alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Identita

Identita může znamenat:

 identita (matematika), jednoznačné zobrazení
 neutrální prvek v algebře
 totožnost, ztotožnění, jednoznačné určení jedinečného objektu (subjektu)
 digitální identita, informace o entitě v informačním systému (sada atributů této entity)
 shodnost, shodné zobrazení v geometrii
 stejnost, rovnost
 svébytnost, mentální nebo sociální reprezentace podstatných znaků subjektu (např. národní identita, pohlavní identita), též sebepojetí
 identita (sociologie)
v kultuře
 Dvojí identita – americký film z roku 2010
 Identita (film) – americký filmový horor z roku 2003
 Odcizená identita – kanadsko-americký televizní krimifilm z roku 2008
 Skrytá identita – americko-hongkongský kriminální film z roku 2006

Externí odkazy
Fredrikshamnský mír

Fredrikshamnský mír (švédsky: Freden i Fredrikshamn, finsky: Haminan rauha) je označení pro mírovou smlouvu, uzavřenou 17. září 1809 mezi Švédskem a Ruskem v městě Fredrikshamn (dnes Hamina ve Finsku). Po porážce v rusko-švédské válce let 1808-1809 bylo Fredrikshamnským mírem Švédsko nuceno postoupit Rusku východní část svého území, jmenovitě Alandské ostrovy, část provincií Lappland a Västerbotten východně od řeky Torne a všechny další provincie na východ od nich, tedy dnešní Finsko. Finsko se tak až do roku 1917 stalo jako autonomní velkoknížectví součástí ruské říše.

Externí odkazy 
 

Mírové smlouvy Ruska
Mírové smlouvy Švédska
Dějiny Finska
Politické dějiny Ruského impéria
Mírové smlouvy napoleonských válek
Evropa v roce 1809
Rusko-švédské vztahy
Události roku 1809
Miroslav Florian

Miroslav Florian (10. května 1931 Kutná Hora – 10. května 1996 Praha) byl český básník a překladatel.
Byl také dlouholetým členem výboru Svazu československých spisovatelů.

Život 
Pocházel z Kutné Hory, kde roku 1950 maturoval, poté vystudoval knihovnictví na Karlově univerzitě, tomuto oboru se ale nikdy nevěnoval.

V letech 1952–1954 absolvoval vojenskou službu, kde se dostal do časopisu Československý voják, vojnu dokončil v redakci tohoto časopisu, to vedlo k přestěhování do Prahy, kde zůstal i po vojně.

Od roku 1955 pracoval v Československém rozhlase a od roku 1958 až do roku 1977 v redakci nakladatelství Československý spisovatel.

V roce 1964 se stal zakládajícím členem Odboru přátel a příznivců Slavie, který měl za cíl zachránit a pozdvihnout fotbalovou Slavii, toho času živořící ve druhé fotbalové lize.

Roku 1976 byl zvolen poslancem České národní rady.

Zemřel na jevišti pražského Národního domu při slavnostním předávání jeho poslední sbírky Vroubky při příležitosti jeho 65. narozenin.

Jaromír Nohavica jej zmiňuje ve své rozverné písni Maturitní písemná práce - Česká poezie alias Básníci, chlípníci.

Ocenění 
 1975 titul zasloužilý umělec
 1973 Státní cena Klementa Gottwalda
 1982 titul národní umělec
 1985 Národní cena ČSR

Dílo 
V 50. letech byl vyznavač tzv. poezie všedního dne, kterou ozvláštnil citovým zaujetím. V pozdějším období zdůrazňoval občanskou angažovanost a úsilí postihnout základní etické normy tehdejší společnosti.
 
 Snubní prsten – 1948
 Záznam o potopě – 1953
 Otevřený dům – 1957
 Blízký hlas
 Závrať – 1957 - protiválečné; motivy města a velkoměsta; volný verš
 Stopy – 1960 - otázka kolektivní viny, odpovědnost za vývoj světa; motiv neklidu a pohybu
 Tichá pošta – 1965, milostná lyrika
 Svatá pravda
 Iniciály
 Jízda na luční kobylce – 1974
 Hvězdná réva
 Modré z nebe – 1976
 Jeřabiny – 1977
 Dejte mi – zde se objevuje vidění světa v protikladech.
 Zelená flétna
 Odliv noci
 Zítřejší sněhy
 Prodloužený čas
 Vidět Neapol
 Sonetarium aneb Večer v králíkárně – 1995

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura v letech 1945–1990

Externí odkazy 
 
 
 
 

Čeští básníci
Čeští novináři
Čeští knihovníci
Poslanci České národní rady
Českoslovenští národní umělci
Českoslovenští zasloužilí umělci
Laureáti Státní ceny Klementa Gottwalda
Spisovatelé z Kutné Hory
Členové KSČ
Narození v roce 1931
Narození 10. května
Narození v Kutné Hoře
Úmrtí v roce 1996
Úmrtí 10. května
Úmrtí v Praze
Muži
Moravskoslezsko

Jméno Moravskoslezsko může označovat různá území:
 NUTS 2 Moravskoslezsko 
 Moravskoslezský kraj 
 Moravské (České) Slezsko 
 Slezská expozitura země Moravskoslezské 
 Země Moravskoslezská
Přeslička zimní

Přeslička zimní neboli cídivka zimní (Equisetum hyemale, syn.: Hippochaete hyemalis), nebo také cídivka přezimující je v ČR silně ohrožená rostlina z čeledi přesličkovitých (Equisetaceae), což je jediná recentní čeleď oddělení přesličky (Equisetophyta).
Někteří autoři zastávají pojetí 1 recentního rodu přeslička (Equisetum), dělícího se do podrodů Equisetum a Hippochaete, toto pojetí zastává např. Kubát et al. (2002). Jiní autoři rozlišují 2 rody: přeslička (Equisetum) a cídivka (Hippochaete), např. Květena ČR. O rozdílech mezi těmito podrody či rody viz přeslička. Přeslička zimní je řazena do podrodu Hippochaete, pokud autor uznává Hippochaete jako rod, pak se tato rostlina jmenuje česky cídivka zimní.

Popis 
Přeslička zimní je vytrvalá, cca 30-100 cm vysoká rostlina. Stonek je relativně mohutný, přezimující a tmavě zelený, na rozdíl od většiny přesliček se nevětví, jen výjimečně se trochu naspodu větví. Stonek je žebrovaný, žebra na hřbetě mají mělkou karinální rýhu, která je lemovaná 2 řadami křemičitých hrbolků. Střední dutina stonku zabírá asi 2/3 – 9/10 průměru lodyhy. V uzlinách jsou pochvy, což je vlastně bočně srostlý přeslen listů. U přesličky zimní jsou pochvy téměř bez vrcholových zubů, neboť zuby velice brzy opadávají, pochvy jsou zelenavé až hnědavé, na dolním a horním okraji mají černý pruh. Spodní mohou být někdy celé černé a ve stáří se hvězdnicovitě štěpí. Na vrcholu lodyhy je solitérní, hrotitý výtrusnicový klas. O životním cyklu recentních přesliček viz článek přeslička.

Rozšíření ve světě 
Přeslička zimní roste v Evropě, Asii a v Severní Americe.

Rozšíření v Česku 
V ČR roste poměrně vzácně, zpravidla v kaňonovitých údolích řek, na březích vodních toků a zastíněných vlhkých písčitých půdách.
Příklady lokalit:
 Modřanská rokle
 Čertova stěna-Luč
 Peklo (přírodní rezervace)
 Údolí Říčky u Brna

Poznámka 
Přeslička zimní se kříží s přesličkou větevnatou (Equisetum ramosissimum). Kříženec se jmenuje přeslička Mooreova (Equisetum × moorei), může se vyskytovat i nezávisle na rodičích a bývá někdy s přesličkou zimní zaměňován.

Galerie

Odkazy

Reference

Literatura 
 Hrouda L. (1988), In Slavík et Hejný: Květena České republiky, vol. 1.
 Klíč ke Květeně České republiky, Kubát K. et al. (eds.), Academia, Praha

Externí odkazy 
 
 
 
 Obrázek a názvy v dalších jazycích
 Malá galerie cídivek zimních
 Anglická stránka 
 Stránky University of Florida
 cídivka v zahradnictví
 Podrobný článek

Přesličkovité
Mana (pokrm)

Mana (hebrejsky man) je pokrm, kterým Bůh živil na čtyřicetileté cestě pouští Izraelský lid. Její první seslání se popisuje v starozákonní knize Exodus, 16. kapitola. Pravděpodobně se jedná o pryskyřici nebo mízu tamaryšku.

Podle tohoto vyprávění Izraelité měli námitky proti Bohu a Mojžíšovi, který je vedl, že nemají co jíst a že zemřou hlady. Mojžíš se proto modlil k Bohu a ten seslal lidu manu. Mana je jakousi náhradou za chléb. V Exodu se píše: A ráno padala kolem tábora rosa. Když rosa přestala padat, hle, na povrchu pouště leželo po zemi cosi jemně šupinatého, jemného jako jíní.

Etymologie názvu je vysvětlována v Exodu z otázky, kterou si Izraelité při pohledu na manu kladli:  (man hú Co je to?). Hebrejské slovo ve skutečnosti asi pochází z aramejštiny a jeho původní význam není znám.

Mana je symbolem Boží starostlivosti a prozřetelnosti vůči svému lidu, je symbolem pokrmu a síly, kterou Bůh dává člověku na jeho cestu. V tomto ohledu evangelium podle Jana srovnává manu a eucharistii a představuje eucharistii jako pravou, skutečnou manu, jejímž předobrazem byla právě mana seslaná Izraelitům na poušti.

V lidových rčeních je mana symbolem něčeho vynikajícího, nesmírně chutného, lahodného (srov. „je to mana nebeská“).

Identifikace many s konkrétní rostlinou zajímala lidi a badatele od pradávna. Rozšířený byl názor, že jde o ztuhlou mízu Tamaryšku mannodárného (Tamarix mannifera) anebo Mannovce mouřenínského (Alhagi maurorum). Ke konci 19. století došli bibličtí historici k názoru, že se jednalo o jedlý lišejník. František Polívka ve svém popisu rostlin cizích zemí uvádí: "Co týká se tak zv. manny biblické, o níž se vypravuje ve Starém zákoně, že pršela s nebe, když byli Israelité na poušti, nelze ji považovati za mannu ani z mannovce ani z tamaryšku, nýbrž za jedlý lišejník zvaný Sphaerothallia seu Lecanora esculenta Evers., který se dosud ve stepích severní Afriky, Arábie, Malé Asie a Persie hojně vyskytuje a po větších deštích úžasně rychle se množí, tak že pokryje půdu až 15 cm vysoko. Nastane-li pak počasí suché a větrné, odtrhují větry tento lišejník od jeho podkladu a zanášejí jej často i do vzdálených krajin, tak že se v těch krajinách potom zdá, jako by byl lišejník „spadl s nebe“. Dnešní archeologie popírá výskyt velké skupiny lidí po několik desetiletí na Sinajské poušti v předpokládané době Exodu, což pátrání po maně poskytující v poušti stravu rozsáhlé společnosti posouvá do oblasti mýtů. Tím ovšem není dotčeno běžné užití výše uvedených rostlin.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Tamaryšek manový
 Mannovec mouřenínský

Starý zákon
Devětsil

Slovo devětsil má více významů:

 Devětsil – rod rostlin z čeledi hvězdnicovitých (Asteraceae), kam patří např.:
 Devětsil lékařský (Petasites hybridus)
 Devětsil bílý (Petasites albus)
 Devětsil Kablíkové (Petasites kablikianus)
 Devětsil japonský (Petasites japonicus)
 Svaz moderní kultury Devětsil – česká avantgardní skupina známá jako „Devětsil“
Sovětská okupační zóna Německa

Sovětská okupační zóna Německa byla jedním ze čtyř okupačních útvarů, v červenci 1945 vítěznými spojenci zřízených v poválečném Německu na základě výsledků Postupimské konference.

Územní rozsah 
V rámci této zóny vytvořila britská vojenská vláda na území dnešních německých spolkových zemí:
Braniborska, Durynska, Meklenburska-Předního Pomořanska, Saska, Saska-Anhaltska a malé části Dolního Saska (moderní obec Amt Neuhaus).
Na západě a severozápadě sousedila s britskou okupační zónou Německa, na jihozápadě a jihu s americkou okupační zónou Německa, na jihovýchodě s Československem na východě s Polskem, na severu s Baltským mořem; uvnitř se pak ještě nacházelo území Berlína (respektive Západní Berlín a Východní Berlín), které součástí této zóny nebylo.

Sovětská vojenská vláda ve své okupační zóně vytvořila správní jednotky (země) na území historických zemí a pruských provincií:
Braniborsko (od 21. července 1947; 20. prosince 1946 – 20. července 1947 provincie), Durynsko (od 16. července 1945), Meklenbursko (od 9. července 1945), Sasko (od 4. července 1945), Sasko-Anhaltsko (od 21. července 1947; 23. července 1945 – 20. července 1947 provincie).

7. října 1949 je na území sovětské okupační zóny Německa a Východního Berlína vyhlášena Německá demokratická republika (NDR), jeden ze satelitů SSSR, přičemž až do 22. července 1952 se jednalo o federaci šesti zemí (5 výše uvedených zemí; šestou zemí byl Berlín, hlavní město NDR - Berlin, Hauptstadt der DDR). 23. července 1952 pak byly země zrušeny a NDR se stává centralistickým státem.

Odkazy

Reference

Související články 

 Okupační zóny Německa
 Okupační zóny Rakouska
 Spojenecká okupace Japonska

Externí odkazy 
 
 Mapa okupačních zón
 Mapa zemí

Dějiny sovětského vojenství
Okupace Německa po druhé světové válce
Bahrám I.

Bahrám I., perský velkokrál v letech 273–276, byl nejstarším synem Šápúra I. a bratrem Hormizda I. Před svým nástupem na trůn působil jako král v Gílánu, provincii táhnoucí se podél jižních břehů Kaspického moře, severozápadně od dnešního Teheránu. Jeho investitura na krále králů je zobrazena na reliéfu v Bíšápúru, který si později nechal pro své potřeby adaptovat král Narsé, další Bahrámův bratr.

Nejvýznamnější událostí krátké Bahrámovy vlády je poprava náboženského myslitele Máního, k níž došlo na popud nejvlivnějšího z dvorských mágů, kněze Kartíra. Podle manicheiských pramenů byl šedesátiletý prorok pozván ke dvoru, dostal se do konfliktu s králem a ještě během audience mu nasadili okovy. V březnu 276, na samém sklonku Bahrámovy vlády, byl pak Mání popraven v Gundéšápúru, městě založeném jeho někdejším ochráncem Šápúrem I. Křesťanské zprávy o hrozných mukách, jimž byl před smrtí vystaven, se nedají doložit a jsou patrně tendenční (je ovšem možné, že Peršané později zhanobili jeho mrtvolu).

O Bahrámově vládě toho jinak nelze mnoho říci, snad až na to, že si zvolil ikonograficky pozoruhodnou panovnickou korunu (každý sásánovský král měl jinou, což velmi pomáhá jejich identifikaci na reliéfech a mincích). Bahrámovým nástupcem na perském trůně se stal jeho syn Bahrám II.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
 
  Bahrámova biografie v Encyclopaedia Iranica
  Bahrámova biografie od U. Weberové 

Sásánovci
Zoroastriáni
Úmrtí v roce 276
Muži
Nová Evropa: Stanovisko slovanské

Nová Evropa: Stanovisko slovanské je dílo Tomáše Garrigua Masaryka, prvního prezidenta ČSR, v němž otevírá otázku postavení československého národa v Evropě. Dílo vyšlo anglicky () v roce 1918 a německy () v Berlíně 1922.

Masarykův pohled na 1. světovou válku 
V díle Nová Evropa T. G. Masaryk předestírá, že vyvrcholením světové války musí být osamostatnění těch národů, které si přejí existovat v samostatném, národním státě a jsou utiskovány ve stávajících státech. To bude platit v první řadě o těch národech, které již dosáhly určitého minimálního stupně národněobrozeneckého procesu. Za naprosto nevyhnutelné pokládá vydělení těch národů, které jsou coby minorita utiskovány majoritami ve státních útvarech vzešlých ze středověkého feudalismu a církevní nadvlády. Masaryk interpretuje první světovou válku jako střet dvou společenských zřízení – teokracie a demokracie. Světová válka tak proti sobě staví svět vzešlý ze středověkého feudálního zřízení a nadvlády církve a svět demokratický, iniciovaný procesy náboženské reformace, sekularismu, emancipace obyvatelstva a obrození utlačovaných národů.

Masarykova vize budoucí Evropy 
Budoucnost evropského uspořádání vidí ve federaci demokratických států. „Skutečná federace národů nastane teprve, až národové budou volní a sami se spojí. K tomu směřuje vývoj Evropy… Vzniknou-li federace menších států, budou to federace svobodně založené, založené z opravdové potřeby národů, nikoli z cílů dynastických a imperialistických.“

Literatura 
 Masaryk, T. G.: Nová Evropa, stanovisko slovanské, Dubský : Praha 1920. Dostupné online

Externí odkazy 
 

Díla Tomáše Garrigua Masaryka
Česká filozofie
Česká politická literatura
Knihy z roku 1918
Česká otázka

Česká otázka je jedno z hlavních děl Tomáše Garrigua Masaryka, poprvé vydané roku 1895. Dotýká se pozice Čechů a Slováků (v Masarykově podání Čechoslováků) v rámci Rakouska-Uherska.

Autorovi jde především o analýzu dosavadního národně obrozeneckého úsilí. Česká otázka měla být v jistém slova smyslu apelem k hojnější kulturní a vzdělávací činnosti, která dle Masaryka často ustupovala nacionalistickým vášním a nevzdělanosti. Masaryk podal svůj pohled na smysl českých dějin, jenž spatřuje v humanistickém (humanitním) odkazu, zejména v ideálech inspirovaných myšlenkami českých bratří. Tento Masarykův názor na historii byl brzy poté ostře kritizován předními českými historiky (zejm. Josefem Pekařem) a přerostl v dlouhý spor o smysl českých dějin.

V knize se pak Masaryk věnuje vnitropolitickým sporům mezi staročechy a mladočechy a později i mladočechy a realisty – pokrokáři, jejichž mluvčím byl.

Českou otázku v této době zasazuje Masaryk do kontextu širších evropských politických vztahů jen minimálně. Obrací-li se k celé Evropě, pak jenom na úrovni otázek kulturních, když odmítá bezhlavé mladočeské slavjanofilství; Masaryk a jeho stoupenci mnohem více hledí ke kultuře západu, ačkoliv slovanský rozměr české kultury nijak nezpochybňují.

Na Českou otázku navazuje Masarykova práce Naše nynější krize.

Odkazy

Literatura 
 
 MASARYK, Tomáš Garrigue. Česká otázka : snahy a tužby národního obrození. 7. vyd. Praha : Melantrich, 1969. 271 s.

Související články 
 Tomáš Garrigue Masaryk
 Naše nynější krize
 Nová Evropa: Stanovisko slovanské
 Spor o smysl českých dějin

Externí odkazy 
 
 

Česká politická literatura
Knihy z roku 1895
Česká filozofie
Díla Tomáše Garrigua Masaryka
Akční plán z Lagosu

Akční plán z Lagosu (oficiálně ) z roku 1982 byl výstupem setkání Organizace africké jednoty v Monrovii v roce 1979, na kterém představitelé afrických států diskutovali o problematice chudoby tohoto světadílu.

Akční plán byl vytvořen v roce 1980 a stal se tak vůbec prvním vážnějším krokem v boji s chudobou v Africe. Jeho hlavní myšlenkou bylo ukončit závislost hospodářského vývoje v Africe na vývoji celosvětového hospodářství, resp. vývoji v bývalých metropolích, zejména EHS, se kterými měly tyto země vazby institucionalizované smlouvami z Yaoundé a Lomé.

Akční plán z Lagosu si vytyčil smělé cíle: uskutečnit výrazné zemědělské reformy, které by vedly k hospodářskému růstu 4 %, a následnou industrializaci, jejímž důsledkem by byl roční hospodářský růst ve výši 9,5 %. Vedlejšími cíli byla ekonomická a sociální integrace afrického kontinentu.

Mezinárodní měnový fond a Světová banka nebyly těmto plánům nakloněny.

Africká integrace
Mezinárodní ekonomika
Askar Akajev

Askar Akajevič Akajev (* 10. listopadu 1944 v obci Voroncovka, nyní Kyzyl-Bajrak, v Keminském okrese Čujské oblasti, nyní Kyrgyzstán) byl prezidentem Kyrgyzstánu od vyhlášení jeho nezávislosti až do roku 2005. Původním povoláním byl fyzik, absolvent Leningradského institutu přesné mechaniky a optiky, vědec a vysokoškolský profesor. Od roku 1984 byl členem kyrgyzské akademie a v letech 1989 až 1990 prezidentem Akademie věd Kyrgyzské SSR. Publikoval kolem 150 vědeckých prací a zaregistroval sedm vynálezů.

Po rozpadu SSSR v roce 1991 prohlásil Kyrgyzskou republiku za nezávislou. Při prvních prezidentských volbách 12. října 1991 byl zvolen prezidentem a v následujících 24. prosince 1995 byl zvolen opětovně. Relativně liberální a přesto velmi kontroverzní politik. V roce 2005 byla během tzv. Tulipánové revoluce jeho vláda svržena a on nucen odstoupit ze své funkce. Po převratu našel azyl v Ruské federaci, od roku 2006 je zahraničním členem Ruské akademie věd a působí jako pedagog na Moskevské státní univerzitě a v dalších vědeckých institucích.

Vyznamenání 
  Řád čestného odznaku – Sovětský svaz, 1981
  Puškinova medaile – Rusko, 23. srpna 1999 – za velký přínos k zachování a šíření ruského kulturního dědictví v Kyrgyzstánu
  Řád přátelství I. třídy – Kazachstán, 10. prosince 2001
  Řád bílého dvojkříže I. třídy – Slovensko, 2003

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Prezidenti Kyrgyzstánu
Futurologové
Členové Ruské akademie věd
Nositelé Řádu bílého dvojkříže I. třídy
Nositelé Řádu přátelství (Kazachstán)
Nositelé Odznaku cti
Nositelé Puškinovy medaile
Narození v roce 1944
Narození 10. listopadu
Žijící lidé
Muži
Kompaktní zobrazení

Kompaktní zobrazení je zobrazení mezi metrickými prostory, které zobrazuje omezené množiny na množiny relativně kompaktní.

Příklady 

Identita (identické zobrazení) je kompaktní na konečnědimenzionálních normovaných vektorových prostorech.

Související články 

 Spojité zobrazení

Topologie
Homeomorfismus

Homeomorfismus (z řeckého homeos = stejný, morphe = tvar) je vzájemně jednoznačné zobrazení mezi topologickými prostory, které zachovává topologické vlastnosti. Homeomorfismus je tedy jiný název pro izomorfismus topologických prostorů. Dva prostory, mezi kterými je homeomorfismus se nazývají homeomorfní. Z pohledu topologie jsou stejné (mají stejné vlastnosti).

Definice 
Zobrazení  se nazývá homeomorfismus, pokud

 je bijektivní
 je spojité
 Inverzní zobrazení  je spojité.

Pokud existuje homeomorfismus  na , jsou prostory  a  homeomorfní. Homeomorfismy jsou ekvivalence na třídách topologických prostorů.

Příklady 
 Identické zobrazení na topologickém prostoru je vždy spojité a proto je homeomorfismem. Jiná je však situace, pokud na jedné množině uvažujeme dvě různé topologie (tedy dva různé seznamy otevřených množin). Například na reálných číslech můžeme uvažovat obvyklou topologii a diskrétní topologii (v níž je každá množina otevřená i uzavřená). Identické zobrazení z topologického prostoru (A, T1) do (A, T2) je homeomorfismem, právě když T1 = T2, tedy pokud T1 a T2 označují tutéž topologickou strukturu.

 Otevřený interval (-1, 1) je homeomorfní množině reálných čísel, příkladem je homeomorfismus .

Externí odkazy 
 

Topologie
Sasko (rozcestník)

Sasko je:

 státní útvar různého rozsahu existující od roku 1423 (Saské kurfiřtství, Saské království, Svobodný stát Sasko) a dnes německá spolková země Sasko viz Sasko
 Staré Sasko označení pro původní domovinu germánského kmene Sasů a raně středověkého období země před vznikem Saského vévodství
 středověké kmenové vévodství existující do roku 1180, viz Sasko (vévodství)
 Saské kurfiřtství existující do roku 1806 viz Kurfiřtství saské 
 bývalá pruská provincie, předchůdce Saska-Anhaltska, viz Provincie Sasko

Různá saská a durynská knížectví, vévodství a velkovévodství – tzv. ernestinská vévodství – v abecedním pořadí:
 Sasko-Altenburg
 Sasko-Koburg
 Sasko-Koburg-Gotha
 Sasko-Koburg-Saalfeld
 Sasko-Eisenašsko
 Sasko-Eisenberg
 Sasko-Gotha
 Sasko-Gotha-Altenburg
 Sasko-Hildburghausen
 Sasko-Jena
 Sasko-Lauenburg
 Sasko-Meiningensko
 Sasko-Merseburg
 Sasko-Römhild
 Sasko-Saalfeld
 Sasko-Teschen
 Sasko-Weißenfels
 Sasko-Wittenberg
 Sasko-Výmarsko
 Sasko-Výmarsko-Eisenašsko
 Sasko-Zeitz
Prosté zobrazení

Prosté zobrazení, nebo také injektivní zobrazení, injekce, je druh zobrazení mezi množinami, které různým vzorům (prvkům) přiřazuje různé obrazy. Nestane se tedy, že by jeden obraz měl několik různých vzorů a jeden vzor více obrazů. K prostému zobrazení existuje inverzní zobrazení.

 Každá ryze monotónní funkce je prostá.
 Na rozdíl od "zobrazení na", prosté zobrazení nemusí být definováno pro všechny obrazy a vzory, tedy mohou existovat prvky cílové množiny, které nemají svůj vzor.

Definice 
Zobrazení  nazýváme prosté (injektivní), jestliže platí implikace:

.

Někdy se uvádí ekvivalentní definice s implikací v kontrapozici:

.

Můžeme tedy vytvořit inverzní zobrazení.

Značení 
V anglické literatuře je prosté zobrazení často označováno one to one (jeden ku jednomu), proto se občas setkáme jen s označeným 1-1.

Také se využívá rozlišení pomocí úpravy grafického symbolu šipky mezi množinami:  nebo  namísto zápisu dále nespecifikovaného zobrazení: .

Příklady 
 Reálná funkce  je prostá, protože pokud , platí i , tedy .
 Reálné funkce  a  jsou prosté.
 Reálná funkce  prostá není, neboť např. . Pokud ale funkci  omezíme na interval , je g prostá.
 Lineární zobrazení je prosté, právě když determinant odpovídající matice je nenulový.
 Periodické funkce obecně nejsou prosté. (V závislosti na dané funkci je možné aby byla prostá, pokud ji omezíme na interval délky jedné periody nebo kratší.)
 Cyklometrické funkce jsou definovány jako inverzní ke goniometrickým vzatých na intervalu jedné periody, tudíž prosté jsou.
 Každá striktně monotónní funkce (tj. rostoucí nebo klesající) je prostá.
 Sudá funkce nemůže být prostá.
 V teorii pravděpodobnosti distribuční funkce je prostá, ale hustota pravděpodobnosti pro reálnou náhodnou veličinu není.

Odkazy

Reference

Související články 
 Zobrazení na (surjekce)
 Bijekce
 Prostá funkce

Externí odkazy 
 
 

Matematické relace a zobrazení
Zeměpisná délka

Zeměpisná délka je jedna ze zeměpisných souřadnic, určuje polohu na povrchu Země směrem k východu nebo západu od Greenwichského poledníku. Je to úhel, který svírá rovina místního poledníku, procházejícího určovaným bodem, a rovina Greenwichského (nultého) poledníku.

Zápis 
Značí se řeckým písmenem lambda (), měří se ve stupních. Body ležící na východ od nultého poledníku tj. na východní polokouli až do hodnoty 180° mají zeměpisnou délku východní (kladnou) – zkratka v. d. Body ležící na západ od nultého poledníku tj. na západní polokouli až do hodnoty 180° mají zeměpisnou délku západní (zápornou) – zkratka z. d.

Používaly se i jiné základní poledníky. Ve starších evropských mapách až do roku 1884 byl jako nultý označován poledník procházející ostrovem El Hierro (také nazývaný Ferro) na Kanárských ostrovech, který se nachází na 17°39'51" západně od greenwichského poledníku; psalo se pak „východně (západně) od Ferra“.

Související články 
 Zeměpisná šířka

Externí odkazy 
 
 
 Mapa = zmenšený obraz krajiny

Délka
Okupační zóna

Okupační zóna může být:
 Okupační zóny Německa – vojenská okupace Německa po druhé světové válce (dále jednotlivé okupační zóny)
 Britská okupační zóna Německa
 Americká okupační zóna Německa
 Francouzská okupační zóna Německa
 Sovětská okupační zóna Německa
 Bizóna a Trizóna
 Okupační zóny Rakouska – vojenská okupace Rakouska po druhé světové válce

Související články 
 Okupace
Okupační zóny Rakouska

Okupační zóny Rakouska (německy Österreichische Besatzungszonen, nebo Besatzungszonen Österreichs) byly čtyři sektory vytvořené vítěznými mocnostmi na území Rakouska po porážce ve druhé světové válce.

Historie 
Po skončení druhé světové války bylo území Rakouska (které bylo od roku 1938 součástí Německa) rozděleno do čtyř částí, takzvaných okupačních zón, spravovaných obdobně jako okupační zóny v Německu společně vítěznými mocnostmi USA, Velkou Británií, Sovětským svazem a Francií. Vídeň byla (stejně jako Berlín) rozdělena do čtyř sektorů. Toto rozdělení trvalo až do roku 1955.

Podkladem toho rozdělení byla Dohoda o spojenecké kontrole (z 4. července 1945) a Dohoda spojenců o okupačních zónách (z 9. července 1945). Dne 11. září 1945 se konstituovala Spojenecká rada, pozůstávající z čtyř vrchních velitelů, později pak ze čtyř vysokých komisařů. Výdaje, spojené s obsazením Rakouska (na počátku 700 000 členů ozbrojených sil, později 60 000), nesl rakouský stát.

Rozdělení Rakouska v jeho hranicích z roku 1938 do okupačních zón bylo provedeno takto:
  americká zóna: Horní Rakousko (části ležící jižně od Dunaje), Salcbursko, malá část severního Štýrska
  britská zóna: Korutany, většina Štýrska, Východní Tyrolsko
  francouzská zóna: Vorarlbersko, Severní Tyrolsko
  sovětská zóna: Dolní Rakousko, Burgenland, Horní Rakousko (části ležící severně od Dunaje)

K rozštěpení Rakouska do dvou státních celků (jak se stalo v Německu) nedošlo, protože Rakousko se přihlásilo k principu neutrality. Dne 15. května 1955 byla pak podepsána Rakouská státní smlouva, vedoucí k odchodu okupačních jednotek z Rakouska (odchod ukončen 25. října 1955) a k získání státní suverenity.

Rozdělení Vídně 

Při rozdělení hlavního města Vídně bylo dohodnuto, že centrum (obvod 1) bude spravováno společně; ostatní obvody byly rozděleny na americký sektor (obvody 7, 8, 9, 17, 18, 19), britský sektor (3, 5, 11, 12, 13), francouzský sektor (6, 14, 15, 16) a sovětský sektor (2, 4, 10, 20, 21). Světlejší okrajové části města spadala pod dolnorakouskou okupační zónu, tzn. pod sovětskou správu.

Odkazy

Reference

Související články 
 Okupační zóny Německa
 Spojenecká okupace Japonska

Externí odkazy 
 

 Kolik stálo vykoupení Rakouska na cestě ke svobodě? - na Český rozhlas Plus

Důsledky druhé světové války
Vojensky okupovaná území
Politické dějiny Rakouska
Dějiny Rakouska 20. století
Jeff Buckley

Jeffrey Scott „Jeff“ Buckley (17. listopadu 1966 – 29. května 1997) byl americký zpěvák a kytarista, jehož proslavil jedinečný hlas, dosahující rozsahem čtyř oktáv.

Nejprve hrál s kytaristou Gary Lucasem v jeho kapele Gods and Monsters. V roce 1994 vydal Buckley své první sólové album Grace, které se skládalo z deseti skladeb. Nejprve se album příliš neprodávalo, ale velmi rychle se objevily pochvalné ohlasy a četná ocenění od renomovaných muzikantů (mezi které patřili například Jimmy Page, Robert Plant, Bob Dylan a Paul McCartney).

Buckleyho naivní představy o hudebním průmyslu mu přinesly velké problémy. Po vydání svého prvního a velmi dobře přijatého alba strávil více než dva roky na turné po celém světě. Zdál se to být náročný, nicméně efektivní způsob, jak si udržet nezávislost od své nahrávací společnosti. V roce 1995 odehrál koncert v proslulé pařížské Olympii, která byla proslavena Buckleyho velkým idolem, francouzskou šansoniérkou Édith Piaf. Tento koncert Buckley vždy poté označoval za nejlepší vystoupení své kariéry.

Těsně před tím, než měla být započata práce na jeho druhém albu, které mělo nést název My sweetheart the drunk, se Jeff Buckley utopil v řece Wolf River. Bylo mu třicet let.

Po jeho smrti byly některé demonahrávky k chystanému albu vydány pod názvem Sketches for My sweetheart the drunk. Dále vyšla tři alba s živými nahrávkami a jedno DVD se záznamem koncertu z Chicaga.

Otec Jeffa Buckleyho Tim byl také hudebník. Vydal několik vysoce ceněných folkových alb. Zemřel v roce 1975 ve věku 28 let.

Diskografie 
 Live at Sin-é EP (1993)
 Grace (1994)
 Live from the Bataclan (1995)
 Sketches (for My Sweetheart the Drunk) (1998)
 Mystery White Boy (2000)
 Jeff Buckley – Live in Chicago (2000)
 Live a L'Olympia (2001)
 The Grace EPs (2002)
 Live at Sin-é (Legacy edition) (2003)
 Grace (Legacy edition) (2004)

Externí odkazy 
 
 
 http://www.amazinggracejeffbuckley.com/

Američtí zpěváci
Hudebníci alternativního rocku
Narození v roce 1966
Úmrtí v roce 1997
Úmrtí utonutím
Muži
Narození 17. listopadu
Úmrtí 29. května
Narození v Anaheimu
Úmrtí v Memphisu
Mana

Mana, mana případně MANA může označovat:

v náboženství

Mana (pokrm) – starozákonní pokrm, přeneseně lahodné jídlo
Mana (energie) – v polynéské a melanéské kultuře aktivní síla či energie, často nadpřirozeného charakteru
mána – buddhistický výraz pro pýchu či aroganci
Tuonela – finské podsvětí
Mana Genita – římská bohyně spojovaná s pohřby

v geografii
 Mana (Burkina Faso) – město v Burkině Faso
 Mana (Etiopie) – město v Etiopii
 Mana (hora) – hora v Himálaji
 Mana (Srbsko) – město v Srbsku
 Mana (Francouzská Guyana) – obec ve Francouzské Guyaně
 kanton Mana – kanton ve Francouzské Guyaně
 Mana (přítok Jeniseje) – řeka v Krasnojarském kraji v Rusku, přítok Jeniseje
 Mana (přítok Atlantského oceánu) – řeka ve Francouzské Guyaně v Jižní Americe, přítok Atlantského oceánu
 Mana (ostrov) – ostrov na Novém Zélandu

jiné významy
 mana – ve fantasy, především v hrách na hrdiny a počítačových hrách magická energie umožňující sesílat kouzla
 Mana (náhrada stravy) – nutriční nápoj
 Mana (hudebník) – japonský hudebník
 Mana (říše) – starověká říše na území dnešního Ázerbájdžánu
 Mana (obchodní řetězec) – jeden z obchodních řetězců korporace AHOLD
 Mana (Lordi) – člen finské kapely Lordi
 Divadlo MANA – divadlo při Husově sboru v Praze 10-Vršovicích
 Mana (herní série) – japonská herní série žánru RPG
 Mana (japonský hudebník) – japonský hudebník
Mana (energie)

Mana je slovo v austronéských jazycích znamenající „moc, účinnost, prestiž“, zpravidla v kontextu nadpřirozena, víra v ní je součástí tradičních náboženství Melanésie a Polynésie. Je chápána jako aktivní síla, kterou se vyznačují jistí jedinci a všechny duše mrtvých a duchové. Tento termín zaujal v 19. století významné místo v antropologii a na počátku 20. století z víry v manu odvodil britský antropolog Robert R. Marett svojí hypotézu o pre-animistickém náboženství, založeném na víře v neosobní sílu.

Ve fantasy, především v hrách na hrdiny a počítačových hrách, je mana častým označením pro magickou energii umožňující sesílat kouzla.

Akademický zájem 
Koncept many poprvé popsal britský misionář Robert Codrington působící v Melanésii ve své knize The Melanesians: Studies in their Anthropology and Folk-Lore z roku 1891. Definoval jí jako „sílu, zcela odlišnou od síly fyzické, jednající jak dobře, tak zle, z jejíhož vlastnictví či kontroly plyne velký prospěch“. V té době byl v antropologii chápán jako nejstarší forma náboženství animismus, což byla hypotéza prosazována především Edwardem Tylorem. Robert R. Marett poté formuloval hypotézu o pre-animistické fázi náboženství, později nazývanou animatismus, manaismus nebo dynamismus, spojenou především s praktikováním magie.
 
Mana byla ztotožněna se siouxským wakan, irokézským orenda, algonkinským manitou, mbutijským megbe, ale také indickým brahma, perským chvarena, římským imperium či severským hamingja. Tyto náboženské koncepty se však od sebe výrazně liší a ani autentický pojem mana neznamená neosobní sílu, jak se domníval Robert Marret. Tato energie je vždy spojena s nějakou osobou, ať už člověkem či duchovní bytostí. Nejvíce primitivní kultury se také nevyznačují významným praktikováním magie, to je rysem spíše pokročilejších společností.

Reference 

Antropologie náboženství
Polynésie
Melanésie
Energie (esoterismus)
Finlandia

Finlandia je symfonická báseň složená Jeanem Sibeliem roku 1899, jako hudba k sérii obrazů z historie Finska.

Je velice oblíbená v samotném Finsku, neboť její melodie vystihuje ráz finské krajiny. Skladba se stala symbolem finského nacionalismu v době, kdy Finsko bylo ruské velkovévodství.

Její závěrečnou část, nazývanou hymnus Finlandia, někteří navrhují za finskou hymnu, místo původně německé skladby Maamme, jejíž melodii má i hymna estonská. K hymnu byla roku 1937 sepsána finská slova, jejichž definitivní podobu jim dal Veikko Antero Koskenniemi o čtyři roky později. Tato část byla v letech 1967–1970 hymnou republiky Biafra, krátce odtržené od Nigérie.

Externí odkazy 
 
 Stránka o Finlandii na Virtual Finland (anglicky)
 Jean Sibelius O životě a díle Jeana Sibelia (finsky/švédsky)
 Symfonická báseň Finlandia Zahráno NHK Symphony Orchestra pod vedením dirigenta Olliho Mustonena

Finská hudba
Symfonické básně
Východní Berlín

Východní Berlín je neoficiální označení východní části Berlína, sovětského sektoru po druhé světové válce. Oficiální název zněl Berlín, hlavní město NDR (Berlin, Hauptstadt der DDR). Především v 60. letech 20. století užívala československá média též neoficiální výraz Demokratický Berlín.

Krátce po rozdělení Berlína (30. listopadu 1948) se pak 7. října 1949 stal Východní Berlín hlavním městem nově založené NDR. Současně měl od 30. listopadu 1948 de facto postavení autonomní země, a to až do 22. července 1952. 23. července 1952 pak byla NDR přeměněna v centralistický stát, země byly rozděleny mezi nově vzniklé kraje nerespektující původní zemské hranice (s výjimkou Berlína), a Východní Berlín se stal jedním z nově vzniklých krajů – Berlin, Hauptstadt der DDR o rozloze 413 km². Administrativně se Východní Berlín členil na 11 městských obvodů.

Východní Berlín v obrazech 

Od Západního Berlína byl oddělen v roce 1961 berlínskou zdí, která padla 9. listopadu 1989

Pozoruhodnosti: Alexanderplatz s televizní věží (365 m), Palác republiky (Palast der Republik), Braniborská brána (Brandenburger Tor), berlínská zeď, Památník Berlín-Hohenschönhausen …

Související články 
 Berlín
 Rozdělení Berlína
 Západní Berlín
 Čtyřmocenský status
 Berlínská blokáda

Externí odkazy 
 

 
Dějiny Berlína 20. století
Studená válka
Německá demokratická republika
Geografie Berlína
Berlín
Francouzská okupační zóna Německa

Francouzská okupační zóna Německa byla jedním ze čtyř okupačních útvarů, zřízených v červenci 1945 vítěznými spojenci v poválečném Německu na základě výsledků Postupimské konference. 17. dubna 1948 se stala součástí tzv. trizónie.

Územní rozsah 
Rozkládala se na západě a jihozápadě Německa a v době tzv. Výmarské republiky se jednalo o části území dosavadních spolkových zemí:
 Svobodný stát Bádensko
 Svobodný stát Bavorsko
 Lidový stát Hesensko
 Svobodný stát Oldenbursko
 Svobodný stát Prusko
 Svobodný lidový stát Württembersko

V rámci této zóny vytvořila francouzská vojenská vláda roku 1945 následující správní celky:
 provincie Hesensko-Falc
 provincie Porýní-Hesensko-Nasavsko
 země Jižní Bádensko
 země Jižní Württembersko-Hohenzollernsko

30. srpna 1946 pak vzniká země Porýní-Falc. 2. prosince 1946 bylo Jižní Bádensko přejmenováno na Bádensko. 22. července 1947 pak došlo k přejmenování Jižního Württemberska-Hohenzolernska na Württembersko-Hohenzolernsko. Tyto tři země se poté 23. května 1949 staly spolkovými zeměmi SRN. 25. dubna 1952 se spojily Bádensko a Württembersko-Hohenzollernsko s Američany okupovaným Württemberskem-Bádenskem a vytvořily zemi Bádensko-Württembersko.

Sársko, formálně neokupované, s autonomním statusem, se ke Spolkové republice připojilo teprve roku 1956, krok schválený v lidovém referendu v roce 1955.

Okupační správci 
Vojenský velitel 

 květen – červenec 1945: Jean de Lattre de Tassigny 

Vojenský guvernér 

 červenec 1945 – 21. září 1949: Marie-Pierre Kœnig 

Vysoký komisař 

 21. září 1949 – 5. května 1955: André François-Poncet

Odkazy

Reference

Literatura 
 HUDEMANN, Rainer. K vývoji ve francouzské okupační zóně v Německu po roce 1945. Historický obzor, 1996, 7 (5/6), s. 132-136.

Související články 

 Okupační zóny Německa
 Okupační zóny Rakouska
 Spojenecká okupace Japonska

Externí odkazy 
 
 Mapa okupačních zón
 Mapa zemí

Státy a území vzniklé roku 1945
Státy a území zaniklé roku 1949
Okupace Německa po druhé světové válce
Francouzsko-německé vztahy
Okupovaná území druhé světové války
Užitek (ekonomie)

Užitek () jako ekonomický pojem označuje subjektivní pocit uspokojení plynoucí ze spotřeby statků. V ekonomické teorii se racionálně chovající spotřebitel snaží svůj užitek maximalizovat, resp. snaží se maximalizovat svůj spotřebitelský přebytek "CS".

Spotřebitel se rozhoduje, jaký spotřební koš (tzn. kombinaci statků) si zvolí. Volba, pokud má být racionální, musí vždy splňovat následující axiomy:
 Axiom úplnosti srovnání – pro libovolné spotřební koše A a B je spotřebitel schopen rozhodnout jestli U(A) je větší, menší, nebo rovno U(B).
 Axiom tranzitivity – pokud A, B, C jsou spotřební koše a platí U(A) > U(B) a zároveň U(B) > U(C), pak platí U(A) > U(C).

Obvykle, ne však vždy splňuje spotřebitelská volba i další dva pomocné axiomy:
 Axiom nepřesycení (víc je lépe) – tento axiom říká, že větší množství statku je preferováno před menším.
 Axiom rozmanitosti (rozmanitá spotřeba je preferována před monomaniakální) – pokud A, B a C jsou spotřební koše, kde C je konvexní kombinací A a B a je od nich různý a platí U(A) = U(B) a U(C) > U(A).

U(A) představuje užitek plynoucí ze spotřeby spotřebního koše A. Použití tohoto zápisu v axiomech vyjadřuje míru preferencí. Tzn. U(A) > U(B) znamená, že je spotřební koš A preferován před spotřebním košem B.

Měření užitku

Kardinalistická teorie 
Kardinalistická teorie měření užitku předpokládá, že užitek je přímo měřitelný. Spotřebitel je tedy schopen každému spotřebnímu koši přiřadit konkrétní hodnotu užitku.

Je spojována s W. S. Jevonsem, který se řadil do Cambridgeské školy neoklasické ekonomie. 

Funkce celkového užitku (angl. total utility) závisí na množství spotřebovávaných statků a lze ji zapsat jako:
, kde  jsou množství spotřebovávaných statků. Pro zjednodušení analýzy se používá funkce celkového užitku o dvou proměnných: , kde  reprezentuje ostatní statky.

Mezní užitek (angl. marginal utility) ze spotřeby další jednotky statku X je definován jako parciální derivace TU podle X:  Popisuje, jak spotřebitel preferuje spotřebu další jednotky statku. Běžný spotřebitel spotřebovává normální statek nejprve se snižujícím se mezním užitkem (Zákon klesajícího mezního užitku), celkový užitek přitom roste. V určitém bodě však spotřeba další jednotky nezvyšuje jeho užitek (celkový) – dosáhla bodu nasycení. Spotřeba dalších jednotek statku může užitek spotřebitele snižovat - mezní užitek je záporný (V tomto příkladě je opuštěn axiom nepřesycení.)

Ordinalistická teorie 
Ordinalistická teorie tvrdí, že užitek není přímo měřitelný, avšak spotřebitel dokáže všechny spotřební koše seřadit od nejvíce preferovaného až po nejméně preferovaný.

Vilfredo Pareto (Itálie), představitel Lausannské školy neoklasické ekonomie odmítl kardinalistickou teorii užitku a vytvořil Ordinalistickou teorii chování spotřebitele.

V tomto případě nelze funkci celkového užitku přímo znázornit. Lze však spojit takové spotřební koše (množství spotřebovávaných statků ), které poskytují spotřebiteli stejnou výši užitku. Takto spojené body formují indiferenční křivku.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 

Mikroekonomie
Ámos

Ámos, , je jeden z malých proroků Starého zákona, řazený mezi Jóela a Abdijáše. Nejspolehlivější informace, které se o něm dochovaly, jsou ty, které se nacházejí ve stejnojmenné knize Ámos. Ámos bývá pokládán za prvního z tzv. „píšících proroků“. V časovém spektru se řadí mezi tzv. předexilní proroky.

Podle zmíněné biblické knihy pocházel Ámos z jižního království, tj. z Judska, ale působil na severu, v Izraeli. Působil za vlády judského krále Uzijáše a v době, kdy v Izraeli vládl Jeroboám II., tj. v polovině 8. století př. n. l. Kniha také říká, že byl z „tekójských drobopravců“, avšak hebrejský termín noked (נֹקֵד) může kromě „drobopravce“ označovat též „chovatele ovcí“. Dále je o něm uvedeno, že se zaobíral sykomorami. Jeho sociální postavení však není zřetelně vyjasněno.

Ámos žil v době posledního většího vzmachu severního království. Ve svém kázání se soustřeďuje především proti sociálnímu útisku, vykořisťování a proti opouštění kultu a víry v jediného Boha Izraele. Vyzývá Izrael k prosazování práva a spravedlnosti a k očistě kultu. Podle židovské tradice Ámose zabil král Uzijáš tak, že ho udeřil do čela rozžhaveným železem.

Odkazy

Reference

Související články 
 Biblická Kniha Ámos

Externí odkazy 
 
 Výroky proroka Ámose

Muži
Starozákonní proroci
Nátan

Nátan (hebr. ) je starozákonní prorok. Píše se o něm v 2. knize Samuelově, kde vystupuje na dvoře izraelského krále Davida (cca 1000–950 př. n. l.).

V prvním významném příběhu (2 Sam 7,1–17) se ptá král David Nátana, zda může vystavět Hospodinu chrám, a Nátan svoluje. V noci však dostává poselství od Boha, aby král chrám nestavěl, že jej postaví až jeho syn, tedy budoucí král Šalomoun. Tento úryvek je významný proto, že obsahuje pro Starý zákon velmi významné proroctví o vyvolení Davidovské dynastie, kdy Bůh slibuje Davidovi ústy proroka Nátana zachovat navěky jeho rod na trůně a žehnat mu. V křesťanské tradici se toto proroctví vztahuje často na Krista, Davidova potomka.

V druhém vyprávění (2 Sam 12,1–14) Nátan napomíná krále Davida po jeho hříchu s Batšebou. David se zahleděl do vdané ženy jménem Batšeba, manželky Chetejce Uriáše. Spal s ní, a když otěhotněla, snažil se své provinění zakrýt, a to i za cenu vraždy jejího manžela Uriáše. Za to Bůh skrze Nátana Davidovi ohlásil trest. Jelikož se však David kál, Bůh trest zmírnil. Dítě, které se narodilo, muselo zemřít, avšak dalším dítětem, zplozeným z již platného svazku s Batšebou, byl Šalomoun. Davidova lítost nad spáchaným zločinem je ve Starém zákoně uváděna často jak příkladné pokání a najdeme ji často zobrazenou i na mnoha obrazech a jiných uměleckých dílech.

Reference

Externí odkazy 
 

Starozákonní proroci
Batšeba

Batšeba (hebrejsky בַּת־שֶׁבַע, Bat-ševa, doslova „Dcera plnosti“), přepisováno též jako Bat-šeba, Betsabé či Betsabe, je biblická postava, manželka Chetejce Urijáše, později manželka krále Davida.

Podle 11. a 12. kapitoly Druhé knihy Samuelovy ji v době, kdy její manžel Urijáš plnil vojenské povinnosti, svedl král David a otěhotněla. Když se David o těhotenství dozvěděl, uvolnil jejího muže z boje v domnění, že se vrátí ke své ženě a poté, co s ní bude mít styk, bude se mít za to, že je dítě jeho. Jenže Urijáš odmítl svou ženu navštívit. Jedním z důvodů mohlo být to, že byli formálně rozvedeni – ve starověkém Izraeli bylo totiž zvykem, že se všichni vojáci „před tažením do války povinně rozváděli s manželkami pro případ zajetí či ztracení, aby se jejich ženy mohly znovu vdát a nestaly se opuštěnými.“ David proto nakonec změnil strategii, poslal Urijáše zpět do vojenského ležení a nařídil veliteli Jóabovi, aby Urijáše postavil do nejtužšího boje a zařídil, aby Urijáš v boji padl. Když byl Urijáš v boji zabit, vzal si král David Batšebu za manželku a myslel si, že mu celá věc projde. Jenže z hříchu jej usvědčil prorok Nátan, který předpověděl nejen smrt dítěte, jež mu měla porodit Batšeba, ale i nepokoje v jeho vlastním domě. Všechny tyto prorocké předpovědi se postupně naplnily. Král David však činil pokání a Bůh králi dopřál, aby Batšeba znovu otěhotněla a porodila mu syna Šalomouna, který se později stál králem Izraele po svém otci Davidovi. O jeho nástupnictví se zasadil i samotný prorok Nátan.

Batšeba se jako matka Šalomouna dostala i do rodokmenu Ježíše Krista, kde je jednou ze čtyř žen, které jsou tam zmiňovány – Batšeba však není jmenována přímo, ale je označena jen jako žena Uriášova. Dalšími ženami v rodokmenu jsou Támar, Rachab a Rút. Jsou zvláštní tím, že buď svým původem nepatřily do izraelského lidu (Rachab, Rút) nebo byly poskvrněny smilstvem (Rachab, Támar, Batšeba).

Postava Batšeby v umění 
 Rembrandt namaloval obraz Batšeba s dopisem krále Davida.
 Torgny Lindgren napsal román Bat Seba.

Odkazy

Reference

Související články 

 Král Lemúel, možná propojen s Batšebou

Externí odkazy 
 

Ženy v 10. století př. n. l.
Ženy v 11. století př. n. l.
Ikonografie
Šalomoun
Královny matky
Starozákonní postavy
Ženy v bibli
Královny
Ženy v islámu
Ženy
Gilgameš

Gilgameš  (původně Bilgames, řecky Gilgamos) byl podle Sumerského královského seznamu pátý král Uruku (raně Dynastický II, první dynastie Uruk). Sumerský královský seznam uvádí nejen jeho, ale i jeho otce Lugalbanda. Podle tohoto seznamu vládl 126 let a jeho matkou měla být podle legendy bohyně Ninsun.

Po jeho smrti měl vládnout jeho syn Ur-Nungal, a to po dobu 30 let.

Podle sumerské tradice měl Gilgameš postavit klášter Ninlil v Nippuru a pravděpodobně i hradby v Uruku, které další sumerští králové skutečně považovali za jeho dílo.

Přes nedostatek přímých důkazů se většina historiků domnívá, že jde skutečně o historickou postavu. Pokud tomu tak skutečně bylo, byl králem Uruku asi v 26. století př. n. l. Většina badatelů se však domnívá, že nebyl královského původu, ale že byl synem kněze Nejvyššího v jedné z uruckých čtvrtí.

V raných textech je o něm psáno jako o králi, velice brzy se však objevuje jeho zbožštění, a poté již o něm bylo uvažováno jako o bohu.

Gilgameš je hlavním hrdinou tzv. Eposu o Gilgamešovi a dalších vyprávění z Gilgamešova cyklu.

Gilgameš v kultuře naší doby 
Sumerský král Gilgameš inspiroval několik prací v moderní populární kultuře:
 Gilgameš – oratorium Bohuslava Martinů
 Gilgameš vystupuje jakožto vůdce frakce Sumer ve videohře Civilization VI
 Gilgameš v pustinách (angl. Gilgamesh the King, 1984) – román Roberta Silverberga
 Gilgamesh se objevuje v několika dílech konzolové RPG série Final Fantasy
 Gilgameš je postavou v televizním seriálu Xena
 Gilgameš vystupuje v knize Vědma od Michaela Scotta jako nejstarší nesmrtelný člověk (starý přes 10 000 let)
 Gilgameš vystupuje jako jeden ze služebníků v japonském vizuálním románu Fate/stay night (a jeho adaptacích)

Související články 
 Epos o Gilgamešovi
 Sumer
 Uruk

Externí odkazy 
 

Mezopotámští mytičtí panovníci
Sumerští panovníci
Muži