alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Escala pitagòrica

L'escala pitagòrica va ser construïda pels pitagòrics quan van descobrir la consonància i la relació matemàtica senzilla entre la quinta i l'octava. L'escala pitagòrica de set notes té les freqüències següents:

Si es fa la freqüència del so de Do igual a 1, s'obté:

Les notes de l'escala pitagòrica tenen freqüències de la forma: ,

on n i m són nombres enters.

L'escala pitagòrica té alguns problemes. Per començar alguns intervals no són consonants. Per exemple entre el Do i el Mi no hi ha una tercera major: (5/4). En segon lloc no hi ha cap parell de nombres enters n, i m, pels que: , per la qual cosa un Do no té mai el doble exacte de la freqüència del do anterior. A vegades les notes són molt properes al múltiples simples de les notes més baixes. Per exemple, cada 12 notes, un Si# , és molt semblant a , per la qual cosa entre el Si# i el Do només hi ha una coma pitagòrica, és a dir: 

Els problemes de l'escala pitagòrica, de l'escala justa, i d'altres creades en el  i el XVIII no són greus si s'utilitzen per a executar les obres de cada època amb els temperaments propis de l'època. Quan la musica s'anirà fent més complexa, a nivell harmònic i tonal, aquests sistemes ja no podran satisfer les exigències d'afinació i a poc a poc s'anirà imposant el temperament igual, també conegut com l'escala temperada.

Fonts 
 La Convergència Harmònica - Morfogènesi dels acords i de les escales musicals. Llorenç Balsach, 1994. Clivis Publicacions. 92 pàgines. 
 J. Javier Goldáraz Gainza. Afinación y temnperamento en la música occidental. Alianza Editorial, Madrid 1992. 
 La Música i la Ciència en Progrés. Josep M. Mestres Quadreny, 2010. Arola Editors. 164 pàgines.

Bibliografia 
 Gran Enciclopèdia de la Música, 8 volums. 3000 pàgines. Grup Enciclopèdia Catalana, 1999 a 2003.
 Diccionari (volum XIX) de la Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear. Col·lecció de 10 volums. Edicions 62, anys 2000 a 2003. 

Afinació
Pitagorica, escala
Nit de cap d'any

La nit de cap d'any és l'últim dia de l'any, el 31 de desembre, data que se sol celebrar amb una gran festa que sol incloure focs d'artifici i reunions d'amics. La més nombrosa té lloc a Rio de Janeiro.

Tradició catalana 

Segons la tradició catalana, en aquest dia surt l'Home dels Nassos, que «té tants nassos com dies té l'any». En fer-se visible només el darrer dia de l'any, el personatge té, com tothom, un sol nas, i per tant pot ser qualsevol persona. S'explica de tal forma als nens que s'imaginen un personatge estrafolari amb 365 nassos en la cara, sense pensar que el 31 de desembre a l'any li queda només un dia per acabar. També es mengen 12 grans de raïm per cada una de les campanades de fi d'any.

Tradició espanyola 
Als països d'influència espanyola és molt habitual celebrar aquesta festa menjant dotze grans de raïm (un per cada campanada del canvi d'any). D'uns anys ençà s'ha convertit en nit de revetlla celebrada per grans i petits. S'anomena el raïm de la sort.

Tradició equatoriana 
A l'Equador la família crema ninots després d'explicar acudits, en un ritual antic per transmetre esperança. Es porta roba interior groga per atreure la bona sort.

Tradició filipina 
A les Filipines es porta roba estampada amb cercles, com a símbol de fortuna. A l'hora de sopar la família fa bots per espantar els mals esperits i sacseja bosses de monedes, abans de menjar fruites rodones servides en plates circulars.

Tradició alemanya 
A Alemanya (i altres països on es parla aquesta llengua) es passa per televisió el sainet de Lauri Wylie Der 90. Geburstag (també conegut com a Dinner for One) on una vella dama convida per al seu aniversari el seu únic amic viu, que interpreta tots els antics amics de la colla aixecant-se i seient a diferents cadires cada cop més borratxo. Aquest programa té el rècord de ser l'emissió televisiva més repetida de la història.

Referències

Enllaços externs 

 capdany.cat 

Festes
Calendari
Rosetta

Rosetta (pel·lícula) de Jean-Pierre i Luc Dardenne (Bèlgica)
 Rosetta (sonda), sonda espacial per a l'exploració del cometa 67P/Txuriúmov-Herassimenko
 Rosetta@home, projecte de computació distribuïda per a l'anàlisi de proteïnes 
 Pedra de Rosetta, inscripció escrita en grec antic, egipci demòtic i egipci jeroglífic, clau en el desxiframent de l'escriptura jeroglífica 
 Toponímia: 
 Rosetta (Egipte), nom anglès de la ciutat egípcia de Rashid, enclavament portuari egipci al nord-est d'Alexandria 
 Rosetta (riu), branca del Nil en el seu delta; vegeu
Franco (desambiguació)

Topònims: El Franco, concello de la Comunitat Autònoma del Principat d'Astúries
 Biografies:
Antoni Franco i Florensa (Lleida, 1911 - Lleida, 1996), futbolista català
 Antonio Franco Estadella (Barcelona, 1947), periodista català
 Arlette Franco (Perpinyà, 1939 - 2010), política nord-catalana
 Battista Franco (Venècia, abans de 1510 - 1561), pintor i gravador en aiguafort del Manierisme italià
 Darío Javier Franco Gatti (1969, Cruz Alta, província de Córdoba), futbolista i entrenador argentí
 Francisco Franco Bahamonde (Ferrol, 1892 - Madrid, 1975), militar i dictador, Cap d'Estat espanyol
 Enric Franco (Barcelona, 1854 — 1900), dramaturg, poeta i traductor 
 Esther Franco Aliaga (Cubel, Camp de Daroca, 1950), política valenciana d'origen aragonès
 Guillermo Franco (1976, Corrientes, Argentina), jugador de futbol
 Horacio Franco (Ciutat de Mèxic, 1963) músic, professor i director d'orquestra.
 Itamar Franco (Salvador, 1930), polític brasiler, President del Brasil
 Jesús Franco Manera (Madrid, 1930), cineasta madrileny
 José Ignacio Franco Zumeta (Pina de Ebro, 1981), futbolista aragonès que juga de davanter
 Josep Franco i Martínez (Sueca, Ribera Baixa, 1955), escriptor, mestre i traductor valencià
 Leonardo Franco (San Nicolás, Argentina, 1977), futbolista argentí
 Ramón Franco y Bahamonde (Ferrol, 1896 - Illes Balears, 1938), militar i polític espanyol, germà de Francisco Franco
 Xosé Lois Franco Grande (Tebra, 1936), escriptor i advocat gallec
 Zenón Franco Ocampos (Paraguai, 1956), Gran Mestre d'escacs
Escut d'Alcoi

L'escut d'Alcoi és un símbol oficial representatiu d'Alcoi, municipi del País Valencià i capital de la comarca de l'Alcoià. Té el següent blasonament:

Història 

L'escut de la ciutat d'Alcoi va ser rehabilitat per resolució del conseller de Justícia i Administracions Públiques de 10 de juliol de 2001, publicada en el DOGV núm. 4077 de 3 de setembre de 2001.

Es tracta de l'escut tradicional, que inclou una representació ideal de la ciutat, a la confluència dels barrancs del Barxell o riu Riquer i del Molinar, on formen el riu d'Alcoi o Serpis. La localitat va sorgir com un conjunt d'alqueries musulmanes dependents de la fortificació del Castellar; fou reconquerida per Jaume I el 1244 i incorporada a la Corona el 1447 per Alfons IV: per això l'escut incorpora les armes reials coronades. La Creu de Sant Jordi al·ludeix al patró de la població, i les ales són segurament un senyal parlant referent al començament del nom de la ciutat; ara bé, aquesta afirmació no està gaire clara, ja que a l'escut de Cabdet, per exemple, es poden veure les mateixes ales. La tradició atorga les ales al ràpid auxili prestat pels alcoians a Jaume I en el setge de Xixona.

L'actual escut amb la incorporació de les banderes d'Espanya data de 28 de febrer de 1844 en època d'Isabel II; aquestes banderes porten la llegenda Fides pel suport atorgat per la ciutat a la monarca. Pràcticament es pot dir que l'escut actual d'Alcoi és una versió que refon els dos escuts que apareixen a la Célebre centuria editada l'any 1672.

Imatges

Vegeu també 
 Bandera d'Alcoi
 Llista d'escuts del País Valencià

Referències 

Alcoi
Cultura d'Alcoi
Jaume I (desambiguació)

Torre Jaume I,

 Estació de Jaume I, de la Línia 4 del Metro de Barcelona
 Premi Rei Jaume I de la Generalitat Valenciana
 Universitat Jaume I de Castelló
 Biografies:

 Jaume I d'Aragó o Jaume el Conqueridor (1208 - 1276), comte de Barcelona i rei d'Aragó

 Jaume I de Sicília i Sardenya o Jaume el Just, (1267 - 1327), comte de Barcelona i rei d'Aragó i Sicília
 Jaume I Appiani (~1322 - Pisa, 1398), notari pisà, actiu en l'administració d'aquella ciutat estat 
 Jaume I d'Urgell (1320 - 1347), comte d'Urgell

 Jaume I Crispo (1384 - 1418), duc de Naxos
 Jaume I Gattiluso (? - 1428), senyor de Lesbos
 Jaume I d'Escòcia (1394 - 1437), rei d'Escòcia
 Jaume I d'Anglaterra (1566 - 1625), rei d'Anglaterra i d'Escòcia
Arnadí

Larnadí o carabassa santa és un dolç valencià d'origen àrab que es fa de carabassa i/o moniato cuits al forn, escorreguts després i pastats amb sucre, canella, ametles i pinyons i tornat a rossejar al forn tradicionalment en cassoles de fang.

Anomenat caramull a Tavernes de la Valldigna, és molt comú a la regió de les Comarques Centrals, sobretot al sud de la Ribera del Xúquer i la Costera i especialment a la ciutat de Xàtiva, d'on sembla originari. Tradicionalment, en aquesta ciutat es menja per Setmana Santa.

Referències 

Dolços del País Valencià
Costera
Gastronomia de la Ribera Alta
Ribera Baixa
Setmana Santa al País Valencià
Allipebre

Lallipebre és una tècnica culinaria pròpia del sud de l'Horta de València i el nord de la Ribera Alta i la Ribera Baixa, comarques que voregen l'Albufera de València. Es fa servir per a preparar sucosos mulladors amb l'anguila pròpia de l'Albufera o altres peixos. Consistix a sofregir alls, pebrets coents, pinyons i pebre roig, en aquest ordre), afegint aigua abans que no es creme, per acabar afegint el peix que es vol afegir -normalment anguila- i les creïlles trencades, tot en cru, amb la sal, l'aigua i un poquet de farina o pa fregit, tot en una paella o una cassoleta baixa, deixant bullir uns 20 o 25 minuts a foc lent.

Una varietat de l'allipebre és l'espardenyà (espardenyada), originària de les mateixes comarques al voltant de l'Albufera de València, amb pollastre -o ànec- i conill, que es fregixen abans per després continuar amb la recepta de l'allipebre.

L'allipebre d'anguiles és el més conegut, però se'n pot fer també de llissa, rap, salmó o altres peixos.

Referències

Enllaços externs 
 J. Martí Dominguez "Els Nostres Menjars"

Gastronomia de l'Horta de València
Gastronomia de la Ribera Alta
Ribera Baixa
Salses dels Països Catalans
Plats del País Valencià
Conquesta del Regne de Múrcia

Conquesta del Regne de Múrcia (1265-1266)
 Conquesta del Regne de Múrcia (1296-1304)
Ferran IV de Castella

Ferran IV de Castella, anomenat l'Emplaçat (Sevilla, 1285 - Jaén, 1312), fou rei de Castella (1295-1312).

Orígens familiars 
Fill del rei Sanç IV de Castella i Maria de Molina, i net d'Alfons X el Savi.

Regència de Maria de Molina 
Maria de Molina, a la mort del rei Sanç, assumí la tutoria i la regència de l'infant Ferran, que llavors tenia nou anys. Ferran fou proclamat rei a Toledo el mateix any 1295 i la regència de la seva mare va durar fins al 1301.

Fou una regència difícil, marcada per lluites internes i rivalitats, principalment, de l'infant Joan de Castella, oncle del jove rei, i d'Alfons de la Cerda, net d'Alfons X el Savi. Aquestos dos enemics aconseguiren el suport dels reis Alfons IV de Portugal, Jaume II el Just de Catalunya-Aragó, a canvi dels drets sobre el Regne de Múrcia, i Felip IV de França. A poc a poc i gràcies a les maniobres polítiques de Maria, aconseguí desarmar als enemics, per a mantenir la pau en el tron i poder lliurar-lo al seu fill en condicions favorables.

Ascens al tron 
El 1295 conquerí Gibraltar. Assolida ja la majoria d'edat, una de les decisions importants del nou rei fou l'acord de fronteres amb la Corona d'Aragó el 1304 mitjançant la Sentència Arbitral de Torrelles, tot i que aquest fou un conveni poc favorable per a Castella. Després volgué apaivagar les pretensions del seu cosí Alfons de la Cerda cedint-li privilegis en moltes vil·les i llocs. Més tard s'uní amb Jaume II el Just mitjançant el Tractat d'Alcalá de Henares per a la conquesta del Regne de Granada, però el pla resultà un fracàs.

Núpcies i descendents 
El 1302 es casà a Valladolid amb Constança de Portugal, filla de Dionís I de Portugal i Elisabet d'Aragó. D'aquesta unió en nasqueren:
 La infanta Elionor de Castella (1307-1359), casada de facto el 1319 amb el príncep Jaume d'Aragó i el 1329 amb el germà d'aquest, Alfons IV d'Aragó.
 La infanta Constança de Castella (1308-1310).
 L'infant Alfons XI de Castella "el Just" (1311-1350), rei de Castella i rei de Lleó.

Referències 

Reis de Castella de la dinastia Borgonya
Reis de Lleó de la dinastia Borgonya
Persones d'Alcázar de San Juan
Morts a Jaén
Ferran IV

Ferran IV de Castella (Sevilla, 1285 - Jaén, 1312), rei de Castella i rei de Lleó (1295-1312)
 Ferran IV d'Hongria (Viena, 1633 - 1654), arxiduc d'Àustria, rei dels Romans, d'Hongria i de Bohèmia
 Ferran IV de Nàpols o Ferran I de les Dues Sicílies (Nàpols, 1751 - ?)
 Ferran IV de Toscana
Símbols de Porqueres

L'escut oficial de Porqueres, Pla de l'Estany) té el següent blasonament:
Escut caironat: faixat d'argent i de gules de 6 peces; ressaltant sobre el tot un castell de sinople obert somat d'un bàcul d'abat d'atzur posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 14 de juliol de 1983 i publicat al DOGC el 2 de setembre del mateix any amb el número 360.

Heràldica 
El faixat d'argent i de gules són les armes dels Porqueres - Santa Pau, senyors del castell del poble, també representat a l'escut. El castell fou venut al monestir de Banyoles el 1251, i això és simbolitzat pel bàcul d'abat.

Bandera 
La bandera oficial de Porqueres és d'origen heràldic i té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, faixada amb tres franges blanques i tres vermelles d'igual amplada, amb el castell verd de l'escut, d'altura 1/3 de l'alçària del drap, al centre i per sobre de totes les faixes, excepte la de dalt; damunt d'aquesta primera faixa i de la següent vermella, el bàcul blau sobre la torre més alta del castell i fins a la distància d'1/8 de l'extrem superior.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Porqueres
Porqueres
Porqueres
Escut de Serinyà

L'escut oficial de Serinyà té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un sautor o creu de Sant Andreu ple d'argent; ressaltant sobre el tot un bàcul d'abat de gules posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'1 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342. Es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 967 el 18 de març de 1988.

El sautor o creu de sant Andreu és l'atribut del patró del poble. El bàcul d'abat fa al·lusió al monestir de Sant Esteve de Banyoles, al qual pertanyia Serinyà.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pla de l'Estany

Referències 

Serinya
Serinyà
Escut d'Alins

L'escut oficial d'Alins té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una vall de sinople sobremuntada d'un os de sable passant armat, lampassat i vergat de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Història 

Abans de la versió actual oficial, l'ajuntament feia servir una versió sense gules i amb arbres de fons que va ser fet servir de model per al blasonament actual. La versió actual va ser aprovada l'11 d'octubre de 1995 i publicada dins el DOGC el 3 de novembre del mateix any amb el número 2123. Alins és la principal localitat de la vall Ferrera, simbolitzada sota l'os, un senyal tradicional de l'escut de la vila; de fet, als boscos de les altes valls dels Pirineus era habitual trobar-hi ossos.

Bibliografia

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Alins
Alins
Escala temperada

Lescala temperada divideix l'octava en 12 intervals iguals, semitons. D'aquesta manera dues notes separades per un semitò tenen unes freqüències amb un quocient de .

Si multipliquem una freqüència per  haurem pujat una octava. Per tant, si volem pujar un semitò haurem de multiplicar la freqüència per . D'aquesta forma si pujem 12 semitons estarem pujant una octava.

La taula següent mostra l'escala temperada de dotze notes:

L'escala temperada és una solució de compromís a un problema irresoluble en què han intervingut científics i matemàtics de la importància de Galileu, o Euler.

Vegeu també 
 Solfeig

Referències 

temperada, escala
Escut d'Alt Àneu

L'escut oficial d'Alt Àneu té el següent blasonament:

Escut caironat quarterat: 1r. de gules, un castell obert d'or acompanyat de 3 palles d'or posades en banda a cada costat; 2n. d'argent, un agnus Dei ajagut reguardant de porpra nimbat d'or portant una banderola de gules carregada d'una creu plena d'argent i amb l'asta creuada d'or; al 3r, d'argent, un isard arrestat contornat de sinople; i al 4t, una creu patent tripartida d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 14 de desembre de 1989 i publicat dins el DOGC el 14 de gener de l'any 1990 amb el número 1241. Es va publicar una correcció d'errada dins el DOGC número 1356 el 19 d'octubre del mateix any.

L'escut representa la complexitat d'aquest extens municipi pirinenc, format el 1970 amb la unió de quatre de precedents: València d'Àneu (amb el castell local i dues palles, símbol dels comtes de Pallars), Isil (amb l'anyell pasqual, atribut de sant Joan Baptista, patró del poble), Sorpe (simbolitzat per un isard) i Son (la creu es refereix als patrons del poble, Just i Pastor).

Escuts municipals anteriors 
El municipi d'Alt Àneu es formà, com s'ha dit anteriorment, el 1970. Els escuts municipals anteriors a l'actualment vigent foren, per tant, els d'aquests quatre municipis desapareguts: Isil, Son, Sorpe i València d'Àneu.

Vegeu també 
 Bandera d'Alt Àneu
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Alt Aneu
Alt Àneu
Bandera d'Alt Àneu

La bandera oficial d'Alt Àneu té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, quarterada en creu damunt del 1r terç del llarg, els campers superior del pal i inferior del vol vermells, i els altres dos blancs. Paral·lelament als angles dels eixos de les divisions, quatre escaires d'amplada d'1/18 de l'alt, i separats d'aquests per la mateixa distància, de color groc el superior del pal i l'inferior del vol, de color porpra el superior del vol, i verd l'inferior del pal.

Història 
La bandera agafa les colors de l'escut per fer els campers. Les figures de l'escut es transformen en els escaires; així el castell d'or del primer camper i la creu del quart són els escaires grocs de la bandera, l'agnus Dei del 2n camper és l'escaire porpra i l'isard del 3r camper és l'escaire verd.

Va ser aprovat el 23 d'agost de 1995 i publicat en el DOGC el 6 de setembre de 1995.

Vegeu també 
 Escut d'Alt Àneu
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Alt Aneu
Alt Àneu
CAC

Comunitat Autònoma de Catalunya
 Consell de l'Audiovisual de Catalunya
 Ciutat de les Arts i les Ciències de València
 Centre d’Art i Creació de Palma
 Comitè Avifaunístic de Catalunya
Foia de Castalla

La Foia de Castalla és una subcomarca natural situada a la comarca de l'Alcoià, al sud de la serra de Mariola. Comprén el curs alt del riu Verd o Montnegre, que rega l'horta de l'Alacantí. La capital històrica és Castalla i els altres municipis que la formen són Ibi, Tibi i Onil. La població total dels municipis de la Foia és de prop de 45.000 habitants. El núcli més populós és la vila d'Ibi.

La base econòmica tradicional havia sigut l'agricultura de secà, amb àrees d'horta a les zones més pròximes als rius i fonts. Des dels anys 60 és una zona molt industrialitzada que ha destacat tradicionalment per la fabricació de joguets, sobretot als municipis d'Ibi i Onil, tot i que en els darrers anys l'activitat industrial s'ha diversificat cap a sectors com el plàstic, l'acer o els motles. Darrerament la zona patix d'una gran pressió urbanitzadora, amb una allau de construcció de segones residències i fins i tot amb projectes de camps de golf, fins ara paralitzats.

El clima de la Foia és mediterrani sec, amb pluges més aviat escasses (400-600 mm/any), a diferència de la part nord de l'Alcoià, les Valls d'Alcoi, molt més plujosa i freda. Entre el paisatge destaquen les muntanyes i els boscos de les serres del Maigmó (1296 m.), la serra de Castalla, la serra de l'Arguenya (Castalla), la serra del Menejador (Ibi), la serra d'Onil, i la serra de la Penya Roja (Tibi).

Geografia de l'Alcoià
Comarques històriques del País Valencià
Comarques naturals del País Valencià
Castalla, Foia de
Castalla
Arenals del Sol

Arenals del Sol (Arenales del Sol, en castellà) és una partida d'Elx situada a la costa, al sud de la badia d'Alacant prop del cap de Santa Pola. Té 1.042 habitants. Està ben comunicada tant amb Elx com amb Alacant i és un important nucli turístic de segona residència. A més de la platja dels Arenals té a prop la del Carabassí, que és lliure.

Enllaços externs 
 Plana particular sobre Arenals del Sol
 Plana de Turisme d'Elx

Vegeu també 
 Elx
 País Valencià
 Llista de platges del País Valencià

Entitats de població d'Elx
Província de Granada

Granada és una província d'Espanya. Té 12.531 km² i 901.220 habitants. La capital és la ciutat de Granada amb quasi 240.000 habitants. Destaquen com a poblacions importants Motril, Loja, Baza i Guadix.

Les comarques de Granada són Alhama, la Alpujarra Granadina, Baza, la Costa Granadina, Guadix, Huéscar, Loja, Los Montes, Valle de Lecrín i la Vega de Granada. Destaca en l'orografia Serra Nevada amb el pic Mulhacén, el més alt de la península Ibèrica.

Vegeu també 
 Llista de municipis de Granada
 Províncies d'Espanya
 Arxiu de la Reial Cancelleria de Granada
Gran Riuada de València

La gran riuada de València o col·loquialment, la gran riuà, va ser l'última inundació de la ciutat de València provocada pel Túria. Va ocórrer el 14 d'octubre de 1957 quan el riu es va desbordar a conseqüència de les fortes pluges.

Van ser dues crescudes, la primera de matinada i la segona, més violenta encara, a les dues del migdia. La primera onada de crescuda va ser estimada en 2.700 m³/s i una velocitat de 3,25 m/s (va superar els 2.300 m³/s del 28 de setembre de 1949). La segona onada es va calcular en 3.700 m³/s de cabal màxim instantani i una velocitat de 4,16 m/s

La causa d'aquesta gran riuada van ser les pluges torrencials que van caure els dies 13 i 14 d'octubre a la conca mitjana i baixa del riu Túria. En la població de Begís es van arreplegar 361 mm i en quasi tota la superfície de l'Horta de València, el Camp de Túria i els Serrans es van superar els 100 mm.

La riuada arribà a altures de més de tres metres en punts del centre de València i molts edificis (fins i tot alguns històrics) van ser afectats greument. El districte de Natzaret va quedar aïllat de la resta de la ciutat. També es va saldar amb moltes pèrdues humanes. En moltes finques antigues de la ciutat de València encara hi ha molts cartells i marques amb frases "Fins ací aplegà la riuà".
Els danys a la indústria suposaren un 38% de pèrdues per al País Valencià eixe mes, i afectaren sobretot les comarques. S'hi veren implicats 825 establiments, dels quals el 80% eren de la província de València.

A conseqüència d'això es van plantejar tres solucions: desviar el riu pel nord o el sud de la ciutat o ampliar la capacitat del llit tradicional. Finalment es va optar pel "Pla Sud" i es va ampliar la seua capacitat a 5.000 m³/s en una gran obra que es coneix amb el nom de "nou llit del Túria". Aquesta obra va ser sufragada pels valencians a base d'imposts especials, per exemple, els segells durant uns anys eren més cars a València que a la resta de l'Estat Espanyol. El nou llit s'inaugurà el 19 de gener de 1972.

Al vell llit del Túria, es va fer un jardí als anys 80 (Jardí del Túria), i als últims anys de la dècada del 1990 es va construir la Ciutat de les Arts i les Ciències, a més de nous ponts que creuen la llera.

Galeria d'imatges

Referències

Enllaços externs 
 Galeria fotogràfica del diari Levante-EMV  

Inundacions del segle XX
Riu Túria
Segle XX al País Valencià
Esdeveniments del 1957
Socarrats (gentilici)

Socarrats és un popular gentilici per a referir-se els veïns i naturals de Xàtiva (la Costera), per raó d'haver estat cremada durant la Guerra de Successió. De fet, a Xàtiva tenen un retrat de Felip V penjat cap per avall al Museu de l'Almodí. Darrerament, però, aquest malnom ha començat a fer-se servir per fer referència a tots els pobles que patiren la repressió borbònica i, per extensió a tots els catalans. Així a banda de les Associacions Colla la Socarrada de dolçainers de Xàtiva, o la Colla Castellera Socarrats també de Xàtiva. Han sorgit diferents associacions com l'Associació Cultural Socarrats de Vila-real.

També recentment, s'ha proposat l'agermanament de Xàtiva i Lleida, les dues ciutats més importants dels Països Catalans que foren incendiades.

Vegeu també 
 Pedra dels Maulets
 Botifler
 Austriacistes
 Llista de poblacions cremades als Països Catalans per les tropes borbòniques durant la Guerra de Successió Espanyola

Referències

Enllaços externs 

 Plana d'A.C. Socarrats.
 Tomeu Martí, Nosaltres els socarrats , Diari de Balears
 Bloc de Toni Pitarch sobre els socarrats a la literatura

Història de Xàtiva
Guerra de Successió Espanyola
Onomàstica
Escut d'Esterri d'Àneu

L'escut oficial d'Esterri d'Àneu aprovada el 21 de febrer de 1987 d'acord amb la llei catalana de símbols té el següent blasonament: 
Escut caironat: d'argent, una vall de sinople carregada de 3 palles d'or posades en banda, sobremuntada d'una creu de Sant Pere de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 

Aquest era l'escut d'armes oficial Esterri d'Àneu a la comarca del Pallars Sobirà. Perdé vigència el 21 de febrer del 1987 quan s'aprovà, adaptat a la normativa vigent sobre símbols catalans oficials, l'escut actual. La seva descripció heràldica és:
Escut d'argent, una creu plana de gules; a cada camp d'argent, una de les lletres que formen el seu nom, ÀNEU (sense l'accent a la A, però).

Esterri és la població principal de la vall d'Àneu, representada a l'escut; a dins hi ha el senyal parlant dels comtes de Pallars Sobirà, les tres palles d'or, ja que la vila pertanyia a aquest comtat. La creu de sable, un senyal tradicional, és el símbol de sant Pere, patró de la localitat.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Esterri d'Aneu
Esterri d'Àneu
Escut de la Guingueta d'Àneu

L'escut oficial de la Guingueta d'Àneu té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una palma d'or posada en par acostada de 3 claus de sable en pal a la destra i d'una creu de Sant Pere de sable a la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de febrer de 1989 i publicat en el DOGC el 24 de febrer del mateix any amb el número 1111.

El municipi es va formar el 1971 amb la unió dels d'Escaló, Unarre i Jou. Els tres elements són, respectivament, els atributs de cadascun dels patrons de cada poble: els claus de Crist per santa Helena, la palma per sant Julià i la creu per sant Pere.

Escuts municipals anteriors 
El municipi de la Guingueta d'Àneu es formà l'any 1971 per la unió dels antics municipis d'Escaló, Jou i Unarre. Els escuts municipals anteriors a l'actualment vigent foren, per tant, els d'aquests tres municipis desapareguts: Escaló, Jou i Unarre.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Guingueta d'Aneu
La Guingueta d'Àneu
Escut de Lladorre

L'escut oficial de Lladorre té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un lledoner d'argent acompanyat d'una espasa d'or en pal a la destra i de 3 palles d'or en banda a la sinistra del tronc. Per timbre, una corona mural de poble.

Heràldicament és un escut de gules, un lledoner d'or.

Història 
Va ser aprovat el 31 de març de 1989 i publicat en el DOGC el 24 d'abril del mateix any amb el número 1135. El lledoner és un senyal parlant al·lusiu al nom de la localitat. A banda i banda hi ha l'atribut del patró de la vila, l'espasa de sant Martí, i les tres palles d'or provinents de les armes parlants dels comtes de Pallars Sobirà, ja que la vila pertanyia a aquest comtat.

Escut antic 

Antic escut municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. Perdé vigència en entrar en vigor la normativa catalana sobre els símbols oficials. L'escut antic no s'hi adaptava i, per tant, deixà de tenir validesa oficial.

El 31 de març del 1989 s'aprovà l'escut actual, adaptat a la normativa catalana vigent de símbols oficials.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències

Bibliografia 

Lladorre
Lladorre
Escut de Llavorsí

L'escut oficial de Llavorsí té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una perla ondada d'argent acompanyada al cap d'una porta d'or. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 10 de setembre de 2001 i publicat en el DOGC el 4 d'octubre del mateix any amb el número 3486.

S'hi representa la situació de Llavorsí, a la confluència de la Noguera Pallaresa i la Noguera de Vallferrera. La porta significa que la vila és l'accés a les altes valls pirinenques del Pallars Sobirà: Àneu, Cardós, Ferrera i Coma de Burg.

Abans d'aquest escut oficial l'ajuntament en va fer servir un sense cap parentiu en què en fons atzur s'hi veia Santa Anna ensenyant a llegir a la Mare de Déu.

Vegeu també 
 Bandera de Llavorsí
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Llavorsi
Llavorsí
Escut de Rialp

L'escut oficial de Rialp, aprovat el 23 d'abril del 2001, té el següent blasonament: 
Escut caironat: d'or, un mont de sinople movent de la punta, del qual davalla un riu ondat d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

Història 

Escut parlant, referit al nom de la vila: representa una muntanya amb un riu blanc que en davalla; de fet, Rialp (que segons recomanació de l'Institut d'Estudis Catalans s'hauria d'escriure Rialb) prové de «riu alb», o riu blanc.

Abans de l'actual escut oficial, l'ajuntament n'havia fet servir un amb el blasonament següent: «Escut d'argent, una muntanya de sinople, de la qual baixa un camí d'argent, amb dues ratlles d'atzur».

Escuts municipals anteriors 
El municipi de Rialb fou ampliat el 1969 amb l'afegitó de l'antic municipi de Surp. Els escuts municipals anteriors a l'actualment vigent foren, per tant, el d'aquest municipi precedent: Surp, a més de l'antic escut de Rialb.

L'Escut antic de Rialb perdé vigència en entrar en vigor la normativa catalana sobre els símbols oficials. L'escut antic no s'hi adaptava i, per tant, deixà de tenir validesa oficial. Així, el 23 d'abril del 2001 s'aprovà l'Escut de Rialb, adaptat a la normativa catalana vigent de símbols oficials. Era un escut d'argent, una muntanya de sinople, de la qual baixa un camí d'argent, amb dues ratlles d'atzur.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Bandera de Rialp
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Rialp
Rialp
Bandera de Rialp

La bandera oficial del municipi de Rialp té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor vertical verd fosc i groga amb un pal blanc ondat de mitja, dues i mitja ones, de gruix 1/9 de la llargària del drap, al centre.

La bandera recull els colors de l'escut de Rialp, i va ser aprovada el dia 22 d'abril de 2003 i publicada en el DOGC el 9 de maig del mateix any amb el número 3880.

Vegeu també 
 Escut de Rialp
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Rialp
Rialp
Escut de Soriguera

L'escut oficial de Soriguera va ser aprovat el 15 de juliol de 1992 i publicat en el DOGC el 29 del mateix mes. Té el següent blasonament: 
Escut caironat: d'argent, una vall de sinople sobremuntada d'un xoriguer d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

El xoriguer és un senyal parlant al·lusiu al nom del poble. A sota s'hi veu la vall de Soriguera (abans coneguda com a vall de Siarb), on està situada aquesta localitat pallaresa.

Escuts municipals anteriors 

El municipi de Soriguera fou ampliat el 1972 amb l'afegitó de l'antic municipi d'Estac. Els escuts municipals anteriors a l'actualment vigent foren, per tant, el d'aquest municipi precedent: Estac, a més de l'antic escut de Soriguera.

L'Escut antic de Soriguera fou l'escut d'armes del municipi desaparegut de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. En un primer moment s'utilitza aquest mateix escut per al municipi resultat de la unió, que duia el nom de la població de Soriguera. Perdé vigència el 15 de juliol del 1992, després de 20 anys sense escut normalitzat segons la normativa vigent, l'Escut de Soriguera. Era un escut d'or, quatre pals vermells; en cap, el nom de la localitat SORIGUERA.

Vegeu també 
 Bandera de Soriguera
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències

Bibliografia 
 

Soriguera
Soriguera
Bandera de Soriguera

La bandera oficial de Soriguera té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg de proporcions dos d'alt pre tres de llarg, dividida en barra per una barra blava ondada de tres ones i d'amplada d'1/6 parts de l'alt de la bandera. El camper del pal de color blanc, i carregat al cantó d'un xoriguer blau, d'altura 5/12 i separat del pal per 1/6, i de l'extrem superior del drap per 1/12, i el camper de vol de color verd.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament el 13 de març de 1995 i publicada en el DOGC el 21 de juliol del mateix any amb el número 2078.

Vegeu també 
 Escut de Soriguera
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Soriguera
Soriguera
Escut de Tírvia

L'escut oficial de Tírvia, aprovat el 26 de maig de 1988, té el següent blasonament: 
Escut caironat: d'atzur, una lluneta creixent figurada d'argent acompanyada de 24 estrelles d'argent posades en orla. Per timbre, una corona mural de vila.
La lluna creixent voltada d'estels és el senyal tradicional de l'escut de la vila, i és d'origen desconegut.

Antic escut de Tírvia 

L'Escut antic de Tírvia fou l'escut d'armes del municipi d'aquest nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Perdé vigència en entrar en vigor la normativa catalana sobre els símbols oficials. L'escut antic no s'hi adaptava i, per tant, deixà de tenir validesa oficial, tot i que el de Tírvia fou un dels primers ajuntaments a normalitzar-lo. Així, el 26 de maig del 1988 s'aprovà l'Escut de Tírvia, adaptat a la normativa catalana vigent de símbols oficials. Era un escut d'atzur, una lluna nova, radiant, d'argent, rodejada d'estels, d'or.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències

Bibliografia 
 

Tirvia
Tírvia
Escut de Vall de Cardós

L'escut oficial de Vall de Cardós té el següent blasonament:

Descripció heràldica 
Escut caironat: d'atzur, una vall d'argent sobremuntada d'un card de tres flors d'or. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 25 de setembre del 2001.

El card és un senyal parlant referit al nom d'aquest municipi format el 1971 amb la fusió de Ribera de Cardós (la capital) i Estaon. S'hi representa també la vall de Cardós.

Escuts municipals anteriors 
El municipi de Vall de Cardós es formà l'any 1972 per la unió dels antics municipis d'Estaon i Ribera de Cardós. Els escuts municipals anteriors a l'actualment vigent foren, per tant, els d'aquests dos municipis desapareguts: Estaon i Ribera de Cardós.

Vegeu també 
 Bandera de Vall de Cardós
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Vall de Cardos
Vall de Cardós
Bandera de Vall de Cardós

La bandera oficial de Vall de Cardós (Pallars Sobirà) té la següent descripció
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau fosc, amb dos triangles de color blanc a la part inferior, el primer amb un catet d'1/2 de l'alçària del drap a la vora de l'asta i l'altre de llargària 1/2 de la del mateix drap a la vora inferior; i el segon, igual a la vora del vol; i el card de tres flors groc de l'escut, d'alçària 7/9 de la del drap, al centre.

Va ser aprovada en el ple de l'ajuntament del 19 de juny de 2002, i publicada en el DOGC el 15 d'octubre de 2002 amb el número 3740.

Vegeu també 
 Escut de Vall de Cardós
 Escuts i banderes del Pallars Sobirà

Referències 

Vall de Cardos
Vall de Cardós
Província d'Osca

La província d'Osca (Huesca en castellà, Uesca en aragonès) és una província del nord d'Espanya, en la part nord de l'Aragó. Limita amb les províncies de Lleida, Saragossa, i Navarra, i amb França.

La seva superfície és de 15 626 km². La seva població és 228 566 habitants (INE 2010), i la seva densitat de població és de 14,62/km². Està conformada per 202 municipis.

Els deu municipis més poblats (INE 2007) són:

La seva capital és la ciutat d'Osca, on viu prop d'una cinquena part de la seva població.

En aquesta província es troba el Parc nacional d'Ordesa i Monte Perdido.

Comarques

Vegeu també 
 Llista de municipis d'Osca
 Pirineus

Enllaços externs 

 Diputació d'Osca 
 Huesca Portal Web
Escut d'Abella de la Conca

L'escut oficial del municipi d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà, té el següent blasonament:
Escut caironat: de sable, una abella volant d'or. Per timbre, una corona de baró.

L'abella és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom de la població segons l'etimologia popular. Els esmalts, or i sable, són els de les armes dels Abella, senyors de la baronia d'Abella, el centre de la qual era el castell de la vila, documentat des del .

Història 

Va ser aprovat el 21 de juny de 1984 i publicat en el DOGC l'1 d'agost del mateix any amb el número 457, substituint l'escut antic, que es diferenciava en el fet que el camper era de gules, en comptes de sable, i no tenia corona, cosa que comporta canvis de concepte pel valor simbòlic dels esmalts. El blasonament antic era, doncs, en camp de gules, una abella d'or.

Amb el canvi, el nou escut adoptava el suport caironat, que seria a partir del 1987 el propi dels escuts municipals, d'acord amb la normativa de símbols catalans aprovada aquell any. El d'Abella de la Conca fou dels primers escuts adaptats al nou model, amb el qual ja es treballava en els estaments oficials, però que encara no tenia plena validesa, el 1984.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Pallars Jussà

Referències 

Escut
Abella de la Conca
Abella de la Conca
Colom

Ornitologia:
 Colom (ocell) o colom roquer, espècie d'ocell de la família dels colúmbids
 Colom de Nicobar (Caloenas nicobarica)
 Colom migratori (Ectopistes migratorius)
 Colom mongí
 Colom tudó: vegeu tudó
 Colom xixella: vegeu xixella
 Onomàstica:
 Cristòfor Colom (1451?-1506), navegant i descobridor d'Amèrica
 Francesc Colom, president de la Generalitat de Catalunya (1464-1467)
 Joan Colom Bertran, Noble i militar en la Guerra Civil Catalana (1462-1472) 
 Joanot Colom (?-1523), mallorquí dirigent de la Revolta de les Germanies
 Àngel Colom, polític català president d'ERC i fundador del Partit per la Independència
 Joan Colom i Agustí pintor 
 Álvaro Colom Caballeros ex-president de Guatemala
 Teresa Colom i Pich escriptora andorrana
 Geografia:
 Illa d'en Colom, a Menorca
 Carrer de Colom (València)
 Estació de Colom, a València
 Monument a Colom, a Barcelona
 Esport:
 Colom esportiu
 Colom missatger
 Música:
 Colom (òpera), obra d'Antônio Carlos Gomes
Torre del Pla

Torre del Pla és un rodal o població del municipi d'Elx, a la comarca del Baix Vinalopó. Es divideix en dues partides: dels 7.669 habitants (2018), 95 % viuen al nucli principal de Torre del Pla Alt; la resta s'agrupen en la caseria de Torre del Pla Baix, que es troba un quilòmetre més al sud.

A Torre del Pla Baix, molt prop del Vincle, es troba la torre de la Canyada (s. XVII), declarat BIC.

Comunicacions 
Es troba a 12 km de distància tant d'Alacant i d'Elx per la carretera nacional N-340, que separa Torre del Pla Alt pel bell mig. Disposa d'una estació en la línia de ferrocarril Múrcia-Elx-Alacant-Cabdet des de 1894 que contribuí a la consolidació del nucli principal que fins aleshores era un disseminat. Se separa del nucli veí de l'Altet, depenent també d'Elx, per l'aeroport d'Alacant-Elx.

Economia 
Històricament, Torre del Pla Alt ha sigut una zona de secà. Al voltant de l'estació de tren, cresqué una certa activitat industrial basada en el processament de l'ametlla i el xocolate, que així el distingeix d'altres partides rurals il·licitanes. Al final del , a Torre del Pla Alt l'agricultura havia perdut pes davant de la indústria, mentre que es conservava sobretot a Torre del Pla Baix. Aquesta zona és de regadiu, i destaca el conreu de l'ametlla, magrana, figa, llima i taronja, al costat de la ramaderia.

Encara que des de fa uns quants anys, es va projectar i construir el Parc Industrial d'Elx on només poden exercir empreses 'netes', que complisquen uns certs requisits. Aquest parc és un referent en tota la comarca i és la seu on hi ha sucursals de les principals marques internacionals de calçat, encara que no està dedicat exclusivament a aquest sector.

Referències

Vegeu també 
 Torrellano Club de Fútbol
 IFA Arena

Entitats de població d'Elx
Escala justa

L'escala justa es construeix a partir d'intervals consonants, de tal manera que els acords principals de tres notes ho són. Es comença pel Do, i s'hi afegeix el Mi, una tercera major (5/4) més amunt. El Sol és a una quinta per sobre del Do: 3/2. El Si és a una tercera major per sobre del Sol: 3/2·5/4=15/8. El Fa és a una quinta per sota del Do, per fer-lo caure dins l'escala el pujam una octava multiplicant per dos, per tant la seva freqüència serà: 4/3. Si hi sumam una tercera major tindrem el La 4/3·5/4=5/3. Una quinta per damunt del Fa hi ha el Do de l'octava superior: 4/3·3/2=2. L'escala justa té tres acords perfectes: el de Do, el de Sol, i el de Fa; però l'interval entre el Re i el La no és una quinta: val 5/3:9/8=40/27=1,481, un valor lleugerament inferior als 3/2 de la quinta perfecte: això fa que l'acord de Re soni un poc desafinat en l'escala justa.

Tal com s'ha dit l'escala justa de set notes és:

Justa, escala
Nit del Foc

Terme per a referir-se a la Nit de Sant Joan
 Terme per a referir-se a la Nit del Foc de València, en Falles, la vespra de Sant Josep, un dia abans de la Nit de la Cremà
Zona franca

Una zona franca (o zona de lliure comerç) és un territori molt ben delimitat d'un país on es gaudeix d'alguns beneficis tributaris, com ara el no pagament de drets d'importació de mercaderies o el no cobrament d'alguns impostos.

Molts governs estableixen zones franques en regions apartades o perifèriques econòmicament per tal d'atraure capitals i de promoure el desenvolupament econòmic de la regió. A les zones franques solen crear-s'hi grans centres de compra i s'hi instal·len tot sovint, també, indústries maquiladores o magatzems especials per a les mercaderies en trànsit.

De vegades són anomenades ports francs, per una analogia amb els ports lliures coneguts des de fa molt de temps: els ports lliures de taxes duaneres o amb regulacions de taxes favorables; per exemple, el de Trieste. Sovint els ports francs són part de zones franques.

Referències 

Comerç
Cervantes (desambiguació)

Toponímia:
 Cervantes (Lugo), municipi a la Comarca dos Ancares (Província de Lugo, Galícia) 
 Robleda-Cervantes municipi de la província de Zamora a la comunitat autònoma de Castella i Lleó 
 Biografies:
 Annabel Cervantes Muñoz (Barcelona, 1969), escriptora catalana 
 Ivan Cervantes Montero (Cambrils, 1982), pilot català d'enduro 
 Miguel de Cervantes Saavedra (Alcalá de Henares, 1547 - Madrid, 1616), escriptor castellà, conegut sobretot per la novel·la El Quixot
 Alejandro Magariños Cervantes (Montevideo, 1825 - Rocha, 1893), polític, escriptor, professor i advocat uruguaià
 Antonio Corgos Cervantes (Barcelona, 1960), atleta i entrenador català 
 Luis Barcala Cervantes (Madrid, 1863 - Santomera, 1936), enginyer de camins i polític espanyol
 ''Miscel·lània:
 Enigma Cervantes, documental estrenat el 2006 i que tracta sobre el possible origen valencià de Miguel de Cervantes 
 Institut Cervantes, institució cultural pública creada el 1991 
 Premi Cervantes, premi literari instituït el 1974
Jumella

Jumella (en castellà, Jumilla) és un municipi de la comarca de l'Altiplà que limita amb l'Alt Vinalopó i té 23.666 habitants. És coneguda pels seus vins.

La presència del valencià 
Dins el seu terme municipal, a la zona del Carxe, trobem diversos pobles i llogarets de parla valenciana:
 l'Alberquilla
 el Canalís de Crespo
 la Canyada del Trigo
 els Càpitos
 les Cases del Conill
 les Coves de Penya-roja
 els Escandells
 l'Esperit Sant
 la Raixa
 la Sarsa
 la Torre del Rico
 la Tosquilla
 Xamaleta

Història 
Muhàmmad V de Gharnata, abans de ser derrocat, va unir-se a Pere el Cruel contra Pere el Cerimoniós en la Guerra dels dos Peres, i va participar el 1358 en la presa de Jumella.

Fills il·lustres 
 Juan Lozano y Lozano (1610-1679), eclesiàstic.

Referències

Vegeu també 
 Torta de gaspatxo

Enllaços externs 

 Nomenclator INE Població dels diferents nuclis de Jumella (2006)
Cieza

Cieza és la capital de l'Alt Segura (o Vega Alta), província de Múrcia. Té 35.283 habitants i es dedica fonamentalment als cultius de regadiu (llimes, taronges, préssecs, hortalisses). És coneguda pels seus calorosos estius, amb temperatures que sobrepassen els 40º en moltes ocasions. Així com pels préssecs de Cieza que gaudixen de fama internacional.

Referències 

Cieza
Feldespat

Els feldespats són un grup de minerals molt abundants a l'escorça terrestre, ja que conforma aproximadament el 60% de les roques terrestres. El nom de feldespat deriva de les paraules alemanyes Feld, "camp", i Spat ", "làmina". Els feldespats són presents al granit, essent el mineral més meteoritzable dels que formen aquesta roca, l'alteració del qual dona lloc a la transformació del granit en sauló.

Formació 
Generalment, els feldespats s'originen a alta temperatura amb estructures desordenades passant, per refredament, a un estat més ordenat de menor temperatura. Tal és el cas dels polimorfs sanidina (d'alta temperatura), ortoclasa (intermèdia) i microclina (de baixa temperatura).

Propietats 
Els feldespats solen presentar una bona exfoliació en dues direccions formant angles de 90°. La duresa dels minerals d'aquest grup és aproximadament 6 i el seu pes específic varia entre 2,55 i 2.76 amb excepció dels feldespats de bari, més pesats. Pertanyen a la subclasse dels tectosilicats, dins dels silicats.

Els minerals d'aquest grup responen a la fórmula general XZ₄O₈, sent:
 X: Ba, Ca, K, Na, NH₄, Sr
 Z: Al, B, Si

La composició dels feldespats més comuns es pot expressar en funció del sistema ternari: ortoclasa (KAlSi₃O₈) - albita (NaAlSi₃O₈) - anortita (CaAl₂Si₂O₈), és a dir, tots els minerals d'aquest grup són solucions sòlides de l'ortoclasa, l'albita i l'anortita.

Segons la cristal·lització, formen dos grans subgrups: el del feldespat de potassi i bari, de simetria monoclínica, i el de sodi-calci (plagiòclasis), de simetria triclínica:
 Subgrup dels feldespats potàssics o alcalins: microclina, ortoclasa i sanidina.
 Subgrup de les plagiòclasis: albita, amazonita, andesina, anortita, anortoclasa, banalsita, buddingtonita, bytownita, celsiana, dmisteinbergita, hialofana, labradorita, oligoclasa, paracelsiana, reedmergnerita, slawsonita, stronalsita i svyatoslavita.

Els feldespats potàssics es presenten en formes diferents, i llurs propietats òptiques i físiques tenen diferències graduals. Les plagiòclasis són mescles d'albita i anortita i constitueixen una sèrie completa, des de l'albita pura fins a l'anortita pura.

Referències

Vegeu també 
 Espat; antigament en mineralogia, cristalls que tenen cares fàcilment discernibles