alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Escut de Vinyols i els Arcs

L'escut oficial de Vinyols i els Arcs té el següent blasonament:

Escut caironat: de porpra, 2 arcs sostinguts sobre 3 columnes d'argent amb una portadora d'or dins de cadascun dels dos arcs. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 23 de maig del 2001 i publicat al DOGC el 8 de juny del mateix any amb el número 3405.

Armes parlants referents al nom del poble: s'hi veuen dues portadores de raïm (al·lusió a les vinyes) i una arcada ("els arcs").

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Camp

Referències 

Vinyols i els Arcs
Vinyols i els Arcs
Llista de gèneres d'anime i manga

L'anime i el manga consten d'una variada quantitat de gèneres. En general, s'acostumen a dividir de dues maneres: pel tipus de públic i per gèneres.

Tipus de públic 
En aquest apartat tenim quatre subcategories:

 Shojo (noies)
 Shonen (nois)
 Seinen (homes)
 Josei (dones)

Cal esmentar que d'aquests termes, els dos més emprats són el shōjo i el shōnen. No obstant això, si no es diu el contrari, s'acostuma a assumir que parlem d'un shōnen. En el cas del seinen i el josei, existeixen, però s'hi inclouen poc manganime.

Gèneres 
 Shonen (per a nois)
 Shojo (per a noies)
 Kodomo (genèricament, còmics per nens i nenes de fins a 10 o 12 anys)
 Maho shojo (shōjo on la protagonista acostuma a ser una maga)
 Girls' Horror (històries shojo, per públic femení, que incorporen elements de cinema gore, terror, misteri i fenòmens paranormals)
 Shonen (habitualment la protagonista té poders, és robòtica... i té l'objectiu de satisfer un jove adolescent. Normalment les trames són plenes d'erotisme i aventures.)
 Moe (noies boniques, romàntic)
 Mecha (robots gegants)
 Gakkuen (sèries ambientades a l'escola o l'institut) 
 Progressive (treball intel·lectual / "pel·lícules d'art")
 Shonen-ai (romanç gai)
 Shojo-ai (romanç lèsbic)
 Hentai (eròtic) / Ecchi ("picant")
 Yaoi (gai)
 Yuri (lèsbic)
 Shota (nois joves)
 Lolicon ("complex lolita" / noies joves)

Referències

Gèneres d'anime i manga
Carles d'Àustria

Carles d'Àustria o Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic (Gant, 1500 - Yuste, 1558), emperador del Sacre Imperi (1519-1556), monarca d'Espanya (1516-1556); arxiduc d'Àustria (1519-1522)
 Carles d'Àustria o Carles II d'Àustria Interior (Viena, 1540 - Graz, 1590), arxiduc d'Àustria, duc d'Estíria, de Caríntia i de Carniola i comte de Gorizia
 Carles d'Àustria o Carles d'Habsburg (Príncep d'Astúries) (Valladolid 1545 - Madrid 1568), infant de Castella i príncep d'Astúries, Girona i Viana (1556-1568).
 Carles d'Àustria o Carles II de Castella (Madrid, 1661 - 1700), monarca d'Espanya (1665-1700), darrer monarca de la Casa d'Àustria hispànica
 Carles d'Àustria o Carles VI del Sacre Imperi Romanogermànic (Viena, 1685 - 1740), emperador del Sacre Imperi (1711-1740) i arxiduc d'Àustria
 Carles Ferran d'Àustria (Viena, 1818 - Groß-Seelowitz, Moràvia, 1874), arxiduc d'Àustria
 Carles I d'Àustria i IV d'Hongria, (Persenbeug, Baixa Àustria, 1887 - Funchal, 1921), arxiduc d'Àustria, emperador d'Àustria i rei d'Hongria (1916 -1918)

 Carles Lluís d'Àustria, diversos personatges
Rius i Taulet

Francesc de Paula Rius i Taulet (1883-1889): Advocat i polític català, fou alcalde de Barcelona entre 1858 i 1889.
 Monument a Rius i Taulet a Barcelona, obra de l'arquitecte Pere Falqués i l'escultor Manuel Fuxà realitzada el 1888.
 Plaça de Rius i Taulet de Barcelona: Antic nom de l'actual Plaça de la Vila de Gràcia situada al barri barceloní de Gràcia, batejada amb el nom de l'alcalde de Barcelona entre 1858 i 1889.
 Escola Rius i Taulet, escola a Vallcarca i els Penitents
Comarques del Túria-Xúquer del País Valencià

Les Comarques del Túria-Xúquer són una regió valenciana que comprèn les comarques per on transcorren els rius Túria i Xúquer.

Gran part d'aquesta regió es tracta de l'àrea d'influència metropolitana de la Ciutat de València. A vegades, també es considera com a part de la regió de les Comarques Centrals, com així descriuen Joan Soler i Riber, o Manuel Sanchis i Guarner, en les seues respectives descripcions geogràfiques en diverses publicacions.

Els antecedents històrics d'aquesta regió es poden trobar en la Governació de València que, de retruc, es dividia en la Lloctinència de Xàtiva i la Lloctinència de València, divisió que perdurà des del  fins al .

Lingüísticament, la part nord del Xúquer d'aquesta regió parla la subvarietat dialectal del valencià central, i les poblacions al sud d'aquest riu parlen el dialecte meridional. El propi riu Xúquer fa de zona de transició lingüística, de tal manera que, a poblacions com Albalat de la Ribera, Sueca o Cullera, tot i estar al nord, al seu parlar predominen trets de la variant meridional per sobre de la variant central.

Comarques 
Comprèn les següents comarques:

 L'Horta Nord.
 L'Horta Sud.
 La Ribera Alta.
 La Ribera Baixa.
 El Camp de Túria.
 El Camp de Morvedre.

Bibliografia 
 

Regions del País Valencià
Ganimedes

Ganimedes (satèl·lit), satèl·lit natural del planeta Júpiter, el més gran del sistema solar
 Personatges:
Ganimedes d'Enos, governador egipci de Tràcia
 Ganimedes (tutor d'Arsínoe), tutor d'Arsínoe IV, filla de Ptolemeu XII Auletes
 Ganimedes (mitologia), coper dels déus grecs.
Subcontinent

Un subcontinent és una porció àmplia i delimitada d'un continent. No existeix, tanmateix, un consens específic entre els geògrafs sobre el que constitueix un subcontinent, i sovint pot ser una porció separada de la resta del continent al qual pertany per una serralada o cadena muntanyosa, per trobar-se sobre una altra placa tectònica o per constituir una divisió geopolítica distinta. En català, tradicionalment es distingeixen els següents subcontinents:

 el subcontinent de Nord-amèrica: La secció més septentrional d'Amèrica, des d'Alaska fins a l'istme de Tehuantepec. La major part del subcontinent es troba sobre la placa tectònica homònima. Geofísicament, el límit entre el subcontinent de Nord-amèrica i Centreamèrica, és la serralada Neo-volcànica al centre de Mèxic. Geopolíticament, tanmateix, el límit és la frontera política de Mèxic amb Guatemala i Belize.
 el subcontinent de Centreamèrica: El conjunt d'istmes des de Tehuantepec fins a l'istme de Panamà que uneix els subcontinents nord-americà i sud-americà. La major part de Centreamèrica és situada sobre la placa del Carib, la qual s'estén sobre gran part de les Antilles.
 el subcontinent de Sud-amèrica: La secció meridional d'Amèrica; tot el territori al sud de l'istme de Panamà. El territori sud-americà es troba sobre la placa tectònica homònima.
 el subcontinent indostànic: la península de l'Àsia al sud de la serralada dels Himàlaia; també està situada sobre la placa homònima.

Considerant els criteris de plaques tectòniques, la península Aràbiga també podria ser considerada un subcontinent, encara que en no haver-hi una frontera geogràfica específica ni cap varietat climàtica, generalment no es considera com a tal.

D'altra banda, Europa, sovint es considera un subcontinent d'Euràsia, les característiques definitòries del qual serien més aviat sociopolítiques i culturals, ja que Europa i Àsia es troben ambdós sobre la mateixa placa tectònica.

I, finalment, algunes grans illes, per les seves dimensions i sovint també perquè es corresponen amb plaques tectòniques diferents, tenen totes les característiques d'un subcontinent. Serien els casos de Madagascar, Groenlàndia i, òbviament, Austràlia, tot i que, en aquest cas, es tracta de la porció principal del continent insular Oceania.

Geografia regional
Comarques de Mallorca

La divisió comarcal de l'illa de Mallorca, que no té rang oficial, proposada per Ferran Dídac Lluch i Dubon, està formada per 6 comarques: Palma, Serra de Tramuntana, Raiguer, Pla de Mallorca, Migjorn i Llevant.

La primera comarcalització de Mallorca, encara aproximativa i dividida en cinc unitats, fou avançada per Vicenç M. Rosselló i Verger el 1964, i modificada per Bartomeu Barceló i Pons el 1968, amb set comarques.

Comarques 
La següent és una llista de les sis comarques amb els municipis que les conformen i un mapa de la zona que ocupen de l'illa.

Referències
Castell de Cocentaina

El Castell de Cocentaina és un antic baluard en forma de cub del , d'art gòtic militar. Ubicat a la serra de Mariola, a una altitud de 752 m. Al terme municipal de Cocentaina, al Comtat.

Va ser construït sobre les restes d'altres construccions defensives anteriors musulmanes dels segles X-XI, segons els documents islàmics que el mencionen. Va ser el primer objectiu militar durant les sublevacions musulmanes de mitjans del s. XIII (veure Al-Azraq). En la revolta de 1303 va ser incendiat i destruït.

Conserva restes de les seues muralles, però destaca la sòlida torrassa major, de planta quadrada i estil gòtic, amb fàbrica de carreus i finestres amb llinda. Al seu interior hi ha dos pisos, comunicats per un aljub.

Ha estat completament restaurat recentment. A seu interior es conserva una mostra de troballes arqueològiques de la zona del Castell. S'hi pot arribar amb cotxe fins als últims 200 metres, que es poden recórrer a peu per una senda empedrada.

El castell, és considerat un dels símbols més representatius de Cocentaina.

Referències 

Edificis de Cocentaina
Cocentaina
Cocentaina
Monuments d'interés cultural del Comtat
Patrimoni monumental de Cocentaina
Castell de Penella

El castell de Penella, o castell de les Penelles, és una construcció que data de finals del , i era senyor de Penella i Formigà, Ponç Guillem de Villafranca. Ubicat al terme municipal de Cocentaina, al Comtat.

Encara que es troba en ruïnes, mostra una magnífica vista de la seua torre major, de 15 metres d'alçada i adossada a la muralla. La seua planta és quadrada, amb fàbrica de maçoneria i tapial. S'observen també diversos trams del recinte emmurallat de la fortalesa, així com les restes d'altres torres i elements auxiliars. Prop del castell, s'han trobat vestigis de la mateixa època en què va ser construït el castell.

El castell, encara que sempre ha estat vinculat al terme municipal de Cocentaina, se situa a pocs metres de la veïna població de Benilloba. Recentment, l'ajuntament de Cocentaina n'ha tret a concurs la restauració.

Enllaços externs 

 Fitxa a la biblioteca de Patrimoni .
 Informació sobre el castell .

Edificis de Cocentaina
Penella, Castell de
Monuments d'interés cultural del Comtat
Patrimoni monumental de Cocentaina
Alcosser

Alcosser és una població del País Valencià a la comarca del Comtat.

Geografia 
Està situat a la Baronia de Planes, prop de l'embassament de Beniarrés, entre el riu Serpis i la Serra del Benicadell, a la part central del Comtat de Cocentaina.

Es pot gaudir de bones excursions fins al pantà de Beniarrés o fins a l'escarpat Calvari, des d'on es pot obtindre una magnífica panoràmica de la vall i del curs del riu Serpis. A la població es troba també un aeròdrom i un centre d'aeromodelisme. El seu terme té 4,7 km.

Localitats limítrofes 
Limita amb els termes municipals de Benimarfull, Cocentaina, Gaianes, Muro i Planes.

Història 
D'origen musulmà (Alcosser ve de la veu àrab "Al-Quasayr" que significa "xicoteta fortalesa". Va ser conquerida a mitjans del  per Jaume I. Constituïa un important lloc de moriscos, amb 60 cases segons el Cens de Caracena, uns 270 habitants (alcosserins), l'any 1609, prèviament a la seua expulsió. Els titulars de la baronia de Planes i el comtat de Cocentaina protagonitzen diversos conflictes per la vinculació de la seua jurisdicció, que es resolgueren mitjançant la concòrdia del 1677 a favor del comte de Cocentaina, qui mai no havia deixat de percebre les rendes d'Alcosser. Allò va motivar que la vila no disposara d'una carta específica de població, i es regira per la de Muro. La seua església va pertànyer a la de Cocentaina i, posteriorment, el 1535 a la de Gaianes, de la qual es va independitzar més tard.

Demografia i economia 
La població, amb una economia basada en l'agricultura ha anat disminuint demogràficament durant la primera meitat del s. XX, arribant el 2002 a un total de 154 habitants.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 5 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 4 regidors de Gent per Alcosser-Compromís (Compromís) i 1 del Partit Popular (PP).

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcaldessa d'Alcosser és Lucía Capablanca Francés de Gent per Alcosser-Compromís (Compromís).

Monuments i llocs d'interès 

 Església de sant Josep
 Castell, actualment en estat ruïnós.
 Calvari
 La font, font on s'ubica el llavador del poble.
 La pèrgola

Festes 
Les Festes Patronals estan dedicades a Sant Gil, el Crist de la Pietat i els Sants de la Pedra : Abdó i Senent del 28 al 31 d'agost. Les festes comencen el dia 28 amb un ball de disfresses i cada dia se celebra en honor d'un dels sants.

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis del Comtat
Alcoleja

Alcoleja, o també Alcoleja d'Aitana, és una població del País Valencià a la comarca del Comtat.

Geografia 
Poble típicament de muntanya, es troba molt a prop de l'accident geogràfic més elevat de les comarques del sud: la serra d'Aitana. De fet moltes excursions que recorren esta serra partixen d'esta localitat: a banda d'Aitana, es pot anar fins a la Font de la Forata, els cims del Partagat i el port de Tagarina. El seu terme municipal és agrest i s'hi sol practicar la caça i la recol·lecció de bolets a l'hivern. Hi ha el port de Tudons a 1.200 m. d'altitud. El seu terme té 14,6 km².

Història 

En els seus orígens fou un poblat morisc, el qual estava integrat per deu famílies el 1563. La parròquia es trobava adscrita a la de Penàguila fins que, el 1535, es va separar just amb Benasau, Benigama, Beniata i Ares del Bosc per a formar la nova parròquia d'Ares. Va ser el 1574 quan es va constituir en parròquia independent.

La vila encara conserva el palau dels marquesos de Malferit, que van ser senyors d'Alcoleja, amb una magnífica torre cilíndrica amb sostre cònic, de teula mora i escut d'armes nobiliari adossat a la mateixa torre.

Economia 
La població dedicada exclusivament a l'explotació agrícola ha vist minvar el nombre d'habitants (alcoletjans) des del 1900, abastant els majors índexs d'emigració cap a Alcoi i els nuclis industrials més propers, en la dècada dels 60.

Festes 
Les Festes Majors se celebren la darrera setmana d'agost festejant a Sant Vicent Ferrer i a la Verge dels Desemparats; el moment més important és el Càntic de l'Aurora. Altres festes són les que celebren "Els Fadrins" la segona setmana de maig i que consistixen a anar en romeria fins a la pedania de Beniafé el diumenge.

Demografia 
Alcoleja té 194 habitants (INE 2016).

La població porta presentant un patró de despoblació continu des dels últims 150 anys.

Política i govern

Alcaldia 
Des de 2007 l'alcalde d'Alcoleja és Francisco Miguel Fenollar Iváñez del Partit Socialista del País Valencià (PSPV).

Eleccions municipals de 2015 

|}

Llocs d'interès 
Dins del poble hi ha un nucli medieval format per les restes del Palau del Marqués de Malferit, des d'on hi ha una panoràmica privilegiada al pic d'Aitana.

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 Blog d'alcoleja 

Municipis del Comtat
Almudaina

Almudaina és una població del País Valencià a la comarca del Comtat. El seu topònim, igual que el poble, és d'origen àrab i significa "petita ciutat".

Geografia 
S'enclava en els vessants de la serra d'Almudaina, en la vall de Travadell, amb un relleu molt suau i amb l'alt de la Caseta de la Neu com a fita màxima.

El seu monument més important és la Torre Almudaina, de planta quadrada. Rehabilitada des del 2010 i visitada per tots els passen per allí. Degué fer funcions de guaita i defensa. Està declarada BIC. El seu terme té 8,8 km².

Història 

Lloc de moriscos, formava part de la parròquia i baronia de Planes. El 1534 fou incorporada a la rectoria de Catamarruc fins que l'any 1574, amb una població de 140 moriscos, es va erigir en parròquia independent juntament amb l'annex de Benialfaquí, encara que la separació no tingué caràcter efectiu fins a l'any 1619, deu anys més tard de ser despoblada per l'expulsió dels moriscos.

Demografia 
El nombre d'habitants ha sofert des del 1860 una gradual disminució, arribant a perdre un 50% durant el . En 2002 hi havia 113 veïns (almudainers).

Política i govern

Alcaldia 
Des de les primeres eleccions democràtiques, en 1979, l'alcalde d'Almudaina sempre ha sigut José Luis Seguí Andrés, primerament per la Unió de Centre Democràtic (UCD), després per Alianza Popular (AP), i des de 1991 pel Partit Popular (PP).

Eleccions municipals de 2015

Llocs d'interès 

 Torre d'Almudaina, torre de guaita de l'època almohade (segles XII-XII)
 Ermita del Crist del Socors
 Església de Sant Bartomeu Apòstol

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis del Comtat
Balones

Balones és una població del País Valencià situada a la comarca del Comtat.

Geografia 
Ubicat en la vall de Seta, en el vessant meridional de la serra d'Almudaina, font als Frares de la Serrella. Hi ha les coves de sant Francesc, el Tossal de la Creu o Llometa (900 m) i el jaciment ibèric de Pitxòcol com a paratges més pintorescos.

El seu terme abasta els 11,2 km².

Història 
S'han trobat importants restes ibèriques a la partida de Pixòcol, entre elles la Bitxa de Balones. Antiga població musulmana. Després de ser conquerida per Jaume I a mitjan , seguí sent un lloc de moriscos. L'any 1602 estava constituïda per 49 famílies. Balones s'integrà en el marquesat de Guadalest i, durant el , pertanyé a la parròquia de la vall de Seta.

Demografia i economia 
La població, que l'any 1900 n'era de 318 habitants (baloners) ha minvat un 30% a causa de l'emigració de llurs habitants a França, durant la primera meitat de segle, i als nuclis industrials més propers com ara Alcoi, des de la dècada dels 50. L'any 2002 el nombre d'habitants es xifra en 180. La seua economia es basa en l'agricultura de secà, olivera i ametla.

Política i govern

Alcaldia 
Des de 2015 l'alcalde de Balones és Juan Tomás Bou Pérez del Partit Socialista del País Valencià (PSPV).

Eleccions municipals de 2015

Edificis d'interés 

La població es conserva amb l'encant dels petits pobles amb les seues cases blanques i restes de les muralles àrabs. El seu patrimoni es concreta en:
 L'església barroca de sant Francesc d'Assís. Segles XVIII – .
 El castell de Seta. Petit castell de guaita del qual romanen nombrosos elements malgrat trobar-se en ruïna absoluta.

Gastronomia 
De la seua gastronomia, la coca amb pebrera i tomata.

Personatges il·lustres 
 Joaquim Martí Gadea, filòleg.

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
Benasau

Benasau és una població del País Valencià a la comarca del Comtat.

Història 
Població d'origen musulmà. Fou ocupada a mitjans del  per Jaume I. Lloc de moriscos que amb la sublevació d'Al-Azraq i la subsegüent expulsió, gairebé es va despoblar. L'any 1609 tenia uns 145 habitants (benasauers). A partir del 1535 entrà a formar part de la rectoria d'Alcoleja, de la qual es va separar posteriorment.

Demografia i economia 
La població, amb 728 habitants el 1860, ha minvat fins als 178 del 2011, i s'observa emigració vers els nuclis industrials més propers com Alcoi i Cocentaina.

Geografia 
Ubicat en un terreny molt esquerp, compta amb paratges com Ares del Bosc, despoblat morisc o el naixement del riu Frainós. Altres excursions són les que, per la serra Serrella, ens acosten fins a la Coveta de les Tres Creus o a la Fonteta Picó. El seu terme té 9,0 km².

Edificis d'interés 
El seu patrimoni es concreta en:
 Església de Sant Pere. Del , restaurada recentment.
 La torre del Palau dels Barons de Finestrat. És l'única construcció que roman del que hagué de ser un palau fortificat.
 Ermita de santa Maria dels Àngels d'Ares. S. XVII – XVIII.

Gastronomia 
El seu plat típic és la pericana.

Política i govern

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Benasau és Raúl Dalmau Aliaga del Partit Popular (PP).

Eleccions municipals de 2015

Notes

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis del Comtat
Estiu

L'estiu és una de les quatre estacions de les zones temperades. Astronòmicament, comença amb el solstici d'estiu (al voltant del 21 de juny a l'hemisferi nord i el 21 de desembre a l'hemisferi sud), i acaba amb l'equinocci de tardor (al voltant del 21 de setembre a l'hemisferi nord i el 21 de març a l'hemisferi sud). No obstant això, de vegades és considerat com els mesos sencers de juny, juliol i agost a l'hemisferi nord i desembre, gener i febrer a l'hemisferi sud.

Dins l'estiu es parla sovint de la "canícula", que és un període de quatre a sis setmanes, que comprèn part del mes de juliol i gairebé tot l'agost, i durant el qual sol fer molta calor.

Característiques 

Hi ha un augment fort de la temperatura, a causa de la inclinació de l'eix de rotació de la Terra respecte al pla de l'eclíptica, que fa que a les zones on és estiu els raigs del Sol incideixin més perpendiculars i durant més temps al llarg del dia, ja que també augmenta la durada del dia respecte a la nit. Paradoxalment a l'hemisferi nord la distància respecte al Sol és major durant els mesos d'estiu que a l'hivern.

A les regions temperades de la Terra acostuma a ser una època de l'any amb poques precipitacions, o de molt curta durada. El risc de sequera augmenta en molts indrets.

A la natura, es produeix la fructificació de la majoria de plantes, per això és important per a l'agricultura.

Simbolisme 
En molts països es produeix el període de vacances, tant pel que fa a l'escola com a la majoria de feines. Per això s'associa a una època de diversió i de relaxament, oposat a la rutina de la resta de l'any. Nombrosos llibres s'ocupen de l'estació com un temps de descobertes, de canvi. En la teoria dels quatre humors, li correspon la bilis.

Vegeu també 
 Estiueig

Referències 

Estacions de l'any
Primavera

La primavera és una de les quatre estacions de les zones temperades. També s'anomena primer temps, o primavera d'estiu en contraposició a la primavera d'hivern. Astronòmicament, comença amb l'equinocci de primavera (entre el 20 i el 21 de març en l'hemisferi nord, i entre el 22 i el 23 de setembre en l'hemisferi sud), i acaba amb el solstici d'estiu (al voltant del 21 de juny en l'hemisferi nord i el 21 de desembre en l'hemisferi sud). No obstant això, a vegades és considerada com els mesos sencers de març, abril i maig en l'hemisferi nord i setembre, octubre i novembre en l'hemisferi sud (primavera meteorològica). Se'n diu primaveral o vernal al que fa referència a aquesta època de l'any.

Característiques 
Hi ha un augment progressiu de la temperatura. És el temps del desgel i de les precipitacions moderades, si bé depèn molt del clima de la regió. Poden desencadenar-se fortes tempestes i vents.

És l'estació del renaixement, on broten de nou les plantes caducifòlies. Molts animals comencen a aparellar-se en aquesta època. Per la floració de les plantes, és un temps d'al·lèrgia per a algunes persones. El temps pot ser força canviant.
Però tot i axí neixen moltes flors i plantes.

Ecològic 
El començament de la primavera no sempre està determinat per les dates del calendari fix. La definició fenològic o ecològic de la primavera es relaciona amb indicadors biològics, la florida d'una àmplia gamma d'espècies de plantes, i les activitats dels animals, o l'olor especial de sòl que ha arribat a la temperatura de la microflora que floreixin. Per tant, varia segons el clima i segons el temps específic d'un any en particular. La majoria dels ecòlegs divideixen l'any en sis estacions que no tenen dates fixes. A més de la primavera, el comptar ecològica identifica un prevernal separada abans (hora o pre-primavera) la temporada entre l'hivernal (hivern) i vernal (primavera) estacions. Aquest és un moment en què només les flors més resistents com el safrà en flor, de vegades, mentre que encara hi ha una certa capa de neu a terra.

Simbolisme 
Moltes celebracions coincideixen amb l'arribada de la primavera. La deessa romana Flora la simbolitzava. Per a l'art, és l'estació de l'amor i de l'alegria després de la reclusió de l'hivern. Està associada a la vitalitat, a la joventut, la bellesa i el color verd. En la teoria dels quatre humors, li correspon la sang.

En els antics calendaris marcava l'inici de l'any (d'aquí el prefix prima- que s'ha conservat a la paraula). Per això, també pot voler dir l'edat, quan es diu d'una persona que té 15 primaveres, per exemple.

Estacions de l'any
Tardor

La tardor, primavera d'hivern, autumne, rerevera o autunjo (en alguerès) és una de les quatre estacions de l'any, de les zones temperades. Astronòmicament, comença amb l'equinocci de tardor (entre el 22 i el 23 de setembre en l'hemisferi nord i el 20 i el 21 de març en l'hemisferi sud), i acaba amb el solstici d'hivern (al voltant del 21 de desembre en l'hemisferi nord i el 21 de juny en l'hemisferi sud). No obstant això, a vegades és considerat com els mesos sencers de setembre, octubre i novembre en l'hemisferi nord i març, abril i maig en l'hemisferi sud.

És una època de precipitacions, en algunes parts del món, i de descens progressiu de la temperatura. Els dies s'escurcen progressivament i les nits s'allarguen. Les plantes caducifòlies perden la clorofil·la i les fulles esdevenen groguenques o vermelloses com a pas previ a la seva caiguda. Molts fruits estan en el seu punt òptim.

Pels colors de la natura, és un període molt evocador en l'art. Està associat a l'edat madura. És el començament de la rutina en la majoria de països, fins al punt que en psicologia es parla de "síndrome post-vacacional". Per això antigament s'anomenava l'estació de la malenconia i en la teoria dels quatre humors, li correspon la bilis negra.

Etimologia 
El mot tardor prové del llatí tardatio (acció de tardar) que va donar tardaó i va esdevenir tardor per influx del sufix -or. Quan es va publicar el Diccionari català-valencià-balear (1930-1962) els seus autors, Antoni Maria Alcover i Francesc de Borja Moll, van constatar que la utilització del mot es restringia a unes poques localitats a banda i banda dels Pirineus mentre que la utilització literària era generalitzada en el domini lingüístic. La utilització del mot tardor s'ha generalitzat a la parla comuna força recentment, abans la denominació habitual era primavera d'hivern o primavera de s’hivern.

El mot autumne prové del llatí autumnus, tardor, i rerevera és un mot empordanès de formació paral·lela a primavera.

Referències 

Estacions de l'any
Hivern

L'hivern (del llatí hibernus) és una de les quatre estacions de les zones temperades. Astronòmicament, comença amb el solstici d'hivern (al voltant del 21 de desembre a l'hemisferi nord i el 21 de juny a l'hemisferi sud), i acaba amb l'equinocci de primavera (al voltant del 21 de març a l'hemisferi nord i el 21 de setembre a l'hemisferi sud). No obstant això, de vegades és considerat com els mesos sencers de desembre, gener i febrer a l'hemisferi nord i juny, juliol i agost a l'hemisferi sud.

Meteorologia 

Algunes autoritats intenten definir hivern astronòmic, sovint compensant els que es basen únicament en la posició de la Terra a la seva òrbita al voltant del sol. El començament d'un hivern astronòmic es manté constant a cada hemisferi a pesar de les condicions climàtiques, però varia amb les cultures.

La inclinació dels raigs solars tenen molt a veure amb el canvi de clima.

L'hivern astronòmic és el mètode de mesurament de la temporada d'hivern dels meteoròlegs sobre la base dels "patrons perceptibles de l'oratge" per propòsits de registre, de manera que el començament de l'hivern meteorològic pot canviar depenent de la distància del nord d'on es viu. L'hivern és sovint definit pels meteoròlegs de ser els tres mesos del calendari amb les mitjanes de temperatures més baixes. Açò correspon als mesos de desembre, gener i febrer a l'hemisferi nord, i els mesos de juny, juliol i agost a l'hemisferi sud.

Característiques 
Es caracteritza per un descens de la temperatura, més acusat quan més a prop dels pols o a més altitud. A alguns climes, com el mediterrani, acostuma a ser una època de més precipitacions, tot i que a zones de clima oceànic o continental sovint plou més a l'estiu.

La natura s'adapta a l'estació. Els vegetals de fulla caduca perden les fulles per a evitar que les malmetin les gelades, i algunes plantes fins i tot perden tota la part aèria (hemicriptòfits i geòfits). Els animals s'han d'adaptar no només al fred sinó també a la menor disponibilitat de menjar. Per això, molts ocells i també animals d'altres espècies migren cap a llocs més càlids, i d'altres hibernen. Molts mamífers tenen més pèl i algunes aus tenen més plomissol. Alguns ocells, que a l'estiu són més o menys solitaris, a l'hivern els trobem agrupats en estols buscant menjar, com passa amb els tudons, els tords o els pinsans. Als boscos europeus són destacables els grans grups de mallerengues.

Simbolisme 
A l'art acostuma a relacionar-se amb un temps més pausat, d'espera. A la teoria dels quatre humors, li correspon la flema. El fred i la neu s'associen a l'aïllament personal. L'única excepció és el període de Nadal a l'hemisferi nord.

Hi ha diverses explicacions mítiques per a l'hivern. Destaca la història de la mitologia grega associada a la deessa Persèfone, qui va ser raptada per Hades i després de la intervenció dels déus s'acordà que romandria mig any sota terra i mig any al món. Els mesos on s'està amb Hades són els del fred. Igualment, la batalla per la donzella Creiddylad simbolitza la lluita entre estacions.

Vegeu també 
 Esports d'hivern

Referències 

Estacions de l'any
Benilloba

Benilloba és un municipi del País Valencià a la comarca del Comtat.

Història 
Antiga alqueria musulmana. L'any 1317 pertanyia a Bernat de Cruïlles. El 1357 les tropes castellanes de l'infant Ferran atacaren la població, i foren rebutjades pels seus habitants. Comptava amb 330 famílies de moriscos, uns 1.485 habitants aproximadament, prèviament a la seua expulsió l'any 1609. Als inicis del  fou possessió dels comtes d'Aranda, els quals atorgaren la segona carta pobla l'any 1611. El senyoriu de Benilloba entrà en la casa dels comtes de Revillagigedo el 1757, qui no el desvincularen, malgrat les disposicions desvinculadores, fins a l'any 1955, any en què cediren, veneren i transferiren els drets senyorials subsistents a un particular. Continua vigent, com a cas excepcional en el País Valencià, el senyoriu de Benilloba.

Demografia i economia 
En 2002 hi havia 893 benillobers. Gràcies a la indústria tèxtil l'economia de Benilloba és de les més pròsperes de la comarca.

Geografia 
Al seu terme, de 9,5 km², es troba l'Aitana que amb els seus 1.558 m. és la major altura de la Província d'Alacant. També són interessants els paratges del Salt, La Creueta, els Tolls del riu Frainós, on apareixen restes d'un aqüeducte musulmà i de dos antics molins fariners.

Edificis d'interés 
Entre el seu patrimoni cal destacar:
 Església de la Nativitat.
 Casa Fortalesa. Fou palau dels comtes de Revillagigedos el XIX conservava una torre; avui només romanen la porta principal i vestigis de tipus islàmic.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 3 regidors d'Independents per Benilloba (IPB), 2 del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i 2 del Partit Popular (PP).

Alcaldia 
Des de 2015 l'alcalde de Benilloba és Saül Jordà Ferrer, del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE). Obtingué l'alcaldia en el suport del Partit Popular (PP).

Notes

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis del Comtat
Benillup

Benillup és un municipi del País Valencià situada a la comarca del Comtat.

Geografia 
Té un terme de 3,4 km² i es troba al centre de la vall de Travadell, al peu de la serra d'Almudaina, sota la Penya Redona, voltat pels barrancs de Caraita, de l'estret i del Sofre, que són afluents del riu Serpis. Hi ha bones ocasions per fer excursions i senderisme com ara: la Font Vella, la serra del Molló, el Tossal, el barranc de l'estret, des de la Font Vella fins al barranc del Sofre, i la volta al barranc de Caraita.

Història 
La seua toponímia correspon a l'àrab Bani (Fills) i al nom propi masculí d'origen llatí Lupus (Llop).

Població d'origen musulmà. Conquistada pels cristians a mitjans del , va seguir sent lloc de moriscos amb un total de 37 famílies, uns 150 habitants (benillupers), el 1609. Des de l'any 1574 l'església parroquial estigué annexa a la de Benimarfull. Va pertànyer a la família Fenollar, senyors del poble al  que històricament s'ha conegut amb el nom de Benillup de Fenollar i posteriorment el senyoriu fou possessió del comte de Ròtova.

Demografia i economia 
La població, integrada per 207 habitants l'any 1900, descendí el  degut a l'emigració, constituint un total de 93 habitants l'any 2002. La seua economia es basa sobretot en l'agrícola. Els conreus majoritaris són les oliveres, per a fer oli d'oliva, ametllers i cirerers.

Edificis d'interès 
El nucli urbà és petit i molt ben conservat. L'única referència monumental que hi ha és l'església de la Mare de Déu del Rosari, edificada el .

Gastronomia 
Les especialitats gastronòmiques autòctones es basen en el dolç: sopà, figues fregides i sequillos.

Política i govern

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Benillup és Javier Navarro Adrián del Partit Popular (PP).

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
 Pàgina d'informació general sobre Benillup, amb un important àlbum de fotos sobre el poble.

Municipis del Comtat
Benimassot

Benimassot és una població de la comarca del Comtat, al País Valencià.

Història 

Les restes d'activitat humana més antigues són les pintures rupestres de "les Covetes Roges".

En 1986 es van trobar dues escultures iberes en el material de construcció d'un habitatge. Les figures són el Bou i la Dama de Benimassot, i formarien part del conjunt de restes trobades a la Vall de Seta, probablement d'origen funerari, i que suggerixen l'existència d'un assentament pròsper.

El 1602 Benimassot estava constituïda per 18 famílies de moriscos. Va sofrir contínues cessions de propietat: va pertànyer a l'almirall Roger de Llúria, i més tard al comte de Terranova; posteriorment va passar a la Corona, regida aleshores per Pere III el Cerimoniós, qui la va donar al seu fill Martí l'Humà i, per heretat, va passar a ser propietari el seu net bord, Frederic de Luna; posteriorment va ser recuperada per a la Corona per Alfons el Magnànim. També va pertànyer als Cardona, marquesos de Guadalest, i va ser senyoria d'Ariza.

Quant a Patrimoni, cal destacar l'església de la Puríssima Concepció, del .

Demografia i economia 
La població, de 780 habitants (benimassoters) el 1900, ha anat minvant a poc a poc fins a abastar, el 2002, els 142. L'economia és exclusivament agrícola i darrerament està tractant d'obrir-se camí al context del turisme rural.

Geografia 

Situat a la vall de Seta, és conegut com "la balconada de la Serrella", per la seua privilegiada situació paisatgística. En el terme, de 9,5 km², és habitual la pràctica de senderisme, amb excursions a les formacions rocoses com el Tossal Blanc, el penyal de Cantacuc, les covetes Roges (art rupestre). El centre urbà, al qual s'accedix a través d'un túnel, manté una estructura de carrers escarpats i costeruts amb les balconades plenes de tests florits. També destaca la pujada al Calvari i la Font de la Penya.

Està situat a la falda meridional de la Serra d'Almudaina. La millor forma d'accés és seguint la carretera des de Cocentaina i Gorga fins a Castell de Castells.

El seu terme municipal limita amb els de Balones, Quatretondeta, Tollos, Fageca i Planes, a la comarca del Comtat, i la Vall d'Alcalà, a la Marina Alta.

Festes i gastronomia 
De la seua gastronomia citarem: el putxero amb pilotes de dacsa, l'arròs al forn i les coquetes fregides.

La nit de Sant Joan es fan fogueres de camamirla i la gent del poble les bota per demunt com a ritual.

La Nit de Nadal els xiquets recorren el poble amb torxes d'espígol coneguda com a "Xameles".

Política i govern

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Benimassot és Ismael Molinés García del Partit Popular (PP).

Eleccions municipals de 2015

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis del Comtat
Famorca

Famorca és un municipi del País Valencià a la comarca del Comtat.

Història 
Formà part de la baronia de Guadalest que se li va concedir a Hug de Cardona. Passà, per herència materna, al seu besnet, Sanç de Cardona, almirall d'Aragó, que obtingué el títol del marqués de Guadalest el 1542. Posteriorment passà als Palafox, marquesos d'Ariza, i als Arteaga, ducs de l'Infantat. Lloc de moriscos, comptava amb 26 focs el 1602, pertanyé a la fillola de Guadalest. El lloc era famós en el seu moment per les expedicions en mules carregades de neu que sortien de la serra cap a la costa.

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Famorca és Vicente Antonio Ruiz Rodríguez del Partit Popular (PP).

Demografia i economia 
Sanchis i Guarner, a mitjans de la dècada dels 60 parla de 186 famorquins. El cens de 2003 en compta 71, i el del 2022 amb 48 habitants.

L'economia local es basa en l'oli, l'ametla i la cirera.

Geografia 

El terme, de 9,6 km², s'ubica en la vall de Seta, entre la serra de la Serrella i la d'Alfaro i els seus paratges més cridaners són els corrals de la Cova, la font de l'Anouer o les pintures rupestres del Morro de l'Asdarbalet. També es pot ascendir a la Mallà del Llop en la Serrella.

Edificis i llocs d'interés 
A Famorca destaca un vell pontet que dona accés al poble, així com l'església barroca de sant Gaietà, del , reconstruïda en 1912, que conserva en la seua façana un rellotgeantic i original.

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis del Comtat
Gaianes

Gaianes és un municipi del País Valencià que pertany a la comarca del Comtat i a la província d'Alacant.

Història 
Es tracta d'una població d'origen musulmà, conquistada per Jaume I al voltant de 1244. Posteriorment fou propietat de Ximén Roís de Corella, comte de Cocentaina. En 1535, l'església aconseguí la independència de la de Cocentaina i s'erigí en parròquia. En Gastó, successor de Ximén Roís de Corella, atorgà carta pobla al municipi en 1611. Després de l'expulsió dels 279 moriscs que hi vivien el poble va quedar desert. Des de 1893 a 1969 hi tingué parada el tren Alcoi-Gandia, el popular xitxarra.

Geografia 

Gaianes és a la comarca de la vall de Perputxent. El terme, ubicat a les faldes de la serra del Benicadell i solcat pel Serpis, abasta 9,6 km² i, entre els seus encants, figura ser el millor punt de partida per a l'ascensió al mític cim on es pot contemplar, a més a més d'impressionants vistes, una antiga nevera.

Demografia i economia 
Segons les dades de 2007 la població és de 376 habitants, seguint una tendència alcista durant els últims anys. Del total, només 2 habitants eren nascuts fora de l'estat. La riquesa de Gaianes s'ha basat tradicionalment en l'agricultura de secà. Actualment, la principal font d'ingressos de la població prové de diverses indústries del sector tèxtil i paperer, tradicionals al País Valencià, localitzades recentment al municipi.

Política i govern

Composició de la Corporació Municipal 
El Ple de l'Ajuntament està format per 7 regidors. En les eleccions municipals de 26 de maig de 2019 foren elegits 4 regidors de Compromís per Gaianes (Compromís), 2 del Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i 1 del Partit Popular (PP).

Alcaldia 
Des de 2011 l'alcalde de Gaianes és Agustín Martínez Torregrosa de Compromís per Gaianes (Compromís).

Edificis i llocs d'interès 

Del seu patrimoni:
 Església de Sant Jaume apòstol. Aixecada en el  sobre l'antiga mesquita musulmana.
 Ajuntament. Instal·lat en una antiga casa pairal.
 El castell de Gaianes. Petita fortalesa encarregada de la vigilància del riu. Actualment es troba en ruïnes; només podem observar-hi la torre principal i alguns trossos de la muralla.
 Ermita de Sant Francesc de Paula.
 El castell del Benicadell.
 L'albufera de Gaianes.

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .
Quatretondeta

Quatretondeta és un municipi del País Valencià a la comarca del Comtat. Antigament denominada Quatredondeta de la Serrella, té 137 habitants (INE 2008)

Geografia 

Quatretondeta, situada a la vall de Seta, disposa d'una orografia molt abrupta, amb nombrosos barrancs i alts cims, les cotes topogràfiques van des dels 700 m. fins als 1400.

Al seu terme de 16,7 km² es troben els cims de Penya l'Hedra (1.384 m) i Serrella (1.358 m).

Història 
Població que, l'any 1602, estava integrada per 40 famílies de moriscos. Regentaren el senyoriu la família dels Cardona, marquesos de Guadalest, i els Palafox, marquesos d'Ariza. També pertanyé a l'almirall Roger de Llúria. La seua església, annexa a la de Balones, assolí la seua independència el 1786. A principis de segle XX el nombre d'habitants (quatretondans) era de 440, xifra que romangué estacionària fins al 1950. Durant la dècada dels 60-70 arribà a perdre un 30 per cent d'habitants; pèrdua motivada per la mancança de recursos econòmics, la qual cosa va produir l'emigració de la població. El 2002 tenia 169 habitants.

Alcaldia 
Des de 2019 l'alcalde de Quatretondeta és José Reig Cardós de Compromís per Quatretondeta (Compromís).

Llocs d'interés 

 Església de Santa Anna

Personatges il·lustres 
 Matilde Pérez Mollá: primera dona de l'Estat espanyol que ostentà una alcaldia, càrrec al qual accedí el 27 d'octubre de 1924.
 Rafael Pérez i Pérez: prolífic novel·liste oriünd de Quatretondeta, autor d'obres de gènere rosa.

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.

 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis del Comtat
Tollos

Tollos és un municipi del País Valencià a la comarca del Comtat.

Història 
D'origen àrab, fou donada per Jaume I a diversos cavallers el 1248. Al segon volum del Llibre del Repartiment, assentament 1.051 podem trobar el següent repartiment a Tollos:

La seua parròquia va estar annexa a la de Benimassot des del , i la seua església està sota l'advocació de sant Antoni de Pàdua.

Economia 
Tradicional importància de l'olivera i del bestiar oví i cabriu en la seua economia.

Geografia 
El seu terme, situat en la vall de Seta, abasta una superfície de 14,6 km².

Demografia 
La seua població era a finals del XVIII (1794) de 180 habitants. Abasta el seu màxim de població el 1845 amb 253 habitants (tollers), però a partir del 1950 comença un important retrocés, i en 2002 només en té 42.

Alcaldia 
Des de 2011 l'alcalde de Tollos és Félix Frau Seguí del Partit Popular (PP).

Llocs d'interés 
 Església de Sant Antoni de Pàdua

Referències

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca, de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
 Institut Valencià d'Estadística .
 Portal de la Direcció General d'Administració Local de la Generalitat .

Municipis del Comtat
Oratge

Meteorologia: Un oratge és un vent suau, generalment agradable. Vegeu vent.
 Meteorologia: L'oratge, per extensió i per a diferenciar-se del temps físic (pas del temps), és un nom alternatiu per al temps atmosfèric.

 Oratge (pokémon), espècie de pokémon, de la que en forma part Castform.
Riera de les Arenes

La riera de les Arenes discorre pel Vallès Occidental al llarg d'uns 15 km i té una conca de 30 km². Neix al vessant sud del coll d'Estenalles (870,4 m), més avall del Montcau, a la serra de Sant Llorenç del Munt, al terme municipal de Mura. Passa per Matadepera (on rep, per la dreta, el torrent de la Font de la Riba, a l'altura de la urbanització de les Pedritxes), Terrassa i les Fonts. Aquí conflueix, també per la dreta, amb la riera del Palau i llavors passa a formar la riera de Rubí, la qual va a parar al Llobregat.

Riuades 
El 25 de setembre de 1962 la crescuda de les aigües de la riera a causa d'unes pluges molt intenses va provocar efectes catastròfics en l'anomenada Gran Riuada (o aiguats del Vallès), al seu pas pels barris terrassencs de Sant Llorenç, Ègara, les Arenes, Ca n'Anglada, Can Palet i les Fonts, on hi havia construccions al llit mateix de la riera. Es calcula que va arribar a dur 700 metres cúbics per segon, mentre que el cabal normal durant la major part de l'any és inapreciable, ja que moltes vegades baixa seca. De resultes de la riuada van morir més de 900 persones a tot el Vallès, més de 300 a Terrassa, i els danys materials van ser molt grans.

També s'hi han produït crescudes importants als anys 1971, 1994,1996 i 2023, però s'han estalviat els danys materials i humans per la canalització del llit de la riera.

Referències 

Arenes
Arenes
Rius de Terrassa
Geografia de Mura
Geografia de Matadepera
Rius del Bages
Arenes
Constel·lació de l'Au del Paradís

L'Au del Paradís (Apus) és una constel·lació de l'hemisferi sud. És una constel·lació petita en una zona del cel d'uns 60 º d'amplitud, i forma un angle sòlid de 206,327 graus quadrats, situada al sud de la Via Làctia, i de l'equador celeste, circumpolar, visible des de l'hemisferi sud i des de l'hemisferi nord. Ocupa el lloc 67è per extensió entre les 88 constel·lacions modernes. El seu nom li va ser donat per Pieter Dirksz Keyser i Fredick de Houtman entre els anys 1595 i 1597, i també va ser anomenada així per Johann Bayer, a Uranometria. Afronta al sud amb Octans, al nord amb Circinus, Triangulum Australe, i Ara; a l'oest amb Musca, i Chamaeleon; a l'est amb Pavo. Entre d'altres hi ha el cúmul globular NGC 6101, de magnitud 9,3.

L'estel α Aps és de magnitud aparent 3,83, es troba a uns 411 anys llum de distància, i és del tipus espectral K2. β Aps és de la magnitud 3,89, i del tipus espectral G8. δ Aps, del tipus espectral M5 i de magnitud 4,68, és un estel doble.

Taula resum 
Els valors numèrics provenen de les dades mesurades pel satèl·lit Hipparcos:

Mitologia 
Apus es refereix a l'au de paradís que es va conèixer com a Au de l'Índia. Altres indiquen que prové del grec apous que significa "sense peus", fent referència al mite grec sobre ocells que semblaven no tenir potes durant el vol.

Referències

Vegeu també 
 HD 131664

Enllaços externs 

 Plana de la Red de Astronomía de Colombia, en castellà