; 1989)
 Návrat do budoucnosti II (Back to the Future Part II; 1989)
 Návrat do budoucnosti III (Back to the Future Part III; 1990)
 Doktor Hollywood (Doc Hollywood; 1991)
 Neuvěřitelná cesta (Homeward Bound: The Incredible Journey; 1993; dabing)
 Z lásky nebo pro peníze (For Love or Money; 1993)
 Hamouni (Greedy; 1994)
 Americký prezident (The American President; 1995)
 Mars útočí! (Mars Attacks!; 1996)
 Neuvěřitelná cesta 2: Ztraceni v San Franciscu (Homeward Bound II: Lost in San Francisco; 1996; dabing)
 Přízraky (The Frighteners; 1996)
 Myšák Stuart Little (Stuart Little; 1999; dabing)
 Atlantida: Tajemná říše (Atlantis: The Lost Empire; 2001; dabing)
 Myšák Stuart Little 2 (Stuart Little 2; 2002; dabing)

Externí odkazy 
 
  
 
  Nadace Michaela J. Foxe pro výzkum Parkinsonovy choroby
  Diskusní fórum k Návratu do budoucnosti

Kanadští herci
Hollywoodský chodník slávy
Kanadští vegetariáni
Držitelé ceny Emmy za nejlepší mužský herecký výkon (komedie)
Držitelé ceny Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon v seriálu (komedie / muzikál)
Držitelé ceny Grammy
Držitelé ceny Emmy za nejlepší mužský herecký výkon v hostující roli (drama)
Držitelé Ceny Sdružení filmových a televizních herců v kategorii nejlepší televizní herec (komedie)
Naturalizovaní občané USA
Narození v roce 1961
Narození 9. června
Narození v Edmontonu
Žijící lidé
Muži
Ugaritské klínové písmo

Ugaritským klínovým písmem jsou zapsány ugaritské texty nalezené v archeologické lokalitě Ras Šamra v dnešní Sýrii. Pocházejí ze starověkého města Ugarit, převážně z 2. poloviny 13. století př. n. l.

Jedná se o klínové písmo, které však není slabičné, ale hláskové. Jako v případě jiných písem užívaných pro semitské jazyky, i ugaritské klínové písmo nezná znaky pro samohlásky, ale jen pro souhlásky. Na rozdíl od hebrejštiny a pod. jazyků nepoužívá ani matres lectionis pro vyznačení dlouhých vokálů pomocí znaků pro souhlásky. Z vyvinutého systému abecedy a zápisu se předpokládá, že před zavedením tohoto klínového písma se v Ugaritu používalo písmo starší, které bylo opuštěno po přechodu na hliněné tabulky.

Existují dvě základní formy této abecedy. Jedna odpovídá počtem znaků své starší příbuzné, fénické abecedě, tj. obsahuje 22 znaků. Druhá abeceda, kompletní, však obsahuje znaků 30, tj. o 8 znaků více. Většina textů je psána širší abecedou, ale najdou se i texty psané abecedou kratší. Na obrázku jsou znaky, které jsou vůči fénické abecedě navíc, vyznačeny šedě. Ugaritské písmo se obvykle píše zleva doprava.

Písmo bylo rozluštěno krátce po objevu prvních tabulek. První víceméně úplnou abecedu sestavil v říjnu 1930 Hans Bauer.

Odkazy

Související články 
 Seznam písem

Externí odkazy 
 

Písma
Bolševník

Bolševník (Heracleum) je rod z čeledi miříkovitých, zahrnující okolo 60 druhů dvouletých a víceletých rostlin. Jeho zástupci se přirozeně vyskytují v mírném pásmu a pohořích severní polokoule. V Česku se běžně vyskytuje domácí bolševník obecný a nebezpečný invazní druh bolševník velkolepý. Tyto dva druhy mohou vzácně vytvářet hybridy.

Nejznámější zástupci 
 bolševník obecný (Heracleum sphondylium)
 bolševník horský (Heracleum maximum, resp. Heracleum sphondylium montanum)
 bolševník sibiřský (Heracleum sibiricum)

Obří bolševníky 

Jako obří (resp. gigantické či invazní) bolševníky se označují 3 navzájem si podobné bolševníky obřího vzrůstu, které ve 20. a 21. století masivně invadují do rozsáhlých oblastí Evropy a (v případě b. velkolepého) i Severní Ameriky.

 bolševník velkolepý (Heracleum mantegazzianum)
 bolševník perský (Heracleum persicum)
 bolševník Sosnowského (Heracleum sosnowskyi)

Externí odkazy 
 
 

Miříkovité
Flóra Česka
Flóra Číny
Flóra Indického subkontinentu
Flóra Indočíny
Flóra jihovýchodní Evropy
Flóra jihovýchodu USA
Flóra jihozápadní Asie
Flóra jihozápadní Evropy
Flóra jižní tropické Afriky
Flóra Kavkazu
Flóra Mongolska
Flóra ruského Dálného východu
Flóra severní Afriky
Flóra severní Evropy
Flóra severovýchodní tropické Afriky
Flóra severovýchodu USA
Flóra severozápadu USA
Flóra Sibiře
Flóra Střední Asie
Flóra střední Evropy
Flóra středojihu USA
Flóra středoseveru USA
Flóra středozápadní tropické Afriky
Flóra subarktické Ameriky
Flóra východní Asie
Flóra východní Evropy
Flóra východní tropické Afriky
Foukačka

Foukačka je jednoduchá zbraň. Jedná se o tenkou a dlouhou trubici, která slouží k vystřelování lehkých šipek nebo šípů. Střelec fouká na jednom konci do duté trubice a druhým koncem vyletí šipka.

Pro zvýšení efektivnosti jsou šipky často napuštěny jedem. Nejznámější šípový jed v Jižní Americe je kurare, často se používá také batrachotoxin, získaný z žab pralesniček. V jihovýchodní Asii se používá rostlinný jed upas.

Foukačku používali pravěcí lovci velmi často, dnes ji můžeme vidět zejména mezi jihoamerickými indiány deštných pralesů, v jihovýchodní Asii a na Borneu. Znají ji také indiáni z jihovýchodu Severní Ameriky, zvláště Čerokíové a Čoktové. Ve středověku byla rozšířena i v Evropě, kde byla používána ke střílení drobných ptáků, později spíše jako dětská hračka (o čemž svědčí i Komenského Orbis pictus). Ve staré češtině byla nazvána polzor nebo plozor, což je zkomolenina z německého Blasrohr.

Její výhoda spočívá v nehlučnosti, značné přesnosti a relativně jednoduché výrobě, nevýhodou je krátký dostřel a poměrně malá průraznost, nehledě k tomu, že otrávené šipky mohou ohrozit i svého majitele. Nejlépe se hodí k lovu živočichů s poměrně tenkou kůží (ptáci, opice, šelmy), nehodí se k lovu kopytníků. Foukačka byla téměř výlučně loveckou zbraní, pouze na Borneu a v Jižní Americe byla ojediněle používána i k válečným účelům.

Přírodovědci používají moderní foukačky při odchytu zvěře ve volné přírodě. Touto střelnou zbraní mohou uspávat a odchytávat zvěř zcela bezhlučně.

Na podobném pneumatickém principu pracují modernější zbraně vzduchovka a plynová pistole.

Externí odkazy 
 

Mechanické střelné zbraně
Seznam českých dramatiků

Kritériem pro uvedení dramatika v seznamu je jeho významnost podle hledisek Wikipedie.

Č 
 Josef Čapek
 Karel Čapek

G 
 Irena Gerová

H 
 Václav Havel
 František Hrubín

J 
 Alois Jirásek

K 
 Václav Kliment Klicpera
 Ladislav Klíma
 Milan Kundera
 Pavel Kyrmezer

L 
 František Langer
 Lenka Lagronová

M 
 Alois Mrštík
 Vilém Mrštík

N 
 Vítězslav Nezval

P 
 Gabriela Preissová

S 
 Josef Skupa
 Ladislav Stroupežnický

Š 
 Fráňa Šrámek

T 
 Josef Topol
 Josef Kajetán Tyl

U 
 Milan Uhde

V 
 Jan Campanus Vodňanský
 Jaroslav Vrchlický
 Ivan Vyskočil

Z 
 Petr Zelenka
 Julius Zeyer
Jiří Zygma

Odkazy 
 Vznik a vývoj českého divadla
 Seznam českých režisérů a režisérek
 Seznam českých divadel
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 Divadelní ústav 
 Portál Divadelního ústavu

České divadlo
Dramatici
Dramatici
Dvouletá rostlina

Dvouleté rostliny, zkráceně též dvouletky (bieny), jsou rostliny, které žijí dva roky: první jaro vyklíčí a vytvoří vegetativní orgány. Na druhý rok (stimulace růstového vrcholu obvykle mrazem) pak vyprodukují semena a uhynou - patří tedy do tzv. monokarpických (jednou plodících) rostlin. Dvouletost je často nejednoznačná, plodí až po načerpání dostatečných zásob, například mrkev obvykle plodí druhý rok, ale na méně příznivém stanovišti by jí to trvalo déle.

Velmi typicky si rostliny v prvním roce vytvářejí přízemní růžici listů. Před zimou prvního roku „zatáhnou“ aneb uloží si zásobní látky z nadzemní části do podzemního zásobního orgánu (kořen, oddenek, hlíza...). Na jaře následujícího roku tyto látky využijí k rychlé mobilizaci, díky níž mohou předstihnout v růstu konkurenční druhy, získat tak výhodu v soutěži o zdroje a vytvořit vyšší kvetoucí nať.

Někteří zástupci 
 hořeček nahořklý (Gentianella amarella) - hořečky jsou jedny z mála striktně dvouletých rostlin
 mrkev obecná (Daucus carota).
 náprstník (Digitalis)
 petržel (Petroselinum)
 kejklířka velkokvětá (Cheiranthus cheirii)
 měsíčnice roční (Lunaria annua)
 fiala letní (Mathiola incana)
 řepa cukrová (Beta vulgaris var. altissima)
 locika salátová (Lactuca sativa) - může být i jednoletá
 hadinec obecný (Echium vulgare)
 užanka lékařská (Cynoglossum officinale)
 divizna velkokvětá (Verbascum densiflorum)
 pšenice setá (Triticum aestivum)
 Jako dvouletý bývá pěstován také ozimý ječmen.

Srovnání 
 Jednoleté rostliny vyrostou, vyprodukují semena a uhynou v průběhu jednoho roku. Typickým představitelem je slunečnice roční (Helianthus annuus).
 Víceleté rostliny žijí více než dva roky. Semena vyprodukují poslední rok, a pak zahynou (agáve, andělika). Víceleté, dvouleté i jednoleté rostliny plodí jen jednou, jsou tedy monokarpické.
 Vytrvalé rostliny žijí velice dlouho, desítky až stovky let, přičemž od určitého okamžiku začínají produkovat semena, obvykle každým rokem, jsou tedy polykarpické. Příkladem může být dub letní (Quercus robur).

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Letničky a dvouletky

Rostliny
Fyziologie rostlin
Víceletá rostlina

Víceletá rostlina (pluriena; pl. plurieny), zkráceně též víceletka, žije více než dva roky. Několik let se vyskytuje ve vegetativním stavu, semena vyprodukuje poslední rok a pak zahyne. Víceleté rostliny tak (stejně jako dvouletky a mnohé jednoletky) plodí jen jednou za životní cyklus (monokarpie) a všechny zdroje investují do jedné reprodukční epizody (semelparie). Generativní fáze ale u plurienů nastává po neurčitém počtu let, jsou tedy tzv. nevyhraněně semelparní.

Růstový vrchol bývá stimulován mrazem, avšak za podmínky např. dostatečné zásoby živin (velikosti kořenového systému). Kvetením růstový vrchol zaniká a nový se neobnovuje.

Někdy bývají jako víceleté označovány i vytrvalé rostliny, které však mohou plodit opakovaně (polykarpie), proto se kvůli zpřesnění pro plurieny užívá výraz víceleté monokarpické rostliny.

Někteří zástupci 
 agáve - např. agáve sisalová (Agave sisalana)
 puja - např. puja Raimondova.(Puya raimondii)
 andělika - např. andělika lékařská (Archangelica officinalis, syn. Angelica archangelica)
 listoklasec bambusovitý (Phyllostachys reticulata)

Odkazy

Reference

Související články 
 Jednoletá rostlina
 Dvouletá rostlina
 Vytrvalá rostlina
 Monokarpie

Rostliny
Ontogeneze
Zahradnictví
Emacs

GNU Emacs (anglická výslovnost [gnu: ˈi:mæks]) je textový editor, jehož počátky sahají do 70. let 20. století. Do dnešního dne se stále vyvíjí a vydávají se nové verze. Patří mezi jeden z nejoblíbenějších textových editorů na platformě GNU/Linux. Součástí posledních verzí je i grafické prostředí, což usnadňuje práci s editorem hlavně jeho začínajícím uživatelům.

Emacs je populární pro svou přizpůsobitelnost a rozšiřitelnost; obsahuje interpret programovacího jazyka Lisp, pomocí kterého je možné vytvářet moduly s novými funkcemi. Existují rozšíření, které umožňují používat Emacs jako webový prohlížeč, e-mailový klient apod.

Emacs je součástí projektu GNU, je šířen pod licencí GNU GPL. Existují verze pro mnoho platforem i operačních systémů včetně Linuxu, MS Windows, MS-DOSu, macOSu, BSD atd. Emacs je považován za jeden z nejvíce portovaných netriviálních programů.

Název Emacs vznikl jako zkratka pro editor macros („editorová makra“), neboť se původně jednalo pouze o sbírku maker pro editor TECO. V rámci humoru se tato zkratka vykládá i různými jinými způsoby, např. „eight megabytes and constantly swapping“, tzn. „osm megabytů a pořád swapuje“ (naráží na poměrně vysoké systémové nároky Emacsu, přinejmenším v době jeho vzniku), nebo „Escape Meta Alt Control Shift“ (naráží na možnost ovládání pomocí komplikovaných klávesových zkratek). Vzhledem ke značným nárokům vzniklo poměrně velké množství programů, které se snaží kopírovat jeho rozhraní, ovšem omezují rozšiřitelnost a konfigurovatelnost, například zile, qemacs či mg.

Reference

Související články 
 vi
 vim

Externí odkazy 
 
 
  Wiki o Emacsu
  XEmacs – větev s otevřenějším vývojovým modelem
  Czech GNU Emacs Site – české stránky o Emacsu (archivované)
  Seriál Emacs pro mírně pokročilé na Rootu
  Seriál Emacs: viac než len editor na Rootu
  Emacs – jak začít

Textové editory
GNU
Multiplatformní software
Svobodný software
Svobodný software v C
Analýza hlavních komponent

Analýza hlavních komponent (, PCA) je v teorii signálu transformace sloužící k dekorelaci dat. Často se používá ke snížení dimenze dat s co nejmenší ztrátou informace. PCA je možno najít také jako Karhunen-Loèveho transformaci, Hotellingovu transformaci, nebo jako singulární rozklad (SVD; v lineární algebře).

Z následujícího vzorce je vidět, že PCA je jen přepsáním vstupu do jiné souřadné soustavy:

kde X je centrovaná matice n x d se vstupními d-rozměrnými daty v n řádcích, Y obdobná matice výstupních dat,
P je d x d matice vlastních vektorů kovarianční matice  splňující vztah , kde  je diagonální matice obsahující na diagonále vlastní čísla  a matice vlastních vektorů  je ortonormální, tj. , kde
 je jednotková matice dimenze .

Vlastní vektory (sloupce matice P) tvoří onu novou souřadnou soustavu.
Centrování matice X dosáhneme odečtením příslušného výběrového průměru od každého sloupce.

Odvození 
Matice Y je zřejmě také centrovaná, tj. aritmetický průměr každého jejího sloupce je 0.

Spočítáme, jak musí vypadat kovarianční matice nových dat Y:

Vzhledem k tomu, že matice  je diagonální,

vidíme, že sloupce matice Y jsou nekorelované a výběrový rozptyl každého sloupce se rovná příslušnému vlastnímu číslu.

Použití 
Seřadíme-li vlastní vektory v P podle velikosti vlastních čísel , budeme
dostávat složky v Y setříděné podle rozptylu. Pokud chceme snížit dimenzi dat,
stačí z Y vzít jen tolik prvních složek kolik uznáme za vhodné. Vybírání
komponenty s největším rozptylem nemusí být vždy nejlepší. Například pokud
máme rozpoznávat třídy, které se liší právě ve složkách s malým rozptylem, které
tímto postupem zahodíme.

Rozpoznávání 
V rozpoznávání slouží PCA jako jedna z tzv. Feature Extraction metod (extrakce rysů).
Používají ji například kriminalisté pro rozpoznávání obličejů.

Komprese 
Jednoduchá komprese barevného nebo multispektrálního obrazu. Využívá vysoké korelace mezi jednotlivými spektrálními kanály a převede
obrázek pomocí PCA na jednu nebo několik málo složek s většinou informace.

Odkazy

Související články 
 singulární rozklad
 samoorganizující síť

Reference

Externí odkazy 
 
 http://www.cs.otago.ac.nz/cosc453/student_tutorials/principal_components.pdf — jednoduché vysvětlení PCA spolu s matematickým základem
 https://web.archive.org/web/20040809034742/http://robotics.eecs.berkeley.edu/~rvidal/cvpr03-gpca-final.pdf — vysvětlení pokročilejší zobecněné PCA
 Příklady využití analýzy hlavních komponent na zřetelnější zobrazení struktur u grafických souborů (anglicky)

Statistika
Strojové učení
Zpracování obrazu
Myš (rozcestník)

Slovo myš může mít několik významů:

v technice
 počítačová myš

v zoologii
 myš – některý z hlodavců, kterým přísluší v české taxonomii jméno myš
 Acomys
 Arvicanthis
 Canariomys
 Haeromys
 Hapalomys
 Heimyscus
 Hydromys
 Kadarsanomys
 Lorentzimys
 Mayermys
 Microhydromys
 Muriculus
 Mus
 Neohydromys
 Oenomys
 Notomys
 Pogonomelomys
 Pogonomys
 Pseudohydromys
 Rhabdomys
 Rhynchomys
 Spelaeomys
 Vandeleuria
 Vernaya
 Zelotomys

jiné významy
 Kancelářská myš – slangové sousloví označuje nevýrazného či nevýznamného pracovníka, například v administrativě
Terestrická planeta

Terestrická planeta (někdy také kamenná planeta) je planeta, která je složena především z křemičitanových hornin. Název je odvozen z latinského slova pro Zemi, „Terra“, takže alternativní definicí může být, že jde o planetu, jejíž rysy jsou výrazně „podobné Zemi“. Terestrické planety jsou podstatně odlišné od plynných obrů, kteří nemají pevný povrch a jsou složeni především z vodíku, hélia a vody v různých kombinacích a v různých skupenstvích. Terestrické planety mají všechny podobnou strukturu: centrální kovové jádro, převážně ze železa, obklopené křemičitanovým pláštěm, který na povrchu přechází v kůru. Do této kategorie se dá zařadit i Měsíc, přestože nejde o klasickou planetu, ale o přirozený satelit planety Země. Terestrická tělesa mají velmi různorodý povrch, jejich topografii tvoří především krátery, ale také kaňony, hory a sopky.

Planety ve sluneční soustavě 
Sluneční soustava má čtyři terestrické planety: Merkur, Venuši, Zemi a Mars a několik dalších terestrických objektů (Měsíc a zřejmě i Jupiterův měsíc Io). V počátečních obdobích obsahovala velké množství terestrických těles, tzv. protoplanet (byť ne nutně diferenciovaných), většina však byla zničena během finálního procesu tvorby dnešních planet (nebo záhy poté, např. vznik našeho Měsíce), existuje i možnost, že během migrování planet došlo k vymrštění některého takového tělesa mimo Sluneční soustavu.

Pouze u jedné terestrické planety, Země, je známa aktivní hydrosféra, přestože i u dalších (Venuše, Mars) se předpokládá v minulosti. Atmosféru, důležitou z hlediska fungování planetárního systému, má kromě Země také Venuše a Mars, kromě nich potom již jen Saturnův ledový měsíc Titan.

Exoplanety 

NASA a ESA plánovaly projekt Terrestrial Planet Finder („Hledač terestrických planet“), který měl umožnit detekci terestrických planet vně naší sluneční soustavy (ty, které obíhají jiné hvězdy) projekt byl několikrát odložen a nakonec v roce 2011 zrušen. Tři zatím objevené zřejmě terestrické exoplanety obíhají hvězdy μ Arae, 55 Cancri a GJ 436. Všechny ostatní známé exoplanety jsou příliš velké a pravděpodobně jde o plynné obry.

Související články 
 planeta typu plynný obr
 planeta typu horký Jupiter
 Obyvatelná zóna

Externí odkazy 
 

 
Typy planet
Centrum diverzity druhu

Centrum diverzity druhu je oblast původního rozšíření druhu, kde přežívají jeho původní populace.

Centrum diverzity druhu je důležitý pojem, který se používá u zejména u kulturních rostlin pěstovaných v zemědělství. Tyto kulturní rostliny jsou už z hlediska logiky zacházení s nimi dosti uniformní, protože se při jejich výsevu silně uplatňuje efekt hrdla lahve, ještě umocněný vysokým stupněm selekce ze strany šlechtitelů. Ještě horší je situace u GMO, jejichž jednotlivé odrůdy mnohdy představují soubor jednoho nebo několika klonů). Proto je nezbytně důležité mít podchycena centra jejich původního výskytu, která obsahují geneticky mnohem variabilnější populace divoce rostoucích jedinců a představují jakousi genetickou banku, kam je možné v případě potřeby sáhnout.

Potřeba může nastat například ve chvíli, kdy se objeví choroba, na kterou budou citlivé všechny pěstované odrůdy. Pak je vždy ještě možnost sáhnout mezi divoce rostoucí předky, nalézt odolné jedince tam (pravděpodobnost, že by nebyl ani tam je velmi malá, tedy pokud jde o populaci dostatečně velkou a zachovalou) a tohoto odolného předka zkombinovat s kulturní výnosnou odrůdou.

Bohužel stav center diverzity mnoha klíčových druhů je mnohdy úděsný a v některých případech už stojí na pokraji zániku, nebo zcela zanikla.

Zemědělství
Populační genetika
Kryptografická hašovací funkce

Kryptografická hašovací funkce je v kryptografii hašovací funkce s takovými vlastnostmi, které umožňují její použití v aplikacích zabezpečení informací, jako například autentizace nebo zaručení integrity zprávy.

Bezpečnost 
Nejdůležitější je následující trojice vlastností, která určuje obtížnost napadení hashovací funkce. Obtížností se v tomto kontextu myslí výpočetní složitost, která by měla být za současných technologických možností mimo možnosti reálného použití:

 Odolnost vůči získání předlohy. Pro daný hash c je obtížné spočítat x takové, že h(x)=c (hashovací funkce je jednosměrná).
 Odolnost vůči získání jiné předlohy. Pro daný vstup x je obtížné spočítat y  takové, že h(x)=h(y).
 Odolnost vůči nalezení kolize. Je obtížné systematicky najít dvojici vstupů (x,y), pro které h(x)=h(y).

Další obvyklé požadavky zahrnují:
 Nekorelovatelnost vstupních a výstupních bitů, kvůli znemožnění statistické kryptoanalýzy.
 Odolnost vůči skoro-kolizím. Je obtížné nalézt x a y taková, že h(x) a h(y) se liší jen v malém počtu bitů.
 Lokální odolnost vůči získání předlohy. Je obtížné najít i jen část vstupu x ze znalosti h(x).

Známé hashovací funkce 
 Message-Digest algorithm – oblíbená MD5, ale již prolomená funkce. Od srpna 2004 je veřejně znám postup pro nalezení kolizního páru zpráv.
 Secure Hash Algorithm (SHA):
 SHA-1 – oblíbená, ale již prolomená funkce. V únoru 2005 byl zveřejněn objev algoritmu, který umožňuje nalézt kolizi podstatně rychleji než hrubou silou. Výpočetní náročnost je ale stále mimo současnou techniku.
 SHA-2 – rodina 4 hashovacích funkcí (SHA-256, SHA-384, SHA-512 a SHA-224), které jsou součástí standardu FIPS 180-2 a u kterých dosud nebyly nalezeny žádné bezpečnostní slabiny.
 Tiger (hash) – funkce z roku 1995, používána v peer-to-peer aplikacích.

Reference

Externí odkazy 
 
 Hašovací funkce: Jak se odolává hackerům (lupa.cz)

 
Matematické funkce
Hašovací funkce
Hašování

pl:Funkcja skrótu#Kryptograficzne funkcje skrótu
Spotřební koš

Spotřební koš je v ekonomii kombinace množství statků.

V teorii spotřebitele spotřebitel určuje svoje preference pro jednotlivé spotřební koše. Ve zjednodušené formě, která se používá pro analýzu, spotřebitel porovnává spotřební koše tvořené určitým množstvím statku X (např. káva) a určitým množstvím statku Y (např. rohlík).

V makroekonomii je spotřební koš používán pro měření cenové hladiny neboli indexu spotřebitelských cen (CPI), resp. míry inflace. V tomto případě představuje spotřební koš reprezentativní skupinu statků. Takovýto spotřební koš může obsahovat výdaje na bydlení, stravu, kulturu atd.

Název je odvozen od nákupního košíku.

Mikroekonomie
Makroekonomie
Národní účetnictví
Indiferenční křivka

Indiferenční křivka znázorňuje kombinace množství dvou statků, které poskytují spotřebiteli stejný užitek. Tato křivka se používá v neoklasické mikroekonomii při analýze chování spotřebitele. Anglicky se nazývá indifference curve, a proto se často označuje IC.

Existují alternativní ekonomické teorie, např. rakouská škola, které se bez indiference a indiferenčních křivek obejdou. Příslušný aparát namísto o spojitých veličinách hovoří o diskrétních, mezi jejichž jednotlivými stavy naopak existuje diference. Neexistuje nekonečně mnoho alternativ, ale pouze konečný počet, který je uspořádán na preferenčních škalách.

Vlastnosti 

 Indiferenční křivky jsou klesající. Tato vlastnost vychází z axiomu nenasycenosti (viz užitek) – spotřebitel preferuje větší množství statku před menším. Potom pokud zvýšíme spotřebu statku X, dojde ke zvýšení užitku. A proto, abychom se pohybovali po stejné indiferenční křivce, musíme snížit spotřebu statku Y.
 Indiferenční křivky se neprotínají. Tato vlastnost vychází z axiomu tranzitivity (viz užitek).
 Každým bodem grafu znázorňujícím spotřební situace prochází indiferenční křivka. Jedná se o analogii axiomu úplnosti srovnání (viz užitek). Pokud každý bod představuje spotřební koš, spotřebitel je schopen mu přiřadit užitek a tudíž se nachází na nějaké indiferenční křivce.
 Indiferenční křivky jsou konvexní. Tato vlastnost je důsledkem zákona klesajícího mezního užitku, který tvrdí, že další spotřebovávaná jednotka statku přináší nižší užitek než jednotka předchozí.

Míra, ve které je spotřebitel ochoten nahrazovat statek Y statkem X, se nazývá mezní míra substituce ve spotřebě. Je definována jako , při konstantní výši užitku U.  představuje sklon indiferenční křivky.

Tvary indiferenčních křivek 
V závislosti na povaze statků X a Y mají indiferenční křivky různé tvary.
 Pokud je X nežádoucí statek a Y žádoucí statek je indiferenční křivka rostoucí.
 Pokud je X lhostejný statek a Y žádoucí statek je indiferenční křivka přímka rovnoběžná s osou x.
 Pokud jsou statky X a Y dokonalé substituty je indiferenční křivka přímka, která protíná obě osy.
 Pokud jsou statky X a Y dokonalé komplementy má indiferenční křivka tvar písmene L.

Externí odkazy 
 

Mikroekonomie
Ekonomické modely
Řetězec

Řetězcem se obecně rozumí konečná posloupnost určitých prvků stejného typu. Slovo řetězec často splývá s významově podobným slovem řetěz.

 V teorii množin je řetězec synonymem pro dobře uspořádanou množinu.
 V teorii formálních jazyků je řetězec totéž co slovo, tj. konečná posloupnost symbolů dané abecedy.
 V programování je řetězec totéž co textový řetězec, tj. datový typ sloužící k uložení konečné posloupnosti znaků.
 V biologii popisuje potravní řetězec koloběh organických a anorganických látek v ekosystému.
 V ekonomii je obchodní řetězec síť velkoobchodních či maloobchodních prodejen, nebo restaurací.
Aleluja

Aleluja (, ) pochází z hebrejského výrazu  (haleluja), který znamená Chvalte Hospodina nebo Chvalte Pána. Skládá se z imperativu plurálu slovesa הלל (kořen h-l-l), „chválit“, a Božího jména v jeho kratší podobě יה (Jah). To se obvykle překládá jako „Pán“, „Hospodin“ nebo „Jehova“.

Latinská podoba tohoto termínu, z níž pak vznikla podoba česká, je alleluia.

Tento výraz se (ve svých různých obměnách Haleluja, Halelu El, Halelu Hu apod.) vyskytuje především v starozákonních žalmech (146–150). Křesťanské církve jej přejaly a učinily z něj jedno z klíčových a nejpoužívanějších slov v liturgii, podobně, jako to učinily i s jinými hebrejskými slovy (amen apod.)

Církevní použití 
Ve fonetickém přepisu do řečtiny se slovo Aleluja objevuje velmi hojně jako součást hymnů v knize Zjevení svatého Jana, kde je již ustáleným liturgickým prvkem. V římskokatolické církvi (přesněji v římském ritu) je výrazem charakteristickým pro velikonoční dobu. Proto se v postním období nepoužívá vůbec, až zazní poprvé slavnostně na vigílii o Bílé sobotě, kdy církev chválí Boha za vzkříšení Krista. Oblíbenou českou velikonoční písní používanou v rámci liturgie velikonoční vigilie je Aleluja! Živ buď nad smrtí slavný vítěz.

Další použití 
Píseň nesoucí název „Hallelujah“ vydal v roce 1984 Leonard Cohen (v jejím textu se zpívá o biblickém králi Davidovi, jemuž se tradičně připisuje autorství žalmů, často používajících slovo haleluja). Tato píseň však získala neskutečnou popularitu po celém světě, protože ji mírně pozměnilo a přezpívalo mnoho světových interpretů, např. Jeff Buckley, Alexandra Burke, skupina Bon Jovi, Rufus Wainwright nebo John Cale, jehož verze byla i použita ve filmu Shrek z roku 2001.

Název „Hallelujah“ nese i skladba od skupiny Rammstein, která vyšla na jejich albu Mutter z roku 2001.

Odkazy

Poznámky

Reference

Externí odkazy 
 

Liturgie
Katolická liturgie
Křesťanské hymny
Hebrejská slova a fráze
Modlitby
Agrobacterium tumefaciens

Agrobacterium tumefaciens (resp. Rhizobacterium tumefaciens) je druh gramnegativní bakterie, která infikuje dvouděložné rostliny a vytváří nádory v rostlinných pletivech. Princip vzniku nádoru je založen na průniku části DNA bakterie – Ti-plazmidu (tzv. T-DNA) do rostlinné buňky a její polonáhodné začlenění do genomu rostliny. Inkorporovaná část bakteriální DNA obsahuje sadu genů, z nichž nejdůležitější jsou geny pro produkci rostlinných hormonů, které vedou k vytvoření nádoru, a geny pro produkci opinů – zvláštního typu aminokyselin, který slouží metabolismu agrobakterií jako energetický zdroj.

Fixace dusíku 

Agrobacterium tumefaciens a jemu příbuzné druhy jsou sice členem čeledi Rhizobiaceae stejně jako dusík fixující hlízkové baktérie, které žijí s rostlinami v mutualismu, ale na rozdíl od nich je čistým parazitem, který rostlinu vyčerpává a nepřináší jí žádný profit.

Využití ve výzkumu 

Jako významný vektor používaný v genetickém inženýrství bylo A. tumefaciens objektem zájmu mapovatelů genomu. Jako první byl kompletně zmapován (osekvenován) genom kmenu A. tumefaciens C58. Genom tohoto kmene obsahuje cirkulární chromozóm, 2 plazmidy a lineární chromozóm. Přítomnost kovalentně vázaného cirkulárního chromozómu je až na velmi vzácné výjimky společná všem bakteriím, ale dva velice specifické plasmidy a lineární chromozóm jsou specialitou rodu Agrobacterium. Plazmidy se označují jako pTiC58 a pAtC58.

pTiC58 obsahuje geny zodpovědné za procesy související s virulencí bakterie (tzv. „vir“ geny). Bez jeho přítomnosti nedochází k infekci a vytváření nádorů.

pAtC58 obsahuje část, která se přenáší do infikované buňky (tzv. T-DNA). Ta obsahuje geny související se syntézou rostlinných hormonů a geny pro syntézu opinů. V případě, že se ocitne v bakterii, která neobsahuje pTiC58, při konjugaci ji opouští.

Schopnost A. tumefaciens přenášet své geny do rostlinných buněk je bohatě využívána v rostlinných biotechnologiích k cílenému zanášení konkrétních genů do rostlinného genomu a vytváření tzv. transgenních rostlin. Plazmid T-DNA, který je přenášen do rostliny je ideální nástroj pro genové inženýrství, které dokáže včlenit do tohoto plazmidu vybrané geny, obvykle gen(y) pro novou žádanou vlastnost(i) plus gen, který by přispěl k identifikaci úspěšně infikovaných buněk (tzv. reportérový gen), respektive rostlinek. Za velice výhodný je považován fakt, že bakterie je organismus haploidní, které se množí nepohlavně – díky čemuž je upravený vektor stabilní – změny na něm provedené nemohou vzniknout jinak než mutací.

A. tumefaciens je taktéž objektem lékařského výzkumu, neboť způsob, jakým vnáší svůj materiál do hostitelských buněk je v mnoha ohledech podobný procesům a postupům, které využívají patogeny při inzerci svého materiálu do lidských buněk.

A. tumefaciens není jediný organismus, který způsobuje novotvary na rostlinných pletivech – viz působení parazitických členovců, resp. hálky.

Externí odkazy 
 
  Heslovitá charakteristika Agrobacterium tumefaciens 
  helios.bto.ed.ac.uk
  Agrobakterium.org

Genové inženýrství rostlin
Rhizobiaceae
Choroby a škůdci rostlin
Bakteriózy rostlin
Vektor (rozcestník)

Vektor může znamenat:

 vektor – matematický a fyzikální pojem definovaný jako prvek vektorového prostoru
 přenašeč – organismus přenášející chorobu, též zvaný vektor
 vektor (genetika) – prostředek přenosu genetické informace

Externí odkazy
Patogen

Patogen (též etiologické agens, patogenní agens, choroboplodný zárodek nebo původce nemoci) je biologický faktor (činitel), který může zapříčinit onemocnění hostitele.

Pojem „patogen“ se často používá ve zúženém významu ve smyslu organismu, který může narušit normální fyziologické procesy mnohobuněčného organismu. V plném významu patogen představuje veškeré biologické faktory infikující jakoukoliv součást biologické říše. Za patogen považujeme všechny chorobné činitele včetně virů a viroidů, které nemůžeme označit za pravé organismy.

Typy patogenů 
 živočichové: mezi ně patří někteří původci parazitárních onemocnění člověka, jako cizopasní červi nebo členovci; většina z nich má složitý vývoj a nepřenáší se přímo z člověka na člověka;
 prvoci: někteří jsou původci parazitárních onemocnění člověka, jako např. malárie, leishmanióza, trypanozomiáza nebo amébová dyzentérie; většina těchto agens má extrahumánní vývojová stadia, která jsou přenášena členovci;
 houby: z nich hlavně příslušníci skupiny „Fungi imperfecti“ mohou způsobovat povrchová onemocnění kůže, vlasů, nehtů (dermatomykóza) nebo hluboká systémová onemocnění (histoplazmóza, blastomykóza);
 bakterie: (včetně rickettsií, chlamydií a mykoplazmat) jsou původci širokého spektra infekčních onemocnění;
 viry: (včetně neúplných virových částic) jsou nejmenšími infekčními agens, obligatorními parazity množícími se v živých buňkách a původci celé řady závažných onemocnění; spolu s bakteriemi jsou v mírných zeměpisných šířkách nejčastějšími původci infekčních chorob;
 priony: infekční proteiny (přenosné bílkovinné částice) vyvolávající tzv. pomalé infekce, např. kuru, Creutzfeldtovu–Jakobovu nemoc a podobné perzistentní infekce u zvířat.

Odkazy

Literatura 
 HAJEK, Ann E. Natural enemies: an introduction to biological control. Cambridge: Cambridge University Press, ©2004. 378 s. .
 NEČESÁNKOVÁ, Michaela. Interakce hostitele a patogena ve vztahu ke genetické diverzitě vybraných populací psů. 2016. 157 listů. Dizertace (Ph.D.). Ved. práce prof. RNDr. MVDr. Petr Hořín, CSc. Masarykova univerzita, Přírodovědecká fakulta.
 SCHUMANN, Gail L. Essential Plant Pathology. St. Paul: APS Press, 2007. 338 s. .
 VĚCHET, Lubomír, ed. Mechanizmy interakcí hostitel – patogen a základy šlechtění na odolnost. [Praha]: Výzkumný ústav rostlinné výroby, 2012. 66 s. .

Související články 
 Bakteriální infekce
 Parazitismus
 Virulence

Patologie
Epidemiologie
Sýkorovití

Sýkorovití (Paridae) jsou poměrně známou čeledí pěvců. Všeobecně známý je jeden z nejhojnějších ptáků Česka sýkora koňadra, stejně jako její menší a méně početná příbuzná sýkora modřinka. Tyto dva druhy se velmi dobře přizpůsobily životu ve městě a v zimě navštěvují krmítka, i díky tomu jsou velmi známí. Čeleď však zahrnuje mnohem více druhů a mnohé z nich ani v Česku nežijí (celkem asi 50 druhů).

Sýkory jsou vesměs drobnější, mají poměrně velkou hlavu, téměř přímý špičatý zobák a silné nohy a drápy. Křídla mají krátká a zaoblená, ocas středně dlouhý. V potravě převládá hmyz, který sbírají na stromech, proto jsou vydatnými pomocníky v boji s hmyzími škůdci.

Popis 

Jsou to drobní ptáci, kteří měří 9–20 cm a váží 6–50 g. Poměrně velká hlava nese přímý, různě silný, špičatý zobák. Silné nohy a drápy pomáhají při šplhání. Krátká zaoblená křídla mají deset ručních letek, z nichž první je silně zkrácená. Ocas mají středně dlouhý. Opeření je velmi husté a vesměs kontrastně a pestře zbarvené, u obou pohlaví velmi podobné.

Sýkory jsou vesměs dutinoví ptáci (proto si mohou dovolit pestré zbarvení). Tropické druhy mívají malé snůšky nepřesahující 3 vejce, ptáci z mírného pásma mívají naopak velmi bohaté snůšky. Přeborníkem je drobná sýkora modřinka, která má v průměru 11 vajec, místy dokonce až 19 vajec. Po vyhnízdění se často sdružují do skupin, většina druhů je stálých nebo potulných, jen některé druhy jsou částečně tažné.

Sýkorovití měly původně 3 rody s téměř padesáti druhy, které jsou rozšířeny po celé severní polokouli. Na jihu žijí pouze v Africe.

Někdy se mezi sýkory řadí i mlynaříci (Aegithalos), kteří se však jindy člení mezi vlastní čeleď mlynaříkovitých (Aegithalidae).

Seznam rodů po rozpadu rodu Parus není úplně ustálený, některé názory na tuto problematiku lze najít v cizojazyčných wikipediích a externích odkazech. Pokud bude zpracován rod, který má dva alternativní názvy, je to v příslušném článku uvedeno.

Fylogeneze a taxonomie 
V současné době byly sýkory rozděleny do několika samostatných rodů na základě analýzy DNA. Vztah mezi jednotlivými rody ukazuje následující kladogram:

Odkazy

Reference

Související články 

česky:
 http://mujweb.atlas.cz/www/ptaci/dat/syk.htm
anglicky:
 http://animaldiversity.ummz.umich.edu/site/accounts/classification/Paridae.html
 https://web.archive.org/web/20060927214421/http://www.phthiraptera.org/Bird%20list/Passeriformes/Paridae.html
 https://web.archive.org/web/20050314214143/http://www.omne-vivum.com/a/1240.htm

Externí odkazy 
 

 
Čeledi ptáků
Kánon

Slovo kánon (z řeckého κανών kanón norma, pravidlo, měřítko, stéblo) označuje:
Náboženství
V náboženství, zejména v křesťanství označuje kánon zejména závazné spisy:
 biblický kánon – kánon Starého zákona a kánon Nového zákona
 výnosy církevních koncilů
 kanonizace znamená svatořečení, připočtení ke sboru svatých

V katolické církvi může kánon značit:
 v liturgii (římský ritus) se nazývá kánonem eucharistická modlitba
 kánon může označovat též oficiální Seznam světců a mučedníků katolické církve
 kánon (kanonické právo) – v kanonickém právu základní část právního předpisu

V pravoslavných církvích znamená kánon
 pravidlo všeobecného sněmu nebo všeobecné uznávaného místního sněmu či některého |církevního Otce (obsaženy jsou v kanonické sbírce, která je základem církevního práva); ani biskup ani místní sněm nemůže zrušit žádný kánon (jedině všeobecný sněm)
 Eucharistická část liturgie (např. sv. Jana Zlatoústého) se nazývá eucharistický kánon
 Specifický hymnický útvar, který je běžnou součástí bohoslužeb Byzantského ritu (především jitřní, ale i povečeří a půlnočnice): skládá se z devíti písní, každá píseň začíná tematicky pevně určeným irmosem a pokračuje několika tropary. Těchto kánonů je používáno veliké množství. Patří největším skvostům byzantské hymnografie.
 Modlitební pravidlo
 Úkol uložený k vykonání pokání apod.

Umění
 kánon (hudba) – vícehlasá píseň, v níž jsou jednotlivé hlasy vzájemně časově posunuty
 kánon (Polykleitos) – ideálního zobrazení mužské postavy definovaný starořeckým sochařem Polykleitem
 kánon postavy – pravidla pro proporce lidského těla obecně ve výtvarném umění
 soubor pravidel, kterými se dané umělecké odvětví řídí jako základními zásadami

Ostatní
 kánon (fikce) – oficiální svět daného příběhu
 Kánon Star Treku – fiktivní svět obsažený v souboru oficiálních filmů a seriálů
 Kánon Sherlocka Holmese – soubor románů a povídek o Sherlocku Holmesovi, jejichž autorem je Arthur Conan Doyle
 kánon (filosofie) – spisy Démokritovy a Epikúrovy
 kánon (matematika) – obecné řešení úlohy, podle níž mohou být řešeny speciální problémy
 kánon (typografie) – velikost písma (36 bodů) – trojcicero

Související články 
 Kanón (rozcestník)
 Nomokánon
Pěvecký sbor

Pěvecký sbor je hudební těleso tvořené výhradně vokalisty. Jeho vedoucím je sbormistr, méně často označovaný jako sborový dirigent.

Rozdělení sborů 
Pěvecké sbory lze dělit podle různých kritérií. Nejčastější dělení sbory rozděluje na mužské, ženské a smíšené nebo na sbory dětské a sbory dospělých. Dalším kritériem může být např. účel, pro něž byl sbor založen. Tak máme tzv. scholy (založené za účelem realizace liturgického zpěvu) a chrámové sbory nebo sbory školní (dále pak dělené podle typu škol).

Svůj vlastní pěvecký sbor mívají i velké operní domy.

Významné české pěvecké sbory 
Tradice pěveckých sborů na českém území je dlouhá a bohatá. Pěvecké spolky byly zakládány od poloviny 18. století, mezi nejstarší dosud fungující patří Zpěvácký spolek Hlahol v Praze nebo kroměřížský Moravan. Sborem s nejdelší nepřetržitou činností je Učitelský smíšený pěvecký sbor Tyl, založený roku 1846 v Kutné Hoře. Mezi české významné sbory patří také Koncertní sbor Permoník,Kühnův smíšený sbor, Pražský filharmonický sbor, Pražský komorní sbor, Schola Gregoriana Pragensis či Český filharmonický sbor.

O organizované české sborové hnutí se stará Národní informační a poradenské středisko pro kulturu (NIPOS) a rovněž Unie českých pěveckých sborů, nástupnická organizace dřívějších sborových asociací (Pěvecká obec československá, Jednota zpěváckých spolků českoslovanských ad.).

Z dětských pěveckých sborů jsou světově proslulé zejména Koncertní sbor Permoník, Kampanela, Kühnův dětský sbor, Bambini di Praga, Kantiléna, Radost Praha, Rolnička Praha, Dětský sbor Jitřenka, Dětský pěvecký sbor Ondrášek, Boni pueri.

Externí odkazy 
 
 Národní informační a poradenské středisko pro kulturu (NIPOS)
 Portál pro sborové umění
 Unie českých pěveckých sborů
 Fotoreportáž ze Sletu historických sborů ke 100. výročí republiky

Hudební terminologie
Typy hudebních souborů
Fluxbox

Fluxbox je správce oken pro unixový X Window System založený na správci oken Blackbox 0.61.1.

Je minimalistický (zdrojové kódy mají kolem 1 MiB) a velmi přizpůsobitelný, základní uživatelské rozhraní obsahuje pouze hlavní panel a menu, přístupné stisknutím pravého tlačítka myší kdekoliv na ploše. Fluxbox také podporuje uživatelem nadefinované klávesové zkratky pro velké množství operací.

Veškerá konfigurace, jako např. editace hlavního menu, klávesové zkratky atd. se provádí úpravou textových konfiguračních souborů. Témata pro Fluxbox jsou 100% kompatibilní s tématy z Blackbox. Lze si nastavit vlastní barvy, přechody, okraje a ještě několik dalších grafických parametrů. Nejnovější verze Fluxbox podporuje zakulacené rohy a grafické prvky.

Fluxbox má také několik funkcí, které Blackbox nemá, např. tabbed windows (funkce známá z PWM) a nastavitelný titulek.

Fluxbox je výchozí správce oken v Damn Small Linux. Díky své nenáročnosti na paměť RAM a rychlosti spouštění je velice oblíbený v mnoha Live CD jako např. Knoppix STD a GParted.

Nástroje pro práci s Fluxboxem 
 fbrun – spustí grafické okno pro zadání příkazu (cmdline)
 fluxbox-generate_menu – automaticky vytvoří menu v jazyku dle LOCALES a položek v /usr/share/menu. Vlastní položky můžete dopsat ručně (pokud skript použijete jen jednou) nebo v /etc/menu dle manu
 fluxspace – rozšiřuje schopnosti desktopu o ikony, obrázky pozadí, panely a aplety (idesk, xdesk…)
 fbdesk – možnost rozšíření o ikony na ploše
 fluxconf – grafický nástroj, který dovoluje převážně upravovat volby ~/.fluxbox/init
 fluxter, bbpager – jsou pagery, dodatečné programy pro práci s plochami. Obvykle náhledy aplikací, možnost přetahování (lze realizovat standardním správcem oken)

Klávesy 
Fluxbox umožňuje spouštět více příkazů (aplikací) přes jednu klávesou zkratku ⇒ MacroCmd (ExecCommand aplikace 1) (ExecCommand aplikace 2). Tak je možno kombinovat více než dvě klávesy pro klávesou zkratku, např. Control n Mod1 n . Lze také definovat akce pro dodatečné klávesy klávesnice, pro zjištění jejich názvu se používá program xev.

Externí odkazy 
 
 Fluxbox oficiální stránka
 Fluxbox dokumentace v různých jazycích

Správci oken
Svobodný software
Software pod licencí MIT
Svobodný software naprogramovaný v C++
Apokrisiář

Apokrisiář (z řeckého ἀποκρῖσις apokrisis odpověď, latinsky responsalis < responsum odpověď) označuje obecně církevního vyslance ve starověku, a to buď stálého nebo dočasného, u vysokých církevních autorit nebo královských dvorů. Na Východě měli patriarchové své apokrisiáře při císařském dvoře a metropolité své apokrisiáře u patriarchů.

Papež též často vysílal své kleriky jako vyslance, a to buď kvůli řešení diplomatických otázek s císařem anebo vnitrocírkevních kontroverzí.

Po pádu západořímské říše byl vztah papeže s byzantským císařem klíčový a též z důvodu velkých christologických kontroverzí na Východě se úřad papežského legáta u dvora v Konstantinopoli stal trvalým. Prvním z těchto apokrisiářů byl zřejmě Julianus, biskup na Kósu, vyslanec papeže Lva I. u dvora císaře Marciana (450–457) (období monofyzitských debat a Chalkedonského koncilu). Tento úřad trval až do roku 745, kdy došlo k vyhrocení vztahů mezi Východem a Západem v otázce obrazoborectví.

Často se stávalo, že římskými biskupy, tedy papeži, se stávali bývalí apokrisiáři, mezi ně patří též Řehoř I., který sloužil jako jáhen několik let v Konstantinopoli jako apokrisiář.

Papežové měli své apokrisiáře též na dvoře exarchy v Raveně. Určitou dobu během pontifikátu Řehoře I. působil u papeže responsalis ravennského arcibiskupa.

Počínaje vládou Karla Velikého nalézáme apokrisiáře též na dvoře franských králů, zde se však jednalo o královské arcikaplany s titulem starověkých papežských vyslanců.

Související články 
 Papežský legát

Dějiny křesťanství
Ostbevern

Ostbevern (Východní Bobrov) je desetitisícová německá obec v spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko.

Obec ležící v Münsterlandu, 18 km severovýchodně od Münsteru je prvně zdokumentována v roce 1088.

Mimo kostela sv. Ambrože je jedinou pamětihodností této obce vodní zámek Loburg, v němž je dnes internátní biskupské gymnázium.

Partnerská města 
  Loburg, Sasko-Anhaltsko, Německo

Reference

Externí odkazy 
 
  Oficiální stránky obce
  Další informace o obci

Obce v Severním Porýní-Vestfálsku