alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Homenatge a Teresa

Homenatge a Teresa és una cançó composta i interpretada per Ovidi Montllor, inclosa en l'àlbum A Alcoi (Edigsa, 1974). És una de les més populars cançons del cantautor d'Alcoi.

En aquesta cançó, d'una manera marcadament descriptiva i emotiva, s'evoca el paper de la Teresa, una dona desinhibida que iniciava a tots els joves i adolescents del poble ("tots els xiquets la seguíem") en el coneixement del món del sexe ("i ens donava lliçons d'anatomia") i en el rol de destapar tots els grans misteris i secrets de la infantesa ("ella ens va dir d'on veníem i que els Reis de l'Orient no existien"), un rol marcadament antisocial i transgressor en el difícil context històric d'una dura postguerra en què els tabús i la repressió ho dominaven tot ("va ser la riota pels grans").

L'autor declara la seva admiració per aquesta dona ("ara de gran comprenc tot el que per tu sent") en aquesta peça intimista, que ha esdevingut un referent en la història de la nova cançó catalana.

Referències 

Cançons en català
Nova Cançó
Escut d'Òrrius

L'escut oficial d'Òrrius té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent al costat de 2 palmes d'or en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Escut aprovat el 19 d'abril del 2001 i publicat al DOGC el 9 de maig del mateix any amb el número 3384.

Tant el sautor (o creu de Sant Andreu) com les palmes són elements tradicionals que fan referència al sant patró del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme
 Bandera d'Òrrius

Orrius
Òrrius
Escut de Palafolls

L'escut oficial de Palafolls té el següent blasonament:
Escut caironat: faixat de gules i d'argent de 6 peces; les d'argent sembrades de creuetes d'atzur. Per timbre una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983 i publicat al DOGC el 25 de maig del mateix any amb el número 331.

El castell local fou el centre d'una baronia des del , comandada pels Palafolls, les armes dels quals són les que ha adoptat el poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme
 Bandera de Palafolls

Palafolls
Palafolls
Escut de Pineda de Mar

L'escut oficial de Pineda de Mar té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un pi de sinople ixent d'un mar en forma d'un peu d'atzur. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 22 de gener de 1991 i publicat al DOGC l'11 de febrer del mateix any amb el número 1405.

Armes parlants que fan referència al nom de la vila: representen un pi i la mar.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme
 Escut de Cabrera de Mar

Pineda de Mar
Herbero de la Serra de Mariola

L'herber o herberet, conegut popularment com a herbero, és una beguda alcohòlica típica de les comarques del Comtat, l'Alcoià i la Vall d'Albaida, al País Valencià, així com als voltants de la serra de Mariola en general. Marques comercials d'herbero són Licors Sinc i Pastor, d'Alcoi, l'Herberet (Juan Lorenzo Ferrero), a Beneixama o Herbero Rufo, a Banyeres de Mariola.

Per a preparar-lo calen almenys quatre de les següents herbes: sàlvia, camamil·la, poliol blanc o poliol menta, marialluïsa, arrel de panical, menta piperita, rabet de gat, fenoll, anís, melissa, herba de la sang, sajolida, timó reial, farigola, i romaní. Cal posar les herbes en aiguardent, pròpiament aiguardent semisec; modernament s'ha estés la denominació de cassalla, que prové de l'aiguardent elaborat a la població sevillana de Cazalla.

La seua elaboració està regulada com a Denominació Geogràfica, amb el nom d'Herbero de la Serra de Mariola, controlada pel consell regulador de les «denominacions específiques de begudes espirituoses tradicionals d'Alacant» juntament amb l'anís paloma, el cantueso i l'aperitiu cafè d'Alcoi.

Maceració 
Dins d'una ampolla o alfàbia s'introdueixen tots els ingredients i es deixa macerar entre una i sis setmanes, depenent de la intensitat del sabor i del color que es desitge. Una volta acabada la maceració, es passa el beuratge a una nova botella on, habitualment, es deixen algunes que altres herbes per decorar i donar-li un sabor més fort.

Referències

Bibliografia 
 "Menjar i Gaudir, a la Vall d'Albaida" - Volum 2; Agueda Ureña i Isabel Guerrero
 Herbero Alcoià

Indicació geogràfica de begudes espirituoses
Begudes del País Valencià
Licors d'herbes
Escut de Sant Andreu de Llavaneres

L'escut oficial de Sant Andreu de Llavaneres té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent; ressaltant sobre el tot una palma de sinople en pal. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 2 de setembre de 1992 i publicat al DOGC el 16 del mateix mes amb el número 1645.

La palma és la representació del martiri de sant Andreu, patró de la vila, i el sautor representa la seva creu.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme
 Bandera de Sant Andreu de Llavaneres

Sant Andreu de Llavaneres
Sant Andreu de Llavaneres
Bandera de Sant Andreu de Llavaneres

La bandera oficial de Sant Andreu de Llavaneres té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava, amb una creu de Sant Andreu plena amb braços d'amplada de d'1/6 de l'alt de la bandera, de color blanc. Al mig i posada en pal una palma d'altura 7/9, de color verd.

La palma és la representació del martiri de Sant Andreu, patró de la Vila i el Sautor representa la seva creu.

Va ser aprovada el 20 d'agost de 1993 i publicada en el DOGC el 3 de setembre del mateix any amb el número 1792.

Vegeu també 
 Escut de Sant Andreu de Llavaneres
 Escuts i banderes del Maresme

Referències 

Sant Andreu de Llavaneres
Sant Andreu de Llavaneres
Beguda alcohòlica

Les begudes alcohòliques són aquelles que contenen alcohol etílic en quantitats apreciables. En moltes cultures, el consum de begudes alcohòliques és habitual en situacions socials ben diverses; en d'altres, com 
l'islam, està prohibit.

Bàsicament, hi ha dos tipus principals de begudes alcohòliques:
 Begudes com el vi, la cervesa o el sake, on l'alcohol s'obté de la fermentació de productes vegetals, on el contingut d'alcohol no sobrepassa dels 18/20 graus alcohòlics.
 Licors o begudes obtingudes per destil·lació, a vegades amb l'addicional etapa de maceració o infusió d'algun ingredient.

Efectes sobre la salut 
El seu consum pot comportar problemes de salut importants; com podrien ser: hemorràgies internes, intoxicació alcohòlica, coma etílic, pèrdua del control i altres.

El consum moderat, segons un estudi fet sobre unes 550 persones observades durant 30 anys, provoca que les àrees del cervell encarregades de la cognició i l'aprenentatge s'encongeixen (dit d'altra manera l'hipocamp s'atròfia). La Sociedad Española de Medicina de Familia y Comunitaria (semFYC), mitjançant el Grupo Educación Sanitaria y Promoción de la Salud, ha comunicat que no existeix un llindar de consum que es puga considerar «consum moderat» i consum bo per a la salut.

L'alcohol pot comportar dependència d'aquest per tant és una beguda addictiva. Els addictes a l'alcohol s'anomenen alcohòlics i celebren el 15 de novembre el seu dia. Cada any, l'ús nociu de l'alcohol causa 2,5 milions de morts a tot el món, entre els quals hi ha 320.000 joves d'entre 15 i 29 anys. És el huité factor de risc de mort en tot el món i es calcula que el 2004 l'alcohol va ser la causa de prop del 4% de les defuncions a escala mundial.

S'ha trobat que el consum mixt de tabac i de begudes alcohòliques provoca càncer a la larinx i la cavitat oral, basant-se en un estudi fet sobre 34.136 homes i 43.711 dones del rang d'edat d'entre 40 i 79 anys.

Llista d'algunes begudes alcohòliques 
 Absenta
 Advocaat
 Aiguardent
 Aquavit
 Amaretto
 Applejack
 Àrac
 Arrack
 Armanyac
 Baijiu (Kaoliang)
 Bärenjäger
 Basi
 Bíter
 Brandi - conyac
 Brennivín
 Cachaça
 Cafè-licor - burret
 Calvados
 Cassalla
 Cava - xampany - vi escumós
 Cervesa
 Falernum
 Frígola
 Garnatxa
 Ginebra
 Grappa
 Guaro
 Herbero
 Herbes
 Hidromel
 Horilka
 Jägermeister
 Kirsch
 Krupnik
 Kumis
 Kvass
 Licors
 Licor de roses
 Licor de violeta 
 Limoncello
 Mescal
 Moscatell
 Oruxo
 Ouzo
 Palinka
 Palo
 Pastís
 Patxaran
 Piment
 Pisco
 Pulque
 Quefir de llet
 Rakı
 Rakia
 Ratafia
 Resoli
 Rom
 Sahti
 Sake
 Schnapps
 Seco Herrerano
 Sidra
 Slivovitz
 Shōchū
 Tequila
 Tsikoudia
 Tsípuro
 Țuică
 Vermut
 Vi
 Vi generós
 Vi d'arròs
 Vi de serp
 Vodka
 Whisky
 Xerès
 Zivania

També hi ha les barreges (algun tipus d'aiguardent amb vi) i els còctels, com ara els còctels de vi (sengri, sangria, calimotxo, etc.), els de cervesa (xampú, shandy, clara, etc.) i els ponxes. Cal no oblidar les típiques barreges de cafè amb alcohol que es prenen diàriament: el rebentat, cigaló o perfumat i el trifàsic, ni del festiu cremat o calmant, similar a la queimada gallega.

Referències
Licor

Un licor és una beguda alcohòlica generalment dolça, amb un contingut mínim de sucre de 100 grams per litre. Normalment es macera o aromatitza amb fruites, herbes o espècies.

La paraula licor prové del llatí liquor «fluïdesa» i de liquere «ser líquid». El grau alcohòlic dels licors varia entre els 15 i 55°. Els que tenen un contingut en sucre més elevat (com a mínim 250 g/l) s'anomenen cremes.

Es prepara sense fermentació, macerant o destil·lant materials vegetals, essències, o aromes, amb alcohol. Existeix un gran nombre de licors d'origen popular català, com la ratafia, l'herberet alcoià o les Aromes de Montserrat.

El contingut d'alcohol no és una característica que sobresalti en aquest tipus de begudes, ja que la majoria de licors tenen menys graus d'alcohol que les begudes alcohòliques destil·lades, però no obstant algun licors poden arribar a tenir una alta graduació, com el licor d'oruxo o l'absenta, que té 55 graus.

Els licors tenen una història centenària, com a descendents de les herbes medicinals que els monjos preparaven, com el Chartreuse o el Bénédictine. A Itàlia ja es feien licors al , i a l'edat mitjana, la seva consumició era requerida en les signatures de tractats.

Avui en dia es fabriquen licors globalment, i són servits de moltes maneres: o bé sols, amb gel, en el cafè, o barrejats amb cremes i altres barreges per a crear combinats o cocktails. Són habituals després de les postres, i també en la preparació d'alguns plats.

En química i en farmacologia un licor es refereix a una dissolució de compostos químics, especialment substàncies medicinals, en un solvent.

Referències

Vegeu també 

 Pimm's
La Torna

La Torna fou una peça de teatre independent de la companyia Els Joglars estrenada en 1977 a Barbastre. Ha passat a la història especialment per haver estat causa d'un consell de guerra i d'un moviment popular sense precedents a Catalunya i Espanya en favor de la llibertat d'expressió.

L'obra es va estrenar al teatre Argensola de Barbastre (Osca) el 7 de novembre de 1977. El 2 de desembre, dos dies després d'estrenar-se al Teatre Bartrina de Reus (el Baix Camp), l'autoritat militar prohibeix l'obra i el director, Albert Boadella, va ser detingut i empresonat. S'inicià immediatament un consell de guerra contra diversos membres de la companyia.

Argument 
L'obra recrea els últims dies de la vida de Heinz Ches (el nom real del qual era Georg Michael Welzel) i la seva execució a garrot vil. A partir de les poques dades que es tenien sobre aquest home, es va construir una farsa en què tots els personatges actuaven amb caretes llevat del mateix Ches, víctima i testimoni de tota la trama que es bastia al seu voltant per intentar restar relleu a l'execució de l'anarquista català Salvador Puig i Antich el mateix dia 2 de març de 1974. Heinz Ches era presentat doncs, com la torna de Puig Antich.

Censura teatral 
A Espanya, als anys 70 la mort de Franco i l'arribada de la democràcia per si mateixa no van aixecar la censura que sobre el teatre havia imposat la precedent dictadura. Durant aquesta època hi hagué un moviment teatral molt compromés políticament, que es va anomenar "teatre independent", de renovada estètica i ús del text, que va esdevenir molt popular. Així, quan l'any 1977 la companyia Els Joglars va estrenar La Torna, uns membres de Els Joglars van ser empresonats. Aquest fet va donar peu a una campanya sobre la llibertat d'expressió que va finalitzar amb la fi de la censura teatral. En acabar la censura va finalitzar també la militància política d'aquests grups, la majoria dels quals va desaparéixer.

La torna de la torna 
Albert Boadella va estrenar en 2005 al Teatre Romea de Barcelona La torna de la torna, versió de la creació col·lectiva La torna de 1977. Això provoca un nou enfrontament amb els actors de la primera versió, que en reclamen la coautoria.

Referències 

Obres de teatre en català
Teatre independent
Obres literàries del 1977
Santiago Soler i Amigó

Santiago Soler Amigó (Badalona, 13 d'agost de 1943 - Badalona, abril de 1999), fou un dels anarquistes del grup de Salvador Puig Antich que militaren en el Moviment Ibèric d'Alliberament (MIL). Santi Soler era un dels teòrics del grup en el que utilitzavà els àlies de El Petit i Fede. El setembre de 1973 fou detingut per la policia a la sortida del seu pis del carrer Casp de Barcelona i posteriorment utilitzat d'ham per detenir Puig Antich i altres activistes del MIL. Soler Amigó era de baixa estatura per un problema de columna vertebral i de salut delicada i fou sotmès a maltractaments en el seu interrogatori. Fou empresonat i després de la mort de Franco amnistiat. Col·laborà en la revista llibertària Ajoblanco durant la transició i també a Solidaridad Obrera, òrgan de premsa de la CNT de Catalunya. El 1978 publicà el llibre Lucha de clases y clases de lucha. Fou un membre del CEDALL (Centre de Documentació Antiautoritari i Llibertari) de Badalona.

El seu germà Joan Soler Amigó es va dedicar a la història local i a l'estudi del folklore català.

Referències

Bibliografia 
 Rosés Cordovilla, Sergi. El MIL: una historia política. Barcelona. Alikornio, 2002.

Enllaços externs 
 Santi Soler: un badaloní, un militant del 'MIL 
 Web sobre Salvador Puig Antich i els seus companys del MIL
 Cedall

Anarquistes catalans del sud
MIL
Terrorisme a Catalunya
Sindicalistes badalonins
Morts a Badalona
Polítics badalonins
Zaza

Zaza (poble), vegeu zazes.
 Zaza (lengua), vegeu zazaqui.
 Zaza (pel·lícula), pel·lícula de 1939 dirigida per George Cukor.
 Zazaistan, els territoris habitats pels zazes.
Escut de Sant Cebrià de Vallalta

L'escut oficial de Sant Cebrià de Vallalta té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una vall d'or sobremuntada d'una mitra d'argent franjada i amb les ínfules d'or ressaltant sobre un bàcul de bisbe d'or posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de juny de 1997 i publicat al DOGC el 10 de juliol del mateix any amb el número 2430.

Armes parlants: la mitra i el bàcul són els atributs del bisbe i màrtir Sant Cebrià, patró local, i la vall fa referència a la "vall alta" on s'aixeca el poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme
 Bandera de Sant Cebrià de Vallalta

Sant Cebria de Vallalta
Sant Cebrià de Vallalta
Escut de Sant Iscle de Vallalta

L'escut oficial de Sant Iscle de Vallalta té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una vall de sinople sobremuntada d'una rosa de gules botonada d'or i barbada de sinople. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 15 de setembre de 1993 i publicat en el DOGC el 29 del mateix mes amb el número 1802. La vall és un senyal parlant que descriu el nom del terme. La rosa és el símbol de sant Iscle, patró del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme
 Bandera de Sant Iscle de Vallalta

Sant Iscle de Vallalta
Sant Iscle de Vallalta
Bandera de Sant Iscle de Vallalta

La bandera oficial de Sant Iscle de Vallalta té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb la rosa vermella botonada de groc i barbada de verd de l'escut, de diàmetre 1/3 de la llargària del drap situada en el segon terç vertical a uns distància de la vora superior d'1/6 de l'alçària del mateix drap, i dos triangles verds al baix.

Va ser aprovada el 28 d'octubre de 1994 i publicada en el DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 1972.

Els dos triangles verds representen una vall la qual és un senyal parlant que descriu el nom del municipi. La Rosa és el símbol de sant Iscle.

Vegeu també 
 Escut de Sant Iscle de Vallalta
 Escuts i banderes del Maresme

Referències 

Sant Iscle de Vallalta
Sant Iscle de Vallalta
Escut de Sant Vicenç de Montalt

L'escut oficial de Sant Vicenç de Montalt té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un mont de sinople movent de la punta carregat d'un sautoret d'or i sobremuntat d'una mola de gules; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de gener de 1988 i publicat al DOGC el 24 de febrer del mateix any amb el número 957.

Armes parlants: s'hi veu el "mont alt". El sautor i la pedra de molí són els atributs de sant Vicenç, patró local. Els quatre pals recorden la jurisdicció reial sobre el poble (Sant Vicenç de Montalt va pertànyer al castell reial de Mata fins al , en què va obtenir l'autonomia municipal).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme

Referències 

Sant Vicenc de Montalt
Sant Vicenç de Montalt
Club esportiu

La finalitat d'un club o associació esportiva és la pràctica de l'esport, ja sigui a nivell amateur o professional. Poden estar especialitzats en algun esport en particular.

Vegeu també 
 Llista de clubs d'atletisme de Catalunya
 Llista de clubs catalans de corfbol
 Llista de clubs de futbol
 Llista de clubs de futbol sala del País Valencià
 Llista de clubs d'hoquei patins
 Llista de clubs de rugbi als Països Catalans
Català oriental central

El català oriental central o simplement català central és el dialecte oriental del català amb més pes demogràfic, ja que inclou tota la província de Barcelona, la meitat oriental de la de Tarragona i la major part de la de Girona excepte pel dialecte de transició.

Variants 
 Subdialectes:
 Tarragoní (comparteix alguns trets amb el dialecte nord-occidental)
 Vilanoví
 Septentrional de transició (comparteix alguns trets amb el dialecte septentrional, prou marcats en el parlar de la Garrotxa)
 Barceloní, a l'àrea de Barcelona.

 Trets dialectals:
 Xipella
 Parlar salat de la Costa Brava

 Sociolectes barcelonins:
 Parlar xava
 Parlar bleda
 Català light

Trets més importants 
 Articles definits: el, la, els, les. Personals : en, el i la.
 Verbs incoatius amb increment en -eix.
 Mots propis: ànec, sorra, ocell, etc.
 Sistema vocàlic tònic de set sons i àton de tres.
 Iodització.
 Plurals en -s.

Vegeu també 

 Dialectes del català

Notes 

Català oriental
Gabriel Cairo Valdivia

Gabriel Cairo Valdivia (San Martín, Mendoza, 1969), conegut popularment com a Gaby Cairo, és un ex jugador argentí d'hoquei sobre patins, actualment entrenador del HC Sentmenat.
Instal·lat a Catalunya, va aconseguir els seus més grans èxits esportius defensant la samarreta del FC Barcelona i de la selecció del seu país.

Biografia 
Després d'iniciar-se al seu país en l'esport de l'estic sobre rodes, va emigrar a Itàlia el 1987 on va jugar amb el Seregno.

L'any 1989 arriba a Catalunya i juga una temporada al CE Noia i tres al Reus Deportiu.

Finalment el 1993 va fitxar pel Futbol Club Barcelona on va aconseguir un total de 5 Copes d'Europa, 5 Supercopes d'Europa, 8 Lligues i 4 Copes del Rei entre altres títols, després de defensar la samarreta blau-grana durant un total d'onze temporades.

Amb la selecció nacional de l' ha estat Campió Olímpic el 1992 i dues vegades Campió del Món (1995 i 1999).

Gaby Cairo ha estat un exemple d'integració a Catalunya aconseguit expressar-se perfectament en català als pocs periode_club_professional d'establir-se al Principat.

Després de la seva retirada en acabar la temporada 2003-2004 va incorporar-se com a directiu de les seccions esportives no professionals del Barça. La temporada 2011-2012 va ocupar el càrrec d'entrenador del primer equip de l'entitat.

La temporada 2013-2014 va ser entrenador del primer equip de l'Hoquei Club Sentmenat, club que milita a la 1a Catalana.

Referències

Enllaços externs 
 

Jugadors d'hoquei sobre patins argentins
Entrenadors d'hoquei sobre patins
Medallistes olímpics argentins
Medallistes als Jocs Olímpics d'estiu de 1992
Jugadors d'hoquei sobre patins del FC Barcelona
Jugadors d'hoquei sobre patins del Reus Deportiu
Jugadors d'hoquei sobre patins del CE Noia
Hoquei Club Sentmenat
Persones de la província de Mendoza
Entrenadors argentins
Gai (desambiguació)

Gai, referit a home homosexual
 Mestre en Gai Saber, títol atorgat als Jocs Florals
 Gai (jurista) o Gaius, jurista romà
 Gai (retòric) (Caius) retòric grec
 Gai (filòsof) (Caius) filòsof platònic romà
 Gai (prevere) (Caius) prevere de Roma i bisbe dels gentils
 Gai (papa), papa de l'església catòlica
 Gai Antisti Vet, diversos personatges
 Gai Atili Serrà, diversos personatges
 Gai Aureli Cotta, diversos personatges
 Gai Calpurni Pisó, diversos personatges
 Gai Calvisi Sabí, diversos personatges
 Gai Cassi Longí, diversos personatges
 Gai Claudi Marcel, diversos personatges
 Gai Claudi Pulcre, diversos personatges
 Gai Canuleu, diversos personatges
 Gai Duili, diversos personatges
 Gai Escriboni Curió, diversos personatges
 Gai Fabrici Luscí, diversos personatges
 Gai Fanni, diversos personatges
 Gai Fanni Estrabó, diversos personatges
 Gai Flamini, diversos personatges
 Gai Flavi Fímbria, diversos personatges
 Gai Fonteu Capitó, diversos personatges
 Gai Fulvi Flac, diversos personatges
 Gai Fundani, diversos personatges
 Gai Furi Pacil, diversos personatges
 Gai Furni, diversos personatges
 Gai Herenni, diversos personatges
 Gai Juli Cèsar, diversos personatges
 Gai Juli Jul, diversos personatges
 Gai Juni Silà, diversos personatges
 Gai Licini Nerva, diversos personatges
 Gai Licini Sacerdot, diversos personatges
 Gai Livi Salinator, diversos personatges
 Gai Marci Fígul, diversos personatges
 Gai Memmi, diversos personatges
 Gai Meni, diversos personatges
 Gai Nauci Rutil, diversos personatges
 Gai Norbà Flac, diversos personatges
 Gai Octavi, diversos personatges
 Gai Oppi, diversos personatges
 Gai Peteli Libó Visol, diversos personatges
 Gai Petroni, diversos personatges
 Gai Semproni Tudità, diversos personatges
 Gai Servili, diversos personatges
 Gai Sili, diversos personatges
 Gai Sulpici Gal, diversos personatges
 Gai Sulpici Galba, diversos personatges
 Gai Tici, diversos personatges
 Gai Valeri Flac, diversos personatges
 Gai Valeri Potit, diversos personatges
 Gai Verres, diversos personatges
 Gai Visel·li Varró, diversos personatges
Cas Scala (desambiguació)

El Cas Scala fou un sumari processal i procés d'investigació obert arran d'un atemptat terrorista contra la discoteca Scala Barcelona el 1978.
 El Cas Scala fou un cas de corrupció del PP de les Illes Balears durant la legislatura 2003-2007. Vegeu Cas CDEIB.
SMILES

La nomenclatura SMILES (de l'anglès; Simplified Molecular Input Line Entry Specification, Especificació de Línia Molecular d'Entrada Simplificada), és una manera de representar l'estructura química usant cadenes de caràcters alfanumèrics de tipus ASCII.

Les cadenes de SMILES són molt útils per ser introduïdes en programes especialitzats i representar molècules sense la necessitat de dibuixar la molècula manualment.

El 2006, la IUPAC va introduir l'InChl com a llenguatge estàndard per a les representacions moleculars, encara que es creu que el SMILES és més intel·ligible per a la lectura humana.

Exemples de molècules amb enllaços simples;
 C representa el metà (CH4)
 O representa l'aigua (H₂O)
 CCO representa l'etanol (CH3CH2OH) 
 CC(C)C representa el 2-butà (CH3CH(CH3)CH3) 

Enllaços dobles(=) i triples(#);
 O=C=O representa el diòxid de carboni (CO₂)
 C#C representa l'acetilè (HC≡CH) 
 CC(=O)O representa a l'àcid acètic (CH3COOH)

Hidrocarburs cíclics;
 C1CC1 representa al ciclopropà
 c1ccccc1 representa al benzè

Altres hidrocarburs;
 C/C=C/C representa el (E)-but-2-è (trans-but-2-è)
 C/C=C\C representa el (Z)-but-2-è (cis-but-2-è)

 [C@2H]([OH])([C@2H]([OH])[C](=[O])[O-])[C](=[O])[OH] representa l'àcid tàrtric

Vegeu també 
 LINGO
 SMARTS

Enllaços externs 
 Tutorial de SMILES  
 Pàgines web capaç de generar gràfics en 2D a partir d'una cadena SMILES 
 Applet d'edició de molècules que genera cadenes SMILES 
 Processament d'SMILES

Nomenclatura química
Química teòrica
Riquesa

La riquesa o riquea és l'abundància d'objectes i els diners per a potencialment obtenir objectes. Generalment, la riquesa es refereix a propietats materials de tota classe i als diners. El mateix ús del terme assumeix que hi ha un mitjà socialment acceptat d'identificar el propietari de diners, terres o objectes varis. En altres paraules, cal una noció de propietat que es pugui invocar amb un esforç mínim per part del propietari.

La visió antropològica de la riquesa 
L'antropologia caracteritza les societats basant-se en part en el concepte que tenen aquestes de la riquesa i de les estructures institucionals i de poder que usen per protegir-la. Alguns tipus poden ser, per exemple, visió rudimentària de la riquesa, concepte interpersonal de riquesa, la riquesa com una acumulació de béns no necessaris, la riquesa com a control de les terres de conreu i la noció capitalista de la riquesa.

Referències

Vegeu també 

 Art sumptuari, art decoratiu que empra materials luxosos
 Salari mínim, Coeficient de Gini, Renda per capita, Llindar de pobresa
 Pobresa, pobresa extrema, classe baixa, quart món

Macroeconomia
Arbed

Verwaltungssitz Arbed, edifici històric del Grup Arbed
 Grup Arbed, multinacional de l'acer, actualment integrada dins d'Arcelor
Illa de la Porrassa

L'illa de sa Porrassa és un illot del litoral mallorquí situat davant la platja de Magaluf, al municipi de Calvià. No es troba gaire lluny de la costa, de manera que hom hi pot arribar nedant. Pren el nom de la possessió de la Porrassa. S'hi va explotar sal fins al 1960.

Referències 

Porrassa, Illa de la
Fetitxisme sexual

El fetitxisme aplicat al sexe (fetitxisme sexual) comprèn totes aquelles pràctiques que giren al voltant d'un objecte o element de l'entorn (fetitxe) que esdevé el centre de referència del que se'n deriva l'excitació sexual.

El fetitxe sexual pot ser per tant des d'una part concreta del cos no relacionada directament amb el sexe (orelles, peus, natges), passant per una sensació o qualitat de l'entorn (olor, lloc), fins a un objecte o element determinat (peça de roba, sabates, vibrador, pírcing, tatuatge, orins -urolàgnia-, etc.). Cal matisar que, tot i que per al fetitxista la persona com a individu és secundari per a la generació d'una excitació sexual, els seus fetitxes solen tenir més capacitat excitatòria si tenen un vincle (simbòlic o no) amb una persona real(per exemple, si la roba és usada i no nova, o si un bri de cabell és de la persona estimada). Encara que molts objectes poden resultar excitants per al públic en general, es tendeix a considerar a un individu com a fetitxista quan l'excitació generada per l'objecte és major que no la que es pot generar a través del contacte amb una altra persona.

Les teories més modernes sobre fetitxisme sexual el relacionen amb les teories del comportament humà i la idea de "condicionament" o aprenentatge. Així, alguna experiència en el cicle vital (primordialment durant la infància) podria causar l'associació entre el plaer sexual i determinat objecte, relació que en essència es mantindria en l'edat adulta, generalment amb modificacions derivades de la pròpia experiència. Com tota conducta humana, que es mou entre la "normalitat" i la patologia, dintre de les distintes variants de fetitxismes, podrien establir-se diferents nivells, des de la simple preferència sexual cap a certes parts del cos o tipus d'objecte, fins a la necessitat indispensable del fetitxe per a poder arribar a l'orgasme.

Bibliografia 
 Caballo, V.E., Buela-Casal, G. y Carrobles, J.A. (1996). Manual de psicopatología y trastornos psiquiátricos (vol. 2). Madrid: Siglo XXI.
Vibrador

Un vibrador és un estri mecànic o elèctric que un cop activat té un moviment alternatiu de baixa intensitat (vibració).

El vibrador és generalment emprat com a aparell per a l'estimulació sexual. En aquest àmbit ha adquirit especial rellevancia com a element d'autoestimulació i masturbació femenina que s'aplica a aquelles parts més sensibles del cos o sobre els propis òrgans sexuals per a l'obtenció de plaer.

Malgrat que força vibradors sexuals tenen una forma fàl·lica (per a ser directament introduïts en la vagina o anus) cal no confondre un vibrador amb un consolador.

Referències 

Masturbació
Objectes sexuals
Gàmeta

Un gàmeta (del grec γαμετή, 'casar') és una cèl·lula haploide produïda pels òrgans germinals dels mascles o les femelles que es fusiona amb una altra durant la fecundació en organismes que es reprodueixen sexualment. En espècies que produeixen dos tipus morfològicament diferents de gàmetes, i en les quals cada individu en produeix només un tipus, una femella és qualsevol individu que produeix el tipus més gran de gàmeta –anomenat òvul– i un mascle el que produeix el tipus més petit –l'espermatozou. Es tracta d'un exemple d'anisogàmia o heterogàmia, és a dir, la condició segons la qual les femelles i els mascles produeixen gàmetes de diferents mides, com en el cas dels humans (l'òvul humà és 100.000 vegades més gran en volum que una única cèl·lula espermatozou humana). Pel contrari, la isogàmia és el cas que els gàmetes dels dos sexes són de la mateixa mida i forma. El terme gàmeta va ser introduït pel biòleg austríac Gregor Mendel. Els gàmetes porten la meitat de la informació genètica d'un individu, una ploidïa de cada tipus, i són creats per mitjà de la meiosi a partir de la divisió dels gametòcits en un procés anomenat gametogènesi.

L'ovogènesi és el procés de formació de gàmetes femenins en els animals. Aquest procés inclou la meiosi (amb recombinació meiòtica) que té lloc en l'oòcit diploide primari per produir l'òvul haploide (gàmeta). L'espermatogènesi és el procés de formació de gàmetes masculins, el qual també inclou meiosi amb recombinació i que té lloc en l'espermatòcit diploide primari per produir l'espermatozou haploide (gàmeta).

Dissimilitud 
En contrast amb un gàmeta, les cèl·lules somàtiques d'un individu contenen una copia del cromosoma de l'esperma i una còpia del de l'òvul; és a dir, les cèl·lules de la descendència tenen gens que expressen les característiques tant del pare com de la mare. En canvi, els cromosomes d'un gàmeta no són duplicats exactes de cap dels conjunts cromosòmics que es troben als cromosomes diploides, i sovint pateixen mutacions aleatòries que resulten en un ADN modificat (i, en conseqüència, noves proteïnes i fenotips).

Plantes 
Les plantes que es reprodueixen sexualment també tenen gàmetes. Tanmateix, com que les plantes tenen una alternança de generacions diploides i haploides, existeixen algunes diferències. En les plantes amb flor, les flors utilitzen la meiosi per produir una generació haploide que produeix gàmetes per mitjà de la mitosi. L'haploide femella s'anomena primordi seminal o òvul i es produeix a l'ovari de la flor. Quan és madur, l'òvul haploide produeix un gàmeta femella que està llest per ser fertilitzat. L'haploide mascle és el pol·len, produït pels estams; quan el pol·len cau a un estigma madur d'una flor fa créixer un tub pol·línic cap a dins de la flor, i llavors el pol·len haploide produeix espermatozous mitjançant la mitosi i els allibera per a la fertilització.

Referències

Vegeu també 
 Reproducció sexual
 Determinació del sexe

Tipus cel·lulars
Embriologia
Mata

Botànica:
 Mata (botànica), forma en què creixen algunes herbes i plantes llenyoses, més petita que un arbust, generalment entre 0,5 - 1 m
 Mata o llentiscle (Pistacia lentiscus)
 Mata de la seda (Gomphocarpus fruticosus)
 Mata Atlàntica, formació vegetal brasilera Geografia:
Mata, denominació popular de les illetes del llac de l'Albufera de València
Mata del fang, és la mata més extensa i important situada a la vora est de l'Albufera de València
 Toponímia:
 Mata (Porqueres), entitat de població del municipi de Porqueres
 Mata (Llagostera), entitat de població del municipi de Llagostera
 Mata (Mataró), antic veïnat del municipi de Mataró
 Antroponímia:
 Juan Manuel Mata García (1988), futbolista de Burgos
 Ángel Mata Ajuria (1972), futbolista de Palencia
 Antonio Mata Oliveira (1968), futbolista extremeny
 Mata d'Armanyac (sXIV), duquessa consort de Girona
 Mata de Matha (sXIII), vescomtessa de Marsan
 Mata Hari, artista i espia
¿Por Qué?

¿Por Qué? va ser un setmanari de successos que s'editava a Barcelona durant la dècada dels seixanta i la primera meitat dels setanta.

Tingué una forta competència amb El Caso, una publicació de les mateixes característiques editada a Madrid durant aquella època. El ¿Por Qué? s'encarregava de presentar als seus lectors reportatges sobre crims, aparicions de la verge, atracaments, estafes i tot el ventall delictiu de l'Espanya de l'època franquista. Durant un parell d'anys, Santiago Alsina col·laborà amb el setmanari fent reportatges internacionals referits a altres temes, tals com el Museu de cera de Londres o el Mur de Berlín. El seu fundador i director en 1960 fou el periodista castellanomanxec instal·lat a Catalunya Enrique Rubio, que va dirigir la revista durant pràcticament tota la seva existència. Un altre col·laborador destacat fou el periodista Joan Poch i Soler, que destacà també posteriorment en articles periodístics sobre actualitat de la societat barcelonina.

Referències 

Premsa de Barcelona del segle XX en castellà
Setmanaris de Catalunya en castellà desapareguts
Enrique Rubio Ortiz

Enrique Rubio Ortiz (Alcázar de San Juan, Ciudad Real, 1920 - Barcelona, 9 de desembre 2005) fou un periodista castellanomanxec instal·lat a Barcelona, que destacà per la seva especialització en temes de delinqüència i crònica negra.

Destacà als anys cinquanta i seixanta. Va fundar el setmanari de successos ¿Por Qué? i també va conduir el programa televisiu Investigacion en marcha en què s'exposaven amb detall les martingales dels diferents tipus d'estafadors per enganyar les víctimes. També treballà a la ràdio.

Trajectòria televisiva 
 Panorama (1960-1963)
 Cada semana una historia (1963)
 Edición especial (1963-1969)
 Llamada al corazón (1964)
 A toda plana (1965-1967)
 Adelante el inventor (1965)
 Del hilo al ovillo (1965)
 La carretera es de todos (1967)
 Canciones de la mar (1967)
 Ayer, hoy y mañana (1968)
 Manos al volante (1968-1970)
 Investigación en marcha (1970)
 Sucedió en Madrid, col·laboració en la secció "Timos" amb Inés Ballester. (1996-1998).
 Sabor a ti (1998-1999)

Libros 
 113 chistes en conserva (1943)
 Tras el suceso: los sucesos mas sensacionales de los últimos años relatados por un periodista (1956)
 Investigación en marcha (1971)
 De Pretoria a Moscú: Los paraísos del blanco y del rojo. Apuntes de un reportero (1978)
 Aprenda a protegerse (1979)
 La timoteca nacional. Enciclopedia de la picaresca española (1984)
 Los chungos, los fules (1987)
 La timoteca nacional. Olor a timo (2000)

Premis i reconeixements 
 Medalla d'or de Creu Roja de Barcelona 1961
 Antena de Oro 1963
 Emblema d'Or de l'agrupació sindical de ràdio i televisió 1965
 Medalla al Treball President Macià de la Generalitat de Catalunya 1996

Periodistes castellanomanxecs
Persones de la província de Ciudad Real
Guanyadors del Premi Antena de Oro
Escut de Santa Susanna

L'escut oficial de Santa Susanna té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, una vall de sinople acompanyada al cap d'una estrella d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987 i publicat al DOGC el 24 del mateix mes amb el número 868.

L'estrella de sis puntes és el senyal tradicional de l'escut del poble. La partició de sinople simbolitza la vall de la riera de Santa Susanna.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme

Referències 

Santa Susanna
Escut de Tordera

L'escut oficial de Tordera té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un tord d'or. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 18 d'octubre de 1984 i publicat al DOGC el 21 de novembre del mateix any amb el número 487. Es va publicar una correcció d'errades el 28 del mateix mes al DOGC número 489.

Armes parlants: el tord fa referència al nom de la vila.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Maresme

Referències 

Tordera
Tordera
Estel del matí

Estel de l'alba, nom amb el qual s'anomena a Venus (planeta).
 Nom comú de la planta Ipomoea hederacea.
Cosmidi

Els cosmidis són uns tipus de vectors de clonació.

Realment un cosmidi consisteix en un plasmidi al qual se li han afegit uns segments del genoma d'un bacteriòfag, el fag λ.

Constitució del cosmidi 
Un cosmidi conté: 

Per part del plasmidi, l'ori C i un gen de resistència a un antibiòtic, això depèn del tipus de plasmidi del qual derivi i, per tant pot contenir més segments com ara el gen LacZ, que permet la selecció blanc / blau de les colònies.

Per part del fag λ, els extrems COS, extrems complementaris del genoma del fag i que s'empren per a la recircularització del mateix.

Aquests vectors faciliten la feina perquè permeten l'empaquetament in vitro de les seqüències entre dos extrems COS i usar els fags empaquetats per transfectar soques d'E coli, aconseguint un plasmidi en el bacteri, ja que el cosmidi es recircularitza a l'entrar gràcies als extrems COS. També té gens de resistència a antibiòtics d'origen plasmídic, que ajuden en la identificació de cèl·lules hostes que contenen els cosmidis recombinants. Després d'inserir fragments de DNA, els cosmidis recombinants s'empaqueten en la càpsida proteica de λ per formar partícules fàgiques infectives. Una vegada que en la cèl·lula hoste, el cosmidi es replica com plasmidi.

Procediment de clonació 
a) Segons els llocs de múltiple clonatge (MSC) o els llocs de restricció, es digereix el cosmidi amb l'enzim de restricció corresponent a l'estratègia experimental, tallant el cosmidi pels extrems COS, linealitzant-lo.

b) Es tracta amb una fosforilasa, que hidrolitza els grups P dels extrems 5 ', per tal d'evitar que l'insert s'afegeixi a un extrem.

c) Es tracta la nostra mostra d'ADN i el cosmidi amb enzims de restricció compatibles.

d) Es barreja la mostra amb el cosmidi i s'afegeix ADN lligassa. Si seleccionem aquells cosmidis que hagin quedat amb una grandària apropiada, podem encapsidar-los en el fag lambda. Després infectem i seleccionem els bacteris gràcies a que el cosmidi porta un gen de resistència a ampicil·lina.

Usos dels cosmidis 
Han estat àmpliament usats en l'elaboració de genoteques de DNA genòmics de grans dimensions, ja que permeten la introducció d'inserits de DNA de fins a 45 kb, el doble que els vectors derivats de l'eliminació de part del genoma del fag λ, els fagèmids.

Així permeten empaquetar in vitro amb una gran eficiència perquè venen de λ, i recuperació i el treball en placa de petri és més fàcil gràcies al comportament de plasmidi.

Etimologia 
El mot tècnic Cosmidi, deriva de la fusió de (llocs COS) i (plasmidi), generant el mot compost (cos-midi).

Bibliografia 
 Klug, William S.; Cummings, Michael R.; Spencer, Charlotte A., “Conceptos de Genética” 8ª edición. Pearson Prentice Hall

Referències 

Enginyeria genètica
ADN
Efecte hipercròmic

L'efecte hipercròmic és un notable increment de l'absorbància de l'ADN causada per la desnaturalització de la doble cadena de la molècula d'ADN. Gràcies a l'efecte hipercròmic podem mesurar el grau d'hibridació entre dues catenàries d'ADN. Les bases nitrogenades absorbeixen llum de 260 nm. Quan l'ADN no està desnaturalitzat, les bases estan molt juntes i absorbeixen poca llum. En augmentar la temperatura, l'ADN es desnaturalitza, se separen les dues catenàries i les bases queden més exposades al medi, cosa que fa que augmenti la seva absorbància.

Referències 

ADN
Lligador

Un lligador (traducció de l'anglès linker) és un oligonucleòtid (≈20 nucleòtids) en el centre del qual hi ha la seqüència que és reconeguda per un enzim de restricció (n'hi ha per tots els diferents enzims). Tal com es ven és un fragment doble cadena, amb extrems roms.

La reacció de lligació entre un fragment d'extrems roms i el lligador dona el fragment amb unes quantes molècules de lligador unides a cada costat, consecutivament, perquè com que tenen extrems roms, la lligasa també els uneix entre ells.

Després cal digerir amb l'enzim de restricció corresponent a la diana del lligador i obtindrem el fragment inicial amb un extrem cohesiu a cada costat.

Àcids nucleics
Genoteca

Una genoteca (library en anglès) és una col·lecció de clons cada un dels quals conté un vector al qual se li ha inserit un fragment d'ADN derivat de l'ADN o l'ARN totals de la cèl·lula o teixit. Amb la mida suficient, la col·lecció de clons hauria de contenir, teòricament, totes les seqüències existents a la font original d'ADN, és a dir, ha de contenir mostres de tot l'ADN de l'organisme. És possible buscar a la genoteca un clon amb un fragment d'ADN d'interès mitjançant mètodes sensibles de detecció capaços de detectar aquest fragment entre milions de clons diferents.

Entre els usos que se li poden donar a una genoteca estan:
 L'aïllament de seqüències i gens: punt de partida per a l'estudi molecular.
 La conservació del genoma: l'excepcionalitat d'una mostra biològica aconsella conservar el seu material genètic (restes arqueològiques, espècies en extinció, individus amb patologies úniques).
 Estudi de la seqüència genòmica: conèixer la seqüència completa d'un genoma implica la seva clonació prèvia.

Genoteques genòmiques 
Una genoteca genòmica és un tipus útil de genoteca que conté fragments de l'ADN genòmics generats mitjançant la digestió parcial amb quantitats limitants d'un enzim de restricció la qual fa talls en determinats llocs amb una freqüència elevada en el genoma. Com a conseqüència, es produeix una digestió parcial de l'ADN, de manera que només té lloc la fragmentació d'uns quants llocs de restricció, quedant la resta intacte.

Es genera així una col·lecció de fragments superposats amb una longitud idònia per a la clonació en un vector de clonació. Després de lligar el vector i el fragment d'ADN, s'introdueix en una cèl·lula hoste.

Referències 

Enginyeria genètica
Desplaçament de tall

El desplaçament de tall (en anglès, nick translation) és un mètode marcatge de sondes d'ADN (per a genoteques) que es basa en la combinació de la DNAsa I i la DNApol I, utilitzant un dNTP marcat.

La DNAsa I crea osques en el DNA i la DNApol I sintetitzarà a partir del 3' lliure de l'osca eliminat el DNA que es troba per davant, fins al final de la cadena. Així queda la sonda marcada.

Enginyeria genètica
Mutació silenciosa

Les mutacions silencioses o silents són mutacions puntuals en les quals el nou aminoàcid que és codificat és similar a l'antic aminoàcid.

En el laboratori són útils per induir dianes detectables per als enzims de restricció sense alterar el producte final. Això és molt útil de cara als marcadors de selecció dels plasmidis. També serveixen per adaptar l'ús del codó d'un gen aïllat d'eucariota a l'ús de codó del bacteri hoste, en què s'introduirà el gen eucariota, ja que la freqüència de codons entre espècies no és la mateixa.

Referències 

Silenciosa
Llista de cantants de música clàssica



Cantants de música clàssica

Sopranos 
 María Bayo
 Montserrat Caballé
 Maria Callas
 Maria Canali
 Fiorenza Cossotto
 Lynn Dawson
 Oralia Dominguez
 Ana Maria Feuss
 Montserrat Figueras
 Renée Fleming
 Simone Kermes
 Natalia Margarit
 Jessye Norman
 Elisabeth Schwarzkopf
 Maria Trivella

Mezzosopranos 
 Cecilia Bartoli
 Fedora Barbieri
 Kathleen Ferrier
 Vivica Genaux
 Magdalena Kožená

Contralts 
 Bernarda Fink
 Sara Mingardo
 Ebe Ticozzi

Contratenors 
 James Bowman
 Aris Christofellis
 David Daniels
 Jordi Domènech
 Gérard Lesne
 Angelo Manzotti
 Andreas Scholl
 Daniel Taylor
 Xavier Sabata Corominas

Tenors 
 Plácido Domingo (originalment era baríton)
 Luciano Pavarotti
 Mario del Monaco
 Gino Sarri
 René Kollo
 Alfredo Kraus
 Josep Carreras
 Giuseppe di Stefano
 Bernabé Martí
 Julius Patzak
 Jon Vickers

Barítons 
 Fortunio Bonanova
 Roy Henderson
 Rolando Panerai
 Giuseppe Taddei
 Joan Pons

Barítons-baixos

Baixos 
 Nicola Rossi-Lemeni
 Giuseppe Modesti

Castrato 
Soprano castrato

 Carlo Broschi, Farinelli
Mezzosoprano castrato

Alto castrato

Sopranista 

 
Cantants de música clàssica
Escut d'Aiguafreda

L'escut oficial d'Aiguafreda té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r, de gules sembrat de creuetes d'argent; 2n, d'or, tres tupins de sable els del cap afrontats. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'octubre de 1996 i publicat al DOGC el 8 de novembre del mateix any amb el número 2278. Es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 2324 del 5 de febrer de 1997.

La primera partició té les armes de Cruïlles i la segona la dels Pignatelli; tant els uns com els altres, barons d'Aiguafreda.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Aiguafreda
Aiguafreda
Bandera d'Aiguafreda

La bandera oficial d'Aiguafreda té la següent descripció:
Senyera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, amb la meitat superior vermella sembrada de creuetes blanques, de les quals només 3 són senceres; i amb la meitat inferior composta de 2 faixes iguals juxtaposades, una de groga i la inferior negra.

Història 
Va ser aprovada l'11 de desembre de 1997 i publicada en el DOGC el 13 de gener de l'any següent amb el número 2555.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

Aiguafreda
Aiguafreda
Escut de l'Ametlla del Vallès

L'escut oficial de l'Ametlla del Vallès té el següent blasonament:

Escut caironat partit i semitruncat: 1r. de sinople, un ametlló d'or; 2n. d'argent, una creu plena de gules; 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat per l'ajuntament el 7 de juny de 1989 i publicat al DOGC núm. 1161 del 28 de juny del mateix any.

L'ametlló és un símbol parlant i la creu i els Quatre Pals fan referència al fet que el poble fou "carrer de Barcelona".

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Ametlla del Valles
Bandera de l'Ametlla del Vallès

La bandera oficial de l'Ametlla del Vallès té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb l'ametlla groga de l'escut a l'altura 6/8 de la del drap, situada sobre el centre de la divisòria entre el 1r i el 2n dels terços verticals.

Història 
Va ser aprovada el 14 de març de 1994 i publicada al DOGC el 15 d'abril del mateix any amb el número 1884.L'ametlló és un símbol parlant.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Vallès Oriental

Referències 

L'Ametlla del Vallès
Ametlla del Vallès