Eli Urbanová

Eli Urbanová, vlastním jménem Eliška Urbanová, dívčím jménem Vrzáková (8. února 1922, Čáslav – 20. ledna 2012, Praha) byla pedagožka a esperantská básnířka, vyznamenávaná na mezinárodních literárních soutěžích.

Literárně debutovala v češtině již jako třináctiletá povídkou Na makovicích v novinách Národní osvobození (1935). V r. 1940 jí u nakladatele Malého v Čáslavi vyšla pod pseudonymem Eliška Doubravská její první básnická sbírka Zrcadlo.

Životopis 
V letech 1937–1941 ve svém rodném městě absolvovala učitelský ústav a zároveň studovala 8 let na hudební škole hru na klavír. Po ukončení studia nastoupila jako učitelka klavíru a houslí do soukromé hudební školy profesora Štěpána Urbana, za něhož se zanedlouho provdala.

O esperantu se s manželem poprvé dozvěděla v r. 1942 od herce Karla Högera, který působil v esperantském rozhlasovém vysílání Verda stacio (Zelená stanice). Jazyk se ovšem s manželem začala učit až v r. 1948. Již o dva roky později složila jazykové zkoušky a začala v esperantu literárně tvořit.

V letech 1952–1977 získala 10 významných mezinárodních ocenění za svou původní básnickou tvorbu.
Po rozvodu v r. 1955 se vrátila ke své původní profesi a působila jako učitelka na základní škole, později jako vychovatelka a vedoucí školního klubu. V r. 1975 vyšla v SPN její metodická příručka pro vychovatelky „Aby lidé byli lidmi“. 2. vydání v r. 1984 neslo název „Výchovné besedy ve školních družinách: Náměty ze zkušeností vychovatelky.“

V 80. letech aktivně působila v Literární sekci Českého esperantského svazu, jejímiž členy byli především čeští beletristé tvořící jak česky, tak v esperantu (např. Jiří Karen, Josef Rumler a další), opírající se o zkušenosti Pražské lingvistické školy.

V r. 1956 byla spoluzakladatelkou organizace EVA (Svazu esperantských spisovatelů). V letech 1986–1995 byla členkou mezinárodní esperantské akademie (ve stoleté historii druhá žena v této akademii, první žena byla Marjorie Boulton).
V r. 1990 byla přijata za členku české Obce spisovatelů.

Její básnické sbírky vyšly nejen v ČR, ale i v Německu, Brazílii a na Kanárských ostrovech.
Básně byly publikovány v mnoha esperantských časopisech od Kolumbie po Austrálii, vyšly i v časopise pro nevidomé "Aŭroro". Za svůj autobiografický román Hetajro dancas (Hetéra tančí) získala v r. 2001 prestižní ocenění od mezinárodní kulturní organizace OSIEK.
Její verše stále uchvacují čtenáře svou vášnivostí, barvitostí a nezvyklou otevřeností a intiminou námětů.

Dílo 
 Nur tri kolorojn (nakl. Stafeto, Kanárské ostrovy, 1960)
 El subaj fontoj (Český esperantský svaz 1981)
 Verso kaj larmo ( nakl. Iltis, Německo, 1986)
 Vino, viroj kaj kanto ( nakl. Fonto, Brazílie, 1995)
 Hetajro dancas ( nakl. Fonto, Brazílie, 1995) – autobiografický román
 Peza vino /Těžké víno (KAVA-PECH 1996) – v paralelním českém překladu Josefa Rumlera
 El mia buduaro ( nakl. Fonto, Brazílie 2001)
 Rapide pasis la temp''' (KAVA-PECH 2003)
 Prefere ne tro rigardi retro (KAVA-PECH 2007)

 Odkazy 

 Literatura 
 SKALICKÁ, Jitka: Eli Urbanová: nuntempa Esperanta poetino ; kaj fragmentoj el ŝia verko'' (Eli Urbanová: současná esperantská básnířka; a úryvky z jejího díla). Poznaň: Univerzita Adama Mickiewicze, 2002. 21. s.

Související články 
 Esperantská literatura

Externí odkazy 
 
 Eli Urbanová v databázi Osobnosti.net
 Eli Urbanová ve fotografii
 Čestmír Vidman uvádí Eli Urbanovou
 Stručný životopis a ukázky českých překladů básní Eli Urbanové
 Zemřela Eli Urbanová článek Pavly Dvořákové na webu esperanto.cz
 https://www.webcitation.org/query?id=1256546873579031&url=www.geocities.com/origlit/roman/urbanova.html
 http://www.esperanto.net/literaturo/roman/urbanova.html
 http://www.esperanto.net/literaturo/poem/libr/rapidpastemp.html

Čeští básníci
Čeští esperantisté
Spisovatelé píšící esperantem
Básníci tvořící v esperantu
Narození v roce 1922
Narození 8. února
Úmrtí 20. ledna
Úmrtí v roce 2012
Ženy
Akademie esperanta