alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Trucafort

Trucafort, nom de fum de Gabriel Torrent de la Goula, és un personatge propi de la mitologia catalana, caracteritzat com un home alt com una muntanya, amb una barba tan llarga que la trepitja en caminar.

Comú en les històries per a la mainada a Castellar de n'Hug, segons l'obra Folklore de Catalunya de Joan Amades i Gelats, el Trucafort carrega dues pedres, una sobre el cap i una altra deu cops més pesant que descarrega sobre els nens que no fan bondat.

Entre els anys 1970 i 1990 fou un personatge comú dels contes populars catalans, inclòs en l'Educació Primària de Catalunya. Se'l considera un exemple rondallístic dels extrems de l'aparença física en el binomi gran-petit, atès que els gegants com el Trucafort són un dels més comuns d'aquesta mena en la tradició oral mediterrània.

Paradoxalment, la seva faceta de bandoler esdevé un exemple de contrast entre allò que va suposar realment la vida de Torrent de la Goula amb el romanticisme que ha perdurat en la llegenda del personatge mitològic popular, puix que la figura de Trucafort no segueix en cap cas els estàndards de bandoler d'esperit noble o mogut per raons de justícia social.

Referències

Bibliografia 
 
 

Gegants de la mitologia catalana
Bandolerisme
Peix Nicolau

El Peix Nicolau, és un home que, com les sirenes, és mig peix i mig humà. Les diverses llegendes i contes que en parlen arreu de la Mediterrània conten històries diverses sobre encantaments i misteris marins.

Versió mallorquina 

Nicolau era un nin que sempre volia estar en remull a la mar i la seva mare, cansada, un dia li digué: «mal tornassis peix» i la maledicció es va fer realitat de cintura per avall. El dugueren a la mar on trescà tots els racons, cosa que li va permetre crear les cartes de navegar. Però mai havia trescat el Saluet entre Santa Margalida i Artà i, tot i que l'advertiren del perill, hi va voler anar i hi va morir ofegat. La rondalla acaba advertint del perill d'aquest lloc, on un ésser tan destre amb les qüestions de la mar hi va colar la vida.

La rondalla sembla estar molt escampada, perquè Mossèn Alcover la va recollir a Manacor, Puigpunyent i Pollença.

Altres versions 
Més o menys és el rei de les aigües i de tot el que hi viu. Viu a la terra que banya el mar. Albirar-lo és signe de mal averany. Cal fer per no veure'l i sobretot no pescar-lo mai o no es podrà evitar l'infortuni. Segons la font, es tracta d'un sol individu o d'una espècie sencera.

La llegenda explica que el Peix Nicolau de petit era un nen molt amant de l'aigua que vivia en un poble de la costa i que es passava tot el dia nedant al mar. Cansada la seva mare pels esforços de treure'l fora de l'aigua tal com li costava, un dia el va maleir exclamant que «tant de bo es convertís en un peix». I així va passar tot just ho va haver dit. Al final, cansat per tots els inconvenients que comportava viure a terra amb mig cos de peix —en lloc de caminar havia d'arrossegar-se i com els peixos, per no fer-se malbé havia de ser en remull— va quedar-se a viure a la mar on encara hi és.

Cada març surt del seu cau per saber si hi ha cap novetat de la terra des de l'any passat, fa un passeig i un cop ja ha vist el que volia, se'n torna al seu palau sota les aigües.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 

Éssers de la mitologia catalana
Vella Brígia

La Vella Brígia és una mena d'espantacriatures mitològica coneguda a Vilallonga, Setcases i la vall de Camprodon en general. Viu en una cova del terme municipal de Setcases des d'on es menja vives les criatures que s'hi atansen. Tot i tenir un comportament més tirant a ogressa, se la relaciona amb les encantades.

Referències 

Espantacriatures de la mitologia catalana
Encantada (illa)

Encantada és una illa volcànica al golf de Califòrnia o mar de Cortés adscrita administrativament a Mexicali (Baixa Califòrnia, Mèxic). Es considera que l'espècie de llangardaix recentment descrita - Uta encantadae Grismer 1994 - és endèmica d'aquesta illa i dels illots propers.

El 1995 aquesta illa s'inclogué, juntament amb altres 243 illes i illots del golf de Califòrnia, com a reserva de la biosfera per part de la UNESCO, i el 2005 aquest organisme li atorga el títol de patrimoni natural de la humanitat.

Vegeu també 
 Illes i les àrees protegides del golf de Califòrnia
 Geografia física de Mèxic

Referències 

Illes volcàniques
Illes de Mèxic
Baixa Califòrnia
Illes de l'oceà Pacífic
Banya Verda

El Banya Verda és una mena de diable amb aspecte semblant al d'un sàtir que acompanya el personatge del dimoni al ball dels Cossiers de Montuïri (Montuïri, Mallorca). A les referències més antigues se l'anomena Bovo. Entre dansa i dansa és provocat pels joves del poble amb crits de banya verda, rostoll ! O "el dimoni no fa por!" amb l'esperança que els persegueixi i els colpegi amb un fuet (escorretjades). També portà un pal (barrots).

Referències 

Cultura de Montuïri
Cossiers
Cuca fera

La cuca fera, també escrit cucafera, és un drac monstruós del bestiari popular català que tradicionalment ha precedit la processó del Corpus d'algunes ciutats de l'Antiga Corona d'Aragó (Tortosa, Morella) per representar la idolatria o l'heretgia. La primera Cucafera documentada a Catalunya és la de Montblanc que es remunta al . Hi ha constància documental de la cucafera a la ciutat de Múrcia durant el , un vestigi dels segles en què a la zona s'hi parlava català.

Una de les seves formes més populars, s'emparenta amb la Tarasca de Provença. Es tractaria d'una mena de tortuga gegant, amb la closca d'aquest animal, però amb un cap semblant al d'un cocodril a la punta d'un coll extensible. Peta les dents d'una manera seguida que fa esporuguir a la mainada, a la qual hom explica que cada dia es menja tretze gats i tres infants vius. A Tortosa es passejava la mare seguida de les seves dues filles. A València el 1993 s'han incorporat a la Cuca Fera de Santa Margarida dues figures monstruoses, el drac de Sant Jordi i la tarasca de Santa Marta.

Una altra forma que no deixa de ser popular, sobretot entre la mainada, és una mena de drac -segons com una processionària molt grossa- no alat que s'arrossega per terra amb un nombre indeterminat de potes. En el bestiari popular, cada pota és una persona diferent. En el bestiari de Begues (Baix Llobregat) hi ha una criatura del mateix nom de difícil descripció.

Cuques feres del bestiari popular català 
 El Cuc de Molins de Rei
 Cucafera de Tortosa
 Cucafera de les Festes de Santa Tecla de Tarragona
 Cuca de Castellbisbal
 Cuca del Pi de Puigpelat
 Cucafera de Solsona
 Cucafera de Begues
 Cucafera de Montblanc
 Cucafera de Reus

Actuacions 
 La Cucafera - SANTA TECLA TARRAGONA 2013
 La Cucafera baixa!!! - SANTA TECLA TARRAGONA 2014

Referències

La cuca fera en la literatura 
 Josep Ballester i Roca, La princesa Neus i la Cuca Fera (teatre), Edicions Bromera, S.L., 1999, 90 pàgines, 
 Francesc Vicent Garcia i Torres, «Romans X», Poesias jocosas y serias,, Editorial Joseph Torner, 1830, pàgines 84-85
 Txell Aixarch, Marisa Valls, Ernesto Ferrer, Jo sóc la Cucafera, Edicions i Propostes Culturals Andana, 2009, 81 pàgines, 

Grups de la mitologia catalana
Ànima de Cantiret

LÀnima de Cantiret és un espantacriatures que segons es diu salta i balla per les parets.

Es feia servir per amenaçar els infants, ja que per invocar-lo n'hi havia prou amb dir tres vegades Ànima de Cantiret que salta i balla per les parets.

Es feia present durant la nit de Sant Joan per espantar.

Referències 
 Costumari Català, el curs de l'any. Amades i Gelats, Joan 1953, Volum IV, pàg 9
 MitCat Espantacriatures

Espantacriatures de la mitologia catalana
Metall del bloc p

Els elements metàl·lics situats a la taula periòdica, juntament amb els metal·loides (o semimetalls), dins del bloc p es distingixen dels metalls d'altres blocs de la taula; en alguns casos són denominats «altres metalls». Tendeixen a ser blans i a tenir punts de fusió baixos.

Aquests elements són:
 Alumini
 Gal·li
 Indi
 Estany
 Tal·li
 Plom
 Bismut

Encara que la divisió entre metalls i no metalls pot variar.

Els elements amb nombre atòmic des del 113 al 116 poden incloure's en aquest grup, però no hi solen ser considerats. Aquests elements tenen un nom sistemàtic
Sant Josep de sa Talaia

Sant Josep de sa Talaia, o també Sant Josep de la Talaia, és un municipi de l'illa d'Eivissa, on està situat l'aeroport de l'illa, conegut com a aeroport des Codolar. El puig més alt de l'illa és sa Talaia de Sant Josep, de 475 m d'altitud. També és el municipi que més platges té de l'illa, amb 84 km de costa des de la vila d'Eivissa fins a la vila de Sant Antoni de Portmany a la part de ponent. També s'hi troba el parc natural de ses Salines i el de Cala d'Hort.

Els habitants del poble de Sant Josep són coneguts com a "josepins" i "josepines"; encara que hi ha quatre pobles més: agustinenc o agustiner a Sant Agustí, jordier a Sant Jordi, saliner a Sant Francesc. Un josepí il·lustre és el cantant Gerard Quintana que hi ha fixat la seva residència.

El municipi es correspon amb l'antic Quartó de ses Salines que va correspondre a Guillem de Montgrí al repartiment de l'illa després de la conquesta de l'any 1235. La zona era anomenada pels musulmans Algarb.

Amb els decrets de Nova Planta de 1716 se suprimeixen els organismes territorials i tota l'illa passa al nou Ajuntament d'Eivissa.

Són les Corts de Cadis, el 1812, que reorganitzen el territori i es crea l'Ajuntament de San José Obrero. Amb la Llei 3/1986, de normalització lingüística de les Illes Balears, es recupera la toponímia en la seva forma catalana, vigent actualment. L'any 2000 l'Ajuntament recupera la divisió tradicional en parròquies i véndes:

 Sant Agustí des Vedrà:
 D'enllà Torrent
 D'ençà Torrent
 Sant Josep de sa Talaia:
 Sa Talaia
 Benimussa
 Cas Serres
 Cas Marins
 Es Cubells
 Cala d'Hort
 Es Cubells
 La Flota
 Davall Sa Serra
 Sant Jordi de ses Salines
 L'Horta
 Cas Costes
 Es Racó
 Sant Francesc de s'Estany

 Es Racó des Jondal
 Can Llaudis
 Sa Sal Rossa
 La Revista
 La Canal

Geografia 

El relleu no és molt accidentat a l'illa d'Eivissa, però a Sant Josep de sa Talaia a més de sa Talaia de Sant Josep s'hi troben formacions muntanyoses com:
 Puig Negre (362 m), situat a Es Cubells, al nord-oest de la vénda de la Flota.
 Puig Redó (100 m), situat a Sant Agustí des Vedrà, a la vénda de Deçà Torrent.
 Puig Redó (Es Cubells) (166 m). Dalt del turó s'hi troben les restes d'una fortificació prehistòrica.
 Puig Redó (Sant Francesc de s'Estany) (56 m), situat al nord de la cala Recuita.
 Es Pujolet (123 m), situat entre el puig de ses Rotes i el puig de Mar.
 Puig Gros. (419 m), situat al sud de l'illa, a la serra Grossa. És un dels cims més elevats d'Eivissa.
 Puig Pelat (Sant Josep de sa Talaia) (165 m), situat entre la cala Vedella i la cala Carbó.
 Pujolet Pla (160 m). És a ponent de la serra de sa Guarda, a la vénda de Dellà Torrent.
 Pujolet de sa Casa de sa Guarda (56 m), situat a la costa, a la zona de cala Vedella.
 Pujolet de ses Abelles (148 m), ubicat entre els dos camins de la vénda de Benimussa.

Persones destacades 
 Bartomeu Marí i Ribas, actual director del MACBA.
 Josep Ribas Ribas, sacerdot i diputat a les Corts de Cadis.

Referències

Vegeu també 
 Escola d'Arts i Oficis Artístics d'Eivissa
 Platges de Comte.
 Indústria salinera d'Eivissa

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut Balear d'Estadística
Escut de Llobera

L'escut oficial de Llobera té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un llop de sable acompanyat al cap de 2 estrelles d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 2 d'abril de 1993 i publicat en el DOGC el 21 d'abril del mateix any amb el número 1735.

El llop és un senyal parlant referit al nom del poble. Les dues estrelles són un element tradicional dels segells i escuts del municipi.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Llobera
Escut de Navès

L'escut oficial de Navès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un castell de gules obert superat d'un drac de sinople lampassat de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 18 de juny de 1991 i publicat en el DOGC el 8 de juliol del mateix any.

S'hi representa el castell de Navès (), que pertanyia al monestir de Solsona. El drac del capdamunt és l'atribut de santa Margarida, la patrona del poble (la tradició diu que Margarida se l'empassà un drac, i que ella va obrir-ne la panxa des de dins amb l'ajut de la seva creu i, per tant, "tornà a néixer").

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Naves
Navès
Forma vital de Raunkjaer

Les formes vitals de Raunkjaer són una classificació ecològica de les espècies vegetals terrestres, d'acord amb el lloc on se situen els meristemes caulinars (gemmes) durant l'estació desfavorable (per freda o per seca). Aquesta classificació fou proposada pel botànic danès Christen C. Raunkiær el 1904, i consolidada definitivament el 1934.

Així, espècies que tenen aspecte semblant a l'estació favorable poden tenir formes vitals diferents perquè les parts semblants desapareixen en empitjorar el temps. Per exemple, dues gramínies comunes, el margall bord i el fenàs de marge, a la fi de primavera ambdues són herbes verdes amb espigues, però a l'època desfavorable del fenàs en roman la part subterrània amb les gemmes arran de terra, preparades per rebrotar, mentre que del margall només en queda la llavor. A més, les alçades que es consideren per classificar les plantes no són la de la planta, sinó només la de les gemmes. Així, per exemple, la ceba, les fulles i flors de la qual assoleixen fàcilment alçades d'alguns pams, té les gemmes sota terra dins el seu bulb.

Les formes vitals de Raunkjaer són:
 Epífits: creixen a sobre o dintre d'una altra planta sense parasitar-la. És el cas de moltes orquídies o bromeliàcies.
 Faneròfits: els meristemes resten a més de 40 cm del terra. És el cas d'arbres i d'arbusts. Entre aquests s'hi distingeixen:
Macrofaneròfits: tenen les gemmes persistents situades a més de 2 m d'altura (per exemple els roures).
Nanofaneròfits: tenen les gemmes persistents situades a menys de 2 m d'altura (per exemple les estepes o el romaní).
 Camèfits: els meristemes resten a menys de 40 cm del terra. És el cas de les mates perennes com la farigola o el llistó.
 Hemicriptòfits: els meristemes es troben just arran de terra en l'estació desfavorable, com en el fenàs de marge o el fenàs de bosc.
 Geòfits: els meristemes es troben sota terra en l'estació desfavorable. Per exemple, la ceba i l'all.
 Teròfits: en l'estació desfavorable tan sols hi resten les llavors, que no germinaran fins a l'arribada d'un moment més propici. És el cas del margall bord i de l'ordi.
 Hidròfits: en l'estació desfavorable les gemmes resten protegides dins de l'aigua. És el cas de la llentilla d'aigua i plantes afins.

Referències

Bibliografia 
  - Indica la forma vital de totes les espècies autòctones.
Bandera de Navès

La bandera oficial de Navès té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida horitzontalment en dues franges iguals, blanca la superior i vermella la inferior, i damunt del tot i el centre, un drac d'alçada 7/9 de la del drap, de color verd amb la llengua vermella.

Va ser aprovada el 30 de juliol de 1998 i publicada en el DOGC el 31 d'agost del mateix any amb el número 2714. Es va corregir una errada en el blasonament el 29 d'octubre de 2001 en el DOGC número 3502.

Curiositat 
Altres banderes que també carreguen un drac.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Referències 

Naves
Navès
Bandera d'Odèn

La bandera oficial d'Odèn té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, vermella, amb la creu groga triangulada i convexada al final del primer terç vertical a partir del pal, amb el bolcant blanc al peu de la creu.

Va ser aprovada el 7 de desembre de 1992 i publicada en el DOGC el 18 de desembre del mateix any amb el número 1684.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Referències 

Oden
Odèn
Escut d'Odèn

L'escut oficial d'Odèn té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una creu llatina triangulada convexada d'or acompanyada a la punta d'un bolcant d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de novembre de 1983 i publicat en el DOGC el 25 de gener de 1984.

La creu i el bolcant són senyals tradicionals de l'escut del municipi. Odèn va pertànyer al monestir de Santa Maria de Solsona.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Oden
Odèn
Escut d'Olius

L'escut oficial d'Olius té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un castell escacat d'or i de sable obert acompanyat de 2 muntants d'argent sobremuntats d'una flor de lis d'argent. L'escut acoblat d'un bàcul de bisbe d'or posat en pal i timbrat d'una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 25 d'abril de 1989 i publicat al DOGC el 12 de maig del mateix any amb el número 1142.

S'hi representa l'antic castell d'Olius (), que al començament era la residència dels comtes d'Urgell (per això el castell conté les armes del comtat: escacat d'or i de sable). El 1182, el comte Ermengol I va cedir el castell al monestir de Santa Maria de Solsona (simbolitzat pels muntants i les flors de lis). La corona de marquès i el bàcul fan al·lusió a l'antiga jurisdicció dels bisbes de Solsona, marquesos d'Olius.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Olius
Olius
Bandera d'Olius

La bandera oficial d'Olius (Solsonès) té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, dividida verticalment en tres parts iguals, vermella la primera o més pròxima al pal, escacada de groc i de negre al centre, i vermella al vol; a l'angle superior, tocant al pal, un mutant blanc sobremuntat d'una flor de lis igualment blanca; la part central composta de sis files horitzontals de tres escacs, les senars groc, negre i groc, i les parells, negre, groc i negre.

El castell d'Olius, dels comtes d'Urgell, és representat pel pal central escacat de negre i groc. El muntant i la flor de lis representa la Mare de Déu, patrona del municipi. Està relacionada, pels escacs d'Urgell, amb les banderes de les comarques de l'Urgell, la Noguera i el Pla d'Urgell.

Es va publicar en el DOGC el 5 de juny de 1991.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Referències 

Olius
Olius
Bandera de Pinós

La bandera oficial de Pinós té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, verda, amb una creu en aspa, groga, amb els braços d'amplada d'1/4 de la bandera; damunt d'aquesta una altra creu en aspa, de color negre, amb els braços d'amplada 1/12.

Va ser aprovada el 5 de juliol de 1996 i publicada en el DOGC el 26 de juliol del mateix any amb el número 2235.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Referències 

Pinos
Pinós
Escut de Pinós

L'escut oficial de Pinós té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una creu de Sant Vicenç en forma de sautor ple d'or ressaltat d'un pi de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 30 de desembre de 1993 i publicat en el DOGC el 14 de gener de 1994.

El pi és un senyal parlant referit al nom del municipi, i el sautor, o creu de Sant Vicenç, és l'atribut del patró del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Pinos
Pinós
Escut de Riner

L'escut oficial de Riner té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un castell de porpra obert acompanyat a sota pel riu negre que dona el nom al municipi. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de març de 1994.

S'hi representa l'antic castell de Riner (avui dia se'n conserva una torre que s'aixeca al costat de l'església) i una faixa ondada per sota que representa el riu negre, d'on prové el seu nom.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Riner
Riner
Escut de Sant Llorenç de Morunys

L'escut oficial de Sant Llorenç de Morunys té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una graella de sable posada en pal amb el mànec al cap, acostada de 2 cards de 3 flors d'or. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 22 d'abril de 1993 i publicat en el DOGC el 5 de maig del mateix any.

La graella és l'atribut de sant Llorenç, el patró de la localitat. Els dos cards d'or sobre camper de gules s'han agafat de les armes parlants dels vescomtes de Cardona, senyors de la vila.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Sant Llorenc de Morunys
Sant Llorenç de Morunys
Bandera de Sant Llorenç de Morunys

La bandera oficial de Sant Llorenç de Morunys té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, vermella, amb un pal negre, de gruix 1/9 la llargària del drap, i el card de tres flors groc de l'escut, d'amplada 1/6 de la llargària del drap i d'altura 1/3 de la del mateix drap, al centre de cada part vermella.

Va ser aprovada el 6 de febrer de 1998 i publicada en el DOGC el 6 de març del mateix any amb el número 2593.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Solsonès

Referències 

Sant Llorenç de Morunys
Sant Llorenç de Morunys
Escut de Pedret i Marzà

L'escut oficial de Pedret i Marzà té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un castell obert d'argent acompanyat de 3 còdols d'argent malordenats al cap, de 2 rodes d'or, una a cada costat, i de 2 claus passades en sautor a la punta, la d'or en banda i per damunt de la d'argent en barra. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 19 de maig de 1987 i publicat al DOGC el 29 de juny del mateix any amb el número 857.

S'hi representa el castell de Marzà, cap del municipi, i el poble de Pedret és simbolitzat pels tres còdols, que són l'atribut de sant Esteve, patró de la localitat; també els còdols, o pedres, són un senyal parlant referit al nom de la població. Les claus de sant Pere i les dues rodes són un senyal parlant que al·ludeix al monestir de Sant Pere de Rodes, que tenia el senyoriu dels dos pobles des del .

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Pedret i Marza
Pedret i Marzà
Bandera de Pedret i Marzà

La bandera oficial de Pedret i Marzà té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, vermella, amb dues bandes groga la de dalt i blanca la de baix, cadascuna de gruix 1/10 de l'alçària del drap. separades pel mateix gruix.

Va ser aprovada el 22 de novembre de 1999 i publicada en el DOGC el 24 de desembre del mateix any amb el número 3042.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Referències 

Pedret i Marza
Pedret i Marzà
Amfòter

El terme amfòter aplicat a la química, descriu una substància que pot reaccionar indistintament amb un àcid o amb una base. Alguns exemples són els aminoàcids o l'aigua. Força metalls, com el zinc, l'estany, l'alumini i el beril·li, tenen òxids amfòters.

Per exemple, l'òxid de zinc (ZnO) reacciona de manera diferent segons el pH de la solució;

En medi àcid;

ZnO + 2H+ → Zn2+ + H₂O

En medi bàsic:

ZnO + H₂O + 2OH- → [Zn(OH)₄]2-

Aquest efecte, es pot utilitzar per a separar cations d'elements diferents, com és el zinc i el manganès

Els amfòlits són molècules amfotèriques que contenen tant grups àcids com grups bàsics i existiran principalment com zwitterions en certs rangs de pH. El pH en el qual la càrrega mitjana és zero es coneix com el punt isoelèctric de la molècula. Els amfòlits es fan servir per establir un gradient de pH estable per fer-los servir en qüestions isoelèctriques.

Vegeu també 
 Amfipròtic
 Zwitterió

Propietats químiques
Química àcid-base
Ferromagnetisme

El ferromagnetisme és el fenomen pel qual un material pot exhibir un magnetisme espontani, i és una de les formes més fortes de magnetisme i la primera que va ser coneguda. És el responsable del comportament que observem als estris magnètics que trobem a la nostra vida diària, i és la base de tots els imants permanents, així com la dels metalls que són atrets per aquests.

El ferromagnetisme es defineix com el fenomen pel qual alguns materials, com el ferro, són magnetitzats quan són posats sota l'acció d'un camp magnètic extern i continuen magnetitzats durant un cert temps un cop ja no hi ha la influència del camp.

La permeabilitat magnètica relativa d'un material ferromagnètic és major que la unitat.

Tots els imants permanents són ferromagnètics o ferrimagnètics, en tant que atreuen els metalls.

Històricament s'ha utilitzat el terme ferromagnetisme aplicat a qualsevol material que podia mostrar una magnetització espontània, un moment magnètic net en absència d'un camp magnètic extern. Aquesta definició general encara és utilitzada, però més recentment s'han identificat altres formes de magnetització espontània quan hi ha més d'un ió magnètic per cel·la elemental del material, i això ha portat a una definició més estricta del ferromagnetisme per diferenciar-la de la del ferrimagnetisme.

En particular, un material és ferromagnètic en sentit estricte només si tots els seus ions magnètics fan una contribució positiva a la magnetització neta que presenta el material. Si alguns dels ions resten magnetització (perquè són parcialment antialineats), llavors el material serà ferrimagnètic. Si els ions són totalment antialineats, i per tant hi ha una magnetització neta igual a zero, malgrat l'ordre magnètic de l'estructura del material, llavors es tractarà d'un material antiferromagnètic. Tots aquest efectes de l'alineació només ocorren per sota de certa temperatura crítica anomenada temperatura de Curie en el cas dels materials ferromagnètics i ferrimagnètics, i temperatura de Néel en el cas dels materials antiferromagnètics.

Referències 

Magnetisme
Magnetoquímica
Calaverita

La calaverita o tel·lurur d'or, és un mineral metàl·lic monoclínic de tel·luri i or (AuTe₂), de color groc blanquinós. Deu el seu nom al fet que va ser trobada a Califòrnia (Estats Units), al comtat de Calaveras (1861). És un mineral molt semblant a la silvanita i a la pirita, dimorf de la krennerita.

Característiques 
La seva composició química presenta la fórmula AuTe2, de massa molecular 452,2, i conté un 56,44% de tel·luri i un 43,56% d'or. És un dels pocs compostos dels quals es pot obtenir or i tel·luri, i a vegades també es presenta junt amb la plata formant un tel·lurur d'or i plata (Ag,Au) Te₂. Es presenta amb estructura cristal·lina monoclínica. La seva fractura és concoidal, i la seva duresa es troba entre 2,5 i 3,0 en l'escala de Mohs. El color en pot variar des d'un blanc platejat fins a un groc lacti.

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la calaverita pertany a «02.EA: sulfurs metàl·lics, M:S = 1:2, amb Cu, Ag, Au», juntament amb els minerals següents: silvanita, kostovita, krennerita, berndtita, kitkaita, melonita, merenskyita, moncheita, shuangfengita, sudovikovita, verbeekita, drysdal·lita, jordisita, molibdenita i tungstenita.

Formació i jaciments 
S'ha trobat en vetes hidrotermals de baixa temperatura. El principal mineral associat és la silvanita, i les principals reserves d'aquest mineral s'han trobat als Estats Units (Colorado i Califòrnia), Romania (Nagyag), Canadà (Ontàrio i Quebec) i a Austràlia (Kalgoorlie).

Referències 

Minerals d'or
Minerals tel·lururs
Minerals descoberts a Califòrnia
Arts gràfiques

Entenem per arts gràfiques el conjunt d'oficis, coneixements, operacions i processos inclosos en el camp de l'edició impresa. Des del disseny gràfic fins a la impressió o estampació de diaris, fulletons, prospectes, etc. En el cas dels llibres i revistes el procés s'allarga fins a l'enquadernació.

Origen xinès 
Els coneixements primordials per fer una impressió o elaborar un llibre tenen tots origen comú a la Xina:

 El paper al  creat per Cai Lun.
 La xilografia s'inventa entre els anys 719 i 756, durant la dinastia Tang.
 Els tipus i per tant la impremta és atribuïda a Bi Sheng de la dinastia Song entre els anys 1041 i 1048 a l'antiga Xina però actual Corea. Els tipus eren de ceràmica, així queda registrat pel seu contemporani Shen Kuo.
 Els tipus mòbils apareixen els darrers anys del . És el funcionari Wang Zhen, autor d'un tractat d'agricultura, qui va utilitzar tipus de fusta subjectats per una barra de ferro. Això, va facilitar la composició de les planxes a imprimir.
 A finals del segle XIV, i el domini de les arts gràfiques es relaciona amb els avenços de la impressió que es van produir a Alemanya, així que la calcografia va començar a substituir la xilografia durant el renaixement alemany i alguns artistes, com Albrecht Dürer, van produir obres d'art d'alt nivell.

Referències

Vegeu també 

 Disseny gràfic
 Gravat
 Fotocomposició
 Impremta
 Museu Alzamora
 Akrocard
Bandera d'Astúries

La bandera d'Astúries és la bandera del Principat d'Astúries. D'acord amb la llegenda, va ser voleiada per Pelai I, en la Batalla de Covadonga contra els moros l'any 722. Aquesta batalla, duta a terme a les muntanyes d'Astúries, va significar l'inici de la "Reconquesta". L'any 908 el rei d'Astúries Alfons III el Gran va ordenar que la creu original de fusta fos guarnida amb or i pedres precioses. Es conserva en aquesta forma a la Catedral d'Oviedo. Les lletres gregues alfa i omega pengen del braç horitzontal.

Segons l'estatut d'Astúries en el seu títol tercer:
La bandera del Principat d'Astúries és la tradicional amb la Creu de la Victòria en groc sobre fons blau.

Referències 

Asturies
Símbols d'Astúries
Calor de fusió

La calor de fusió (també anomenada entalpia de fusió) és la quantitat d'energia necessària perquè un mol d'una substància que es trobi en la seva temperatura de fusió passi completament de sòlid a líquid a la mateixa temperatura.

Usualment les unitats utilitzades per a aquesta propietat s'indiquen en kJ/mol, però l'ús dels kJ/kg també és possible, tot i que menys freqüent. Ja que el procés de fusió és invers al de congelació, el terme calor de congelació també s'utilitza. Aquest es defineix com la calor alliberada quan un mol de substància se solidifica a la seva temperatura de congelació.

Visió general 
L'entalpia de la fusió és una calor latent, ja que durant la fusió, l'energia de calor necessària per canviar la substància de sòlid a líquid a pressió atmosfèrica és calor de fusió latent, ja que la temperatura es manté constant durant el procés. El calor latent de la fusió és el canvi d'entalpia de qualsevol quantitat de substància quan es fongui. Quan la calor de fusió es fa referència a una unitat de massa, normalment s'anomena calor específic de fusió, mentre que la calor molar de fusió fa referència al canvi d'entalpia per quantitat de substància en moles.

La fase líquida té una energia interna més elevada que la fase sòlida. Això vol dir que s'ha d'aportar energia a un sòlid per tal de fondre’l i l'energia s'allibera d'un líquid quan es congela, perquè les molècules del líquid experimenten forces intermoleculars més dèbils i tenen una energia potencial més elevada (una mena d'energia de dissociació d'enllaços). per a forces intermoleculars).

Quan l'aigua líquida es refreda, la temperatura baixa constantment fins que cau just per sota de la línia de punt de congelació a 0 °C. La temperatura es manté constant al punt de congelació mentre l'aigua cristal·litza. Un cop l'aigua està completament glaçada, la seva temperatura continua baixant.

L'entalpia de la fusió és gairebé sempre una quantitat positiva; l'heli és l'única excepció coneguda. L'heli-3 té una entalpia negativa de fusió a temperatures inferiors a 0,3 K. L'heli-4 també té una entalpia de fusió molt lleugerament inferior a 0.77 K (−272.380 °C). Això vol dir que, a pressions constants adequades, aquestes substàncies es congelen amb l'addició de calor. En el cas de 4He, aquest rang de pressió se situa entre els 24.992 i els 2.500 atm (2,533 kPa).

Aquests valors provenen majoritàriament del Manual de Química i Física del CRC, 62a edició. La conversió entre cal/g i J/g de la taula anterior utilitza la caloria termoquímica (calth) = 4.184 joules en lloc de la taula de vapor internacional (calINT)= 4.1868 joules.

Referències

Enllaços externs 
  (Dades d'entalpia de fusió de diferents elements químics)

Propietats termodinàmiques
Joule per mol

El joule per mol (símbol: J/mol) és una unitat derivada del SI corresponent a l'energia per quantitat de matèria, on l'energia es mesura en unitats de joules i la quantitat de matèria és mesurada en mols.

Referències

Vegeu també 
 Calor de vaporització
 Calor de fusió
 Energia d'ionització

Unitats derivades del SI
Colla castellera

Les colles castelleres són les agrupacions en què es reuneixen els castellers. Totes les colles parteixen d'un nivell mínim, que són els castells de sis pisos, i a mesura que van millorant la seva tècnica i creixent en nombre de participants, poden arribar a fer castells de nou i deu pisos (l'alçada màxima que s'ha vist fins ara). La Coordinadora de Colles Castelleres de Catalunya agrupa unes 70 colles.

La totalitat de les colles del món casteller estaran representades en el Museu Casteller de Catalunya que s'està construint a Valls.

Estructura 
Habitualment, l'estructura d'una colla castellera està formada per:
 Junta: organització administrativa. El seu responsable màxim és el president.
 Comissió Tècnica: grup de persones que s'encarreguen de coordinar els assajos de la colla i determinar la posició que ocupa cada casteller dins del castell. El seu responsable màxim és el cap de colla.
 Membres: castellers.

Colles castelleres universitàries 

Les colles castelleres universitàries es diferencien de les colles castelleres convencionals sobretot en un aspecte: l'edat dels castellers, que en les colles universitàries sempre està formada per membres en edat universitària. Això suposa certes limitacions pel que fa a l'alçada dels castells, ja que el pom de dalt dels castells és molt pesat. Els membres de les colles universitàries poden ser, alhora, membres de colles castelleres convencionals.

Les colles universitàries no actuen en el circuit festiu casteller. Dos cops l'any, un a l'hivern i l'altre a la primavera, cada colla universitària organitza una diada castellera en la qual convida altres colles universitàries. Les diades universitàries acostumen a fer-se en dies feiners, al contrari del que és habitual en les diades castelleres convencionals. En les diades, a part de l'actuació de castells també es realitzen altres activitats, com ara: dinars, balls, jocs, sopars i d'altres activitats per fer unió entre colles.

Les colles i el Museu Casteller de Catalunya  

A la ciutat de Valls, s'està construint el Museu Casteller de Catalunya que rebrà el nom de Món Casteller – Museu Casteller de Catalunya.

Es tracta d'un projecte ideat fa més de 40 anys quan el vallenc Pere Català Roca apuntà la necessitat de la seva creació. Finalment però, l'any 2015 s'inicien les obres de construcció de l'edifici que l'ha d'acollir situat al Barri Antic de Valls. L'edifici, obra de l'arquitecte català Dani Freixes Melero i la seva empresa Varis Arquitectes acollirà la museografia dissenyada per l'empresa del museògraf i escenògraf Ignasi Cristià, guanyador del concurs públic. Així mateix, l'empresa Lavinia Spurna Visual s'encarregarà dels audiovisuals del Museu.

En el nou centre museístic es preveu la representació de totes les colles del món casteller.

Vegeu també 
 Llista de colles castelleres

Referències
Xiquets de Valls

Xiquets de Valls és la denominació que tradicionalment reben les colles castelleres de Valls, i per extensió també és un sinònim en desús de l'activitat de fer castells.

Història 
Com a origen dels castells al , Valls ha exportat la seva denominació arreu del món casteller, atès que durant molts anys les colles vallenques van ser les úniques del panorama casteller. Així, els Xiquets de Valls, altrament dit castellers, s'organitzaven en dues colles, sovint confrontades: Pagesos/Menestrals, Colla d'en Salvador/Colla del Pep, Colla de la Muixerra/Colla del Roser, Colla Vella/Colla Nova, Colla Vella/Colla Joves.

A partir del darrer terç del , les colles vallenques sempre han inclòs el terme "Xiquets de Valls" en el nom oficial de les colles, provocant que l'expressió hagi anat perdent el significat genèric de "castellers", molt menys habitual al . Tanmateix, el concurs de castells de Vilafranca 1935 encara rebé el nom oficial de "Concurs de Xiquets", en lloc de "Concurs de castells".

Colles de Xiquets de Valls 
 Colla dels Xiquets de Valls (1939 – 1947)
 Colla Joves Xiquets de Valls (1971)
 Colla Vella dels Xiquets de Valls (1947)
Tant la Colla Vella dels Xiquets de Valls com la Colla Joves Xiquets de Valls formen part del Consell científic de Món Casteller - Museu Casteller de Catalunya que s'està construint a Valls.

Padrinatge 
L'any 2011, arran d'una iniciativa impulsada conjuntament per les dues colles de Valls, es creà la figura del "Ambaixador de l'Any dels Xiquets de Valls". La funció és exercir d'ambaixador de les colles vallenques durant tota la temporada i presidir l'acte per sortejar l'ordre d'actuació de la diada de Sant Joan. L'acte de proclamació de l'Ambaixador dels Xiquets de Valls i de sorteig de l'ordre d'actuació de la diada de Sant Joan es realitza el dissabte abans de l'inici de la Festa Major de Sant Joan Baptista de Valls. Les diferents personalitats que han exercit de padrí són:

 Josep Cuní, presentador de televisió (2011)
 Enric Crous, director del grup cerveser Damm (2012)
 Jordi Pujol, ex-president de la Generalitat (2013)
 Televisió de Catalunya (2014)
 Muixeranga d'Algemesí (2015) 
 Administradors de la Festa Major de Sant Fèlix (2016) 
 Fundació Pau Casals (2017)

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Cronologia de la història dels castells

Enllaços externs 
 
 

Valls
Entitats de Valls
Cultura de Valls
Amplificador (desambiguació)

Amplificador genètic, regió d'ADN que pot unir-se a factors de transcripció per augmentar la velocitat de transcripció gènica
 Aparells:
 Amplificador d'aïllament
 Amplificador d'energia
 Amplificador d'instrumentació, giny utilitzat en instrumentació electrònica per amplificar senyals molt febles que provenen de sensors, d'un pont de Wheatstone o d'altres convertidors de mesura
 Amplificador de llum, dispositiu que amplifica la llum visible i la llum propera a l'infraroig per fer-la visible a ull nu
 Amplificador d'àudio
 Amplificador de guitarra, aparell elèctric que serveix per restituir el so d'una guitarra elèctrica que hi estigui connectada
 Amplificador de transconductància variable
 Amplificador diferencial
 Amplificador electrònic, circuit electrònic o part d'aquest que incrementa la intensitat, la tensió o la potència del senyal que se li aplica a la seva entrada
 Amplificador operacional, mòdul de circuits electrònics que té una entrada no-inversora, una inversora, i una sortida
 Amplificador òptic, dispositiu que amplifica un senyal òptic directament, sense la necessitat de convertir el senyal al domini elèctric, amplificar en elèctric i tornar a passar a òptic
 Amplificador realimentat en corrent
Escut d'Anglès

L'escut oficial d'Anglès té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, 2 esglésies d'atzur posades en faixa acompanyades d'una cabra arrestada de sable al cap, i d'un om arrencat de sinople a la punta. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 18 de desembre de 1986 i publicat al DOGC el 26 de gener de l'any següent amb el número 795.

Les dues esglésies fan referència a l'etimologia del nom de la vila, derivat del llatí tardà "eclesiis", és a dir església. Les esglésies també representen els dos antics pobles que formaven el municipi, Anglès i la Cellera de Ter, ja que aquest darrer estava unit a Anglès. La cabra de sable prové de les armes parlants dels vescomtes de Cabrera, els senyors de la vila en època medieval. Finalment, l'om és un senyal parlant provinent de les armes dels Olmera, senyors de la vila al .

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Anglès (la Selva)
Angles
Escut d'Arbúcies

L'escut d'Arbúcies representa els senyals tradicionals en l'heràldica d'Arbúcies: un castell sobre un mont i unes branques d'arboç. El castell fa referència al castell de Montsoriu, que es troba en el terme municipal d'Arbúcies i s'alça sobre un turó 632 metres d'altitud. Les branques d'arboç són un senyal parlant per etimologia popular del nom de la població, encara que «Arbúcies» és el plural d'arbúcia, derivat del llatí arbustia que vol dir «lloc d'arbusts».

Escut heràldic 
L'escut oficial d'Arbúcies té el següent blasonament:
«Escut caironat: d'argent, un castell obert d'atzur sobre un mont de sinople movent de la punta, acompanyat de 2 rams d'arboç de sinople fruitats de gules. Per timbre una corona mural de vila.»

Està oficialitzat per la Generalitat de Catalunya, aprovat el 15 d'abril de 1982 i publicat al DOGC número 230 de 9 de juny del mateix any.

Bandera d'Arbúcies 

La bandera d'Arbúcies és semiheràldica, substituint el castell i el mont pels seus colors blau i verd, així com el camper blanc. Es manté com a element heràldic la branca d'arboç. La bandera està organitzada de la següent manera:
«Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, dividida diagonalment en contrabanda, en tres parts: el triangle superior i a l'asta blau; l'inferior i al vol verd; la diagonal central, d'amplada d'1/3 de la diagonal imaginària del drap, blanca, carregada per la figura d'una branca d'arboç, tal com la que figura a l'escut.»

Va ser aprovada el 2 d'abril de 1993 i publicada en el DOGC número 1735 de 21 d'abril del mateix any.

Història 
El 1750 l'escut d'Arbúcies es representa d'argent amb una mata d'arboç de sinople fruitada de gules sobre una terrassa de sinople. A l'últim terç del  l'Ajuntament utilitzava un escut de gules amb un castell d'or, que feia referència al castell de Montsoriu. Durant la primera meitat del , l'Ajuntament usà un escut molt poc heràldic que consistia en un castell sobre una terrassa, o un mont en algunes variants, de la porta del qual sortia un camí, acompanyat de dos arbres terrassats i d'un ram d'arboç a la destra i d'una palma a la sinistra. A partir de la dècada de 1950, l'Ajuntament començà a usar un escut més simplificat, que consistia en un castell acompanyat de dos rams d'arboç.

Referències

Enllaços externs 
 Ajuntament d'Arbúcies: Símbols oficials, a Municat

Arbucies, Escut
Arbucies, Bandera
Arbúcies
Escut de Blanes

L'escut oficial de Blanes té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una creu estreta d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat l'1 d'octubre de 1993 i publicat al DOGC l'11 del mateix mes amb el número 1807.

La creu d'argent sobre camper de gules són les armes dels Blanes, senyors de la vila, que pretenien ser descendents dels comtes i ducs de Savoia, els quals tenien el mateix escut d'armes.

Enllaços externs 
Més informació sobre l'escut – Ajuntament de Blanes

Vegeu també 
 Bandera de Blanes
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Blanes
Bandera de Blanes

La bandera oficial de Blanes té la següent descripció:

Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, vermella, amb una creu blanca plena centrada al mig, de braços d'amplada 1/6 de l'alt de la bandera.

Història 
És una bandera heràldica amb les armes dels senyors de Blanes.

Va ser aprovada el 3 de gener de 1995 i publicada en el DOGC el 18 de gener del mateix any amb el número 1999.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Blanes
Blanes
Escut de Breda

L'escut oficial de Breda té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. de gules, un monestir obert d'or; 2n. d'or, una cabra de sable i la bordura de peces de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 7 de novembre de 1994 i publicat al DOGC el 16 del mateix mes amb el número 1973.

S'hi representa el monestir de Sant Salvador, edifici emblemàtic de l'art romànic del , amb les seves torres llombardes. A sota hi ha les armes parlants dels vescomtes de Cabrera, senyors de la vila.

Vegeu també 
 Bandera de Breda
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Breda
Breda
Escut de Brunyola i Sant Martí Sapresa

L'escut oficial de Brunyola i Sant Martí Sapresa té el següent blasonament: 
Escut caironat: de gules, un castell d'or obert sobremuntat d'una creu floronada i buidada d'argent, i acostat de 2 fogueres d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Fou aprovat el 22 de setembre de 1995 i publicat al DOGC el 16 d'octubre del mateix any amb el número 2115

El castell de Brunyola, representat a l'escut, data del  i actualment, restaurat, és la seu de l'Ajuntament. La creu prové de les armes dels Vilademany, senyors del castell. Les dues fogueres a banda i banda del castell són l'atribut de sant Fruitós, patró del poble; el sant fou un bisbe de Tarragona que va morir martiritzat l'any 259 dins una foguera.

Vegeu també 
 Bandera de Brunyola
 Escuts i banderes de la Selva
 Escut de Taradell

Referències 

Brunyola
Brunyola i Sant Martí Sapresa
Bandera de Brunyola i Sant Martí Sapresa

La bandera oficial de Brunyola i Sant Martí Sapresa té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb la creu floronada i buidada blanca de l'escut, d'altura i amplada 5/18 de la llargària del drap i de braços de gruix 1/18 de l'alçària del mateix drap, centrada a la meitat superior del primer terç vertical, i les dues fogueres grogues de l'escut, cadascuna d'altura 2/6 de la del drap i amplada 2/9 de la llargària del mateix drap, una a la meitat superior de l'últim terç vertical i l'altra a la meitat inferior del mateix terç.

Va ser aprovada el 2 de març de 2001 i publicada en el DOGC el 14 de març del mateix any amb el número 3347.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Brunyola i Sant Martí Sapresa
Brunyola i Sant Martí Sapresa
Escut de Caldes de Malavella

L'escut oficial de Caldes de Malavella té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una dona d'argent banyant-se dins una tina d'or, acostada de 2 calderes d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 6 de novembre de 1986 i publicat al DOGC el 3 de desembre del mateix any amb el número 774.

Armes parlants referents al termalisme present a la vila; de fet, hi ha diverses fonts i centres termals a Caldes de Malavella, i fins i tot uns banys romans prou ben conservats. S'hi representen dues calderes i una dona nua sortint d'una tina. Tradicionalment, a l'escut de la vila hi sortia una dona vella i lletja (la "mala vella" del nom de la població), però actualment a l'escut oficial s'hi representa curiosament el contrari, una dona jove i bonica.

Vegeu també 
 Bandera de Caldes de Malavella
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Caldes de Malavella
Caldes de Malavella
Bandera de Caldes de Malavella

La bandera oficial de Caldes de Malavella té el següent blasonament:
Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, vermella, amb una franja vertical, d'amplada 1/3 de la del drap i situada al pal, de color blanc; dins un rectangle imaginari situat al cantó del pal - de proporcions 43/100 de l'altura i 2/3 de l'amplada i separat per l'extrem superior per 1/10 de l'altura -, s'inscriuen quatre faixes ondanades de dues ones i dues mitges ones, d'amplada cada una d'elles d'1/12 del total de l'altura, de colors vermell la primera i la tercera, i blanc la segona i la quarta - ben entès que quan descansen damunt del camper el seu color s'esvaeix la línia de separació.

Va ser aprovada el 28 de febrer de 1996 i publicada en el DOGC el 18 de març del mateix any amb el número 2183.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Caldes de Malavella
Caldes de Malavella
Escut de la Cellera de Ter

L'escut oficial de la Cellera de Ter té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. de sinople, una creu patent d'argent amb una bóta ajaçada d'or a cada costat del braç inferior; al segon d'or, una cabra arrrestada de sable, amb bordura de peces de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 10 de maig de 1993 i publicat al DOGC el 21 del mateix mes amb el número 1748.

La Cellera de Ter va pertànyer a Anglès fins al 1788; de fet, la creu de l'escut fa referència a la vall d'Anglès, o Valle Eclesiis en llatí tardà, és a dir «vall d'esglésies». Les dues bótes a banda i banda són senyals parlants que recorden el celler que forma part del nom del poble. La segona partició són les armes parlants dels vescomtes de Cabrera, senyors dels castell d'Anglès i, subsidiàriament, de la Cellera.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

La Cellera de Ter
Cellera de Ter