alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Pascal (unitat)

El pascal (símbol: Pa) és una unitat derivada del Sistema Internacional utilitzada per mesurar la pressió interna, la tensió mecànica, el mòdul de Young i la resistència a la tracció. Es defineix com un newton per metre quadrat. És anomenada en honor del matemàtic francès Blaise Pascal.

Alguns múltiples comuns del pascal són l'hectopascal (1 hPa = 100 Pa), que equival a un mil·libar, el quilopascal (1 kPa = 1 000 Pa), el megapascal (1 MPa = 1 000 000 Pa) i el gigapascal (1 GPa = 1 000 000 000 Pa).

La unitat de mesura anomenada atmosfera estàndard (atm) es defineix com a 101 325 Pa i s'aproxima a la pressió atmosfèrica a nivell del mar a una latitud de 45° N.

Exemples d'ordres de magnitud 

¹Al planeta Terra.

Múltiples 
Algunes unitats habituals múltiples del pascal són l'hectopascal (1 hPa ≡ 100 Pa), que equival a 1 mbar, el kilopascal (1 kPa ≡ 1 000 Pa), el megapascal (1 MPa ≡ 1 000 000 Pa), i el gigapascal (1 GPa ≡ 1 000 000 000 Pa).

Comparació amb altres unitats 
 1 Pa = 1 N/m² = 1 (kg·m/s²)/m² = 1 kg/m·s²
 1 Pa = 0,01 mil·libar
 1 Pa = 0,000 01 bar = 10–5 bar

En meteorologia, per tradició, s'utilitza sovint el terme mil·libar com a mesura de pressió atmosfèrica. En el sistema MTS soviètic la unitat de pressió és el pieze que equival a un kilopascal. La pressió atmosfèrica estàndard és de 101 325 Pa 

 pressió atmosfèrica = 101 325 Pa = 1 013,25 hPa = 1 013,25 mbar.

Referències 

Unitats de pressió
Pascal
Metre per segon

El metre per segon (símbol: m/s) és una unitat derivada del Sistema Internacional d'Unitats per a mesurar la velocitat, definida com la distància en metres dividida pel temps en segons.

Alguns exemples de velocitats en m/s:
 0.013 m/s = 1.3 cm/s — velocitat d'un cargol de jardí
 1 m/s — la velocitat típica d'un humà al caminar. Per sota de 2 m/s, és més eficient caminar que córrer, per sobre d'aquesta velocitat és més eficient córrer
 1 m/s — la velocitat del senyals que viatgen pels axons en el còrtex humà
 28 m/s — Un cotxe viatjant a 100 kilòmetres per hora (km/h); també és la velocitat que un guepard pot mantenir.
 120 m/s — la màxima velocitat dels impulsos nerviosos, viatjant per fibres nervioses mielíniques a la columna vertebral
 343 m/s — aproximadament la velocitat del so
 3 × 108 m/s — aproximadament la velocitat de la llum

1 metre per segon = 3.2808 peus per segon = 2.2369 milles per hora = 3.6 km/h

El quilòmetre per segon, equivalent a mil metres per segon, és una unitat emprada en astrometria per a mesurar la velocitat radial d'estrelles i galàxies.

Referències

Vegeu també 
 Quilòmetre per hora

Unitats derivades del SI
Unitats de velocitat
Pinya

Begudes:
Pinya colada: beguda-còctel.
 Botànica:
pinya (estròbil): con o "fals fruit" del pi.
pinya americana: fruita tropical.
 Cultura popular: 
pinya (castell): base de l'estructura castellera.
 Història: 
Pinya (estat): estat shan de Birmània.
Escut de Lloret de Mar

L'escut oficial de Lloret de Mar té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un llorer arrencat de sinople. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 25 d'octubre de 1984 i publicat al DOGC el 12 de desembre del mateix any amb el número 493.

El llorer és el senyal parlant tradicional, referent al nom de la vila.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Lloret de Mar
Lloret de Mar
Escut de Massanes

L'escut oficial de Massanes té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, una maçanera de sinople fruitada d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 2 d'abril de 1993 i publicat al DOGC el 21 del mateix mes amb el número 1735. La pomera o maçanera fruitada és un senyal parlant referent al nom del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Massanes
Massanes
Escut de Maçanet de la Selva

L'escut oficial de Maçanet de la Selva té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, 3 pomes tijades i fullades de sinople acompanyades al cap d'una cabra arrestada de sable; bordura de 8 peces de sable. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 12 de maig de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.

Les tres pomes, o maçanes, són un senyal parlant referent al nom de la localitat. La cabra de sable sobre camper d'or amb la bordura de sable són les armes parlants del vescomtat de Cabrera, al qual pertanyia el poble de Maçanet.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Macanet de la Selva
Maçanet de la Selva
Escut d'Osor

L'escut oficial d'Osor té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. de sinople, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora. la d'or en banda i per damunt de la d'argent en barra; 2n. d'or, una cabra de sable i bordura de peces de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 18 de juliol de 1990 i publicat al DOGC el 19 d'octubre del mateix any amb el número 1356.

Les claus de Sant Pere són l'atribut del patró local; l'antic nom de la vila solia ser Sant Pere d'Osor. La segona partició són les armes parlants dels Cabrera, que tingueren diverses possessions en el municipi actual des del  fins al .

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Osor
Escut de Riells i Viabrea

Lescut oficial de Riells i Viabrea va ser aprovat el 9 d'abril de 1999 i publicat al DOGC el 30 del mateix mes amb el número 2.879. Té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r de sinople, 2 geminats ondats d'argent en banda; 2n d'argent, una faixa ondada d'atzur, i ressaltant sobre la segona partició una mata arrencada de bruc d'or. Per timbre una corona mural de poble.

La primera partició representa les armes parlants de Riells, nom derivat del llatí "rivulos", riuets. La segona partició són les armes de Viabrea: la riera de Sant Llop darrere una mata de bruc, que tradicionalment ha estat la principal font de l'economia del poble; les escombres que l'Ajuntament de Barcelona utilitzava per escombrar els carrers de la ciutat eren fetes amb bruc de Viabrea.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Riells I Viabrea
Riells i Viabrea
Bandera de Riells i Viabrea

La bandera oficial de Riells i Viabrea té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida diagonalment en barra, en tres parts: els triangles superior i inferior de color verd fosc i la diagonal central, d'amplada 1/3 de la diagonal imaginària del drap, blanca.

Va ser aprovada el 15 d'octubre de 2001 i publicada al DOGC el 22 de novembre del mateix any amb el número 3519.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Riells i Viabrea
Riells i Viabrea
Escut de Sant Feliu de Buixalleu

L'escut oficial de Sant Feliu de Buixalleu té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un gorg d'or carregat de 4 faixes ondades de gules, sobremuntat d'un astor d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de setembre de 1994 i publicat al DOGC el 26 d'octubre del mateix any amb el número 1964.

S'hi representen un astor i un gorg carregat amb els colors de Catalunya. Aquests elements al·ludeixen a un fet històric llegendari: el comte Ramon Berenguer II Cap d'Estopes fou assassinat pel seu escorta (segons es va rumorejar, per ordre del seu germà Berenguer Ramon II el Fratricida) mentre passaven per les terres de l'actual municipi i llavors fou llançat a l'anomenat gorg del Comte; l'astor de Ramon Berenguer va trobar-ne el cadàver i va guiar els qui l'estaven buscant fins al lloc del magnicidi.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Sant Feliu de Buixalleu
Sant Feliu de Buixalleu
Bandera de Sant Feliu de Buixalleu

La bandera oficial de Sant Feliu de Buixalleu (Selva) té el següent blasonament:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb quatre franges horitzontals ondulades de cinc crestes, i d'amplada 1/9 del total de cada una d'aquestes, vermelles; al mig, un quadrat posat en punta, de diagonal de 2/3 de l'alt del drap, verd, amb l'astor blanc de l'escut d'alçada 1/3.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament de l'1 d'agost de 2000, i publicat en el DOGC el 8 d'agost de 2002 amb el número 3695.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Sant Feliu de Buixalleu
Sant Feliu de Buixalleu
Escut de Sant Julià del Llor i Bonmatí

L'escut oficial de Sant Julià del Llor i Bonmatí té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. de gules, un llorer d'or; 2n. d'argent, una mola de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 8 de gener de 1990 i publicat al DOGC el 29 del mateix mes amb el número 1248.

Aquest municipi es va formar el 1983 quan els dos pobles es van segregar del terme d'Amer. La primera partició de l'escut és el senyal parlant de Sant Julià del Llor, un llorer; la mola recorda el molí de farina de la família Bonmatí, que fou l'origen d'aquesta colònia tèxtil.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Sant Julia del Llor i Bonmati
Sant Julià del Llor i Bonmatí
Bandera de Sant Julià del Llor i Bonmatí

La bandera oficial de Sant Julià del Llor i Bonmatí (Selva) té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dibvidida verticalment en dues parts iguals, la primera tocant el pal, de color vermell, i la segona blanca, conseqüència d'aprofitar els esmalts dels campers de l'escut.

Són els colors dels campers de les dues parts de l'escut: un llorer d'or damunt de vermell (Sant Julià del Llor) i una roda de molí vermella damunt d'argent
(Bonmatí).

Va ser aprovada el 13 de juny de 1990 i publicada en el DOGC el 2 de juliol del mateix any amb el número 1312.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Sant Julia del Llor i Bonmatí
Sant Julià del Llor i Bonmatí
Escut de Santa Coloma de Farners

L'escut oficial de Santa Coloma de Farners té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un castell d'or obert somat d'una coloma d'argent. Per timbre una corona mural de ciutat.

Va ser aprovat el 21 de gener de 1993 i publicat al DOGC el 3 de febrer del mateix any amb el número 1703. S'hi veu el castell de Farners i un colom, senyal parlant referent al nom de la localitat i alhora l'atribut de santa Coloma, patrona de la ciutat.

Vegeu també 
 Bandera de Santa Coloma de Farners
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Santa Coloma de Farners
Santa Coloma de Farners
Bandera de Santa Coloma de Farners

La bandera oficial de Santa Coloma de Farners té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, tricolor vertical, blanca, groga i verda.

Va ser aprovada el 31 de març de 1994 i publicada en el DOGC el 20 d'abril del mateix any amb el número 1886.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Santa Coloma de Farners
Santa Coloma de Farners
Escut de Sils

L'escut oficial de Sils té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: 1r. d'atzur, un estany d'argent i de sinople; 2n. d'or, una cabra de sable i la bordura de 8 peces de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Va ser aprovat el 25 de març de 1994 i publicat al DOGC el 20 d'abril del mateix any amb el número 1886.

El 2015, l'ajuntament de Sils va aprovar en ple que s'atorgués el títol de vila, ja que s'havien superat els 5.000 habitants.

L'escut representa l'antic estany de Sils, dessecat a mitjan , i les armes parlants dels Cabrera, ja que el poble pertanyia a la batllia de Riudarenes, del vescomtat de Cabrera.

Bandera 

La bandera oficial de Sils (Selva) té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, formada per tres faixes horitzontals iguals, blava, groga i verda.

Recull els colors principals de l'escut, blau i groc, i el verd del faixat que representa l'antic estany. Va ser aprovada el 10 de gener de 1995 i publicada en el DOGC el 25 de gener del mateix any amb el número 2002.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Sils
Sils
Escut de Susqueda

L'escut oficial de Susqueda té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. de sinople, una creu de Sant Vicenç en forma de sautor abscís d'or; 2n. de sable, una espasa d'or posada en pal sobremuntada d'una ferradura d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 24 de maig de 1988 i publicat al DOGC el 20 de juny del mateix any amb el número 1007.

El sautor és l'atribut de sant Vicenç màrtir, patró de Susqueda, antic cap del municipi; des de 1967, el poble es troba sota les aigües del pantà de Susqueda, al riu Ter. La ferradura i l'espasa de la segona partició de l'escut són els atributs de sant Martí, patró del nou cap del municipi, el poble de Sant Martí Sacalm.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Susqueda
Susqueda
Escut de Vidreres

L'escut oficial de Vidreres té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell de sable obert; la bordura de peces de sable. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 26 d'octubre de 1992 i publicat al DOGC el 4 de novembre del mateix any amb el número 1665.

S'hi representa el castell de la vila, que pertanyia al vescomtat de Cabrera; la bordura de sable sobre camper d'or està agafada precisament de les armes dels Cabrera.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Vidreres
Vidreres
Bandera de Vidreres



Descripció 
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, negra, amb una creu plena, groga de braços 1/2 de l'alçària del drap, carregada d'una greu plena negra, de braços 1/6 de la mateixa alçària. Al cente de la bandera i ressaltant sobre ambdues creus, un quadrat groc, no contornejat, de costats 2/3 de l'alçària del drap, carregat d'un castell obert, negre, d'altura 1/2 de la del drap.

Història 
Va ser publicada en el DOGC el 22 de gener de 1993.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Vidreres
Vidreres
Escut de Vilobí d'Onyar

L'escut oficial de Vilobí d'Onyar té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, una creu llatina de sable amb el peu semiretrinxat i buidat, acostada de 2 estrelles de 8 raigs d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Es va aprovar el 12 de gener de 1984 i publicat al DOGC el 22 de febrer del mateix any amb el número 409.

Aquesta creu amb peu triangular i les dues estrelles de vuit puntes són els senyals tradicionals de l'escut del poble. Vilobí es va desenvolupar entorn del seu castell i de l'església de Sant Esteve, i va pertànyer successivament als senyors de Sant Martí Sarroca i a la Pia Almoina de Barcelona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de la Selva

Referències 

Vilobi d'Onyar
Vilobí d'Onyar
Escut d'Aitona

L'escut oficial d'Aitona té el següent blasonament:

Escut caironat truncat i semipartit: 1r de sinople, un gall cantant d'or; 2n de gules, 8 besants d'or posats en 2 pals.; 3r d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona de marquès

Història 
Va ser aprovat el 30 de maig de 1996.

El gall, un senyal tradicional de l'escut de la vila, fa al·lusió a una llegenda segons la qual la gent d'Aitona fou alertada pel cant conjunt de tots els galls de la població d'un atac imminent dels àrabs, amb la qual cosa la vila, alerta, es va salvar. La corona fa referència al marquesat que Felip II concedí el 1581 a Francesc I de Montcada, comte d'Aitona; els besants d'or sobre camper de gules són precisament les armes dels Montcada. Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden que la vila fou conquerida als àrabs per Ramon Berenguer III.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Aitona
Aitona
Bandera d'Aitona



Descripció 
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, tricolor vertical, de color vermell, verd fosc i groc. El primer terç, amb vuit discs grocs, cadascun de diàmetre 1/10 de l'alçària del drap, posats en dos rengles verticals separats per una distància d'1/15 de la llargària del drap i amb la mateixa separació vertical entre cada disc, al centre; el segon terç, amb el gall groc de l'escut d'alçària 3/5 de la del drap i amplària 3/10 de la llargària del mateix drap, al centre, i l'últim terç, amb quatre pals vermells.

Història 
Va ser publicada en el DOGC el 15 d'octubre del 2002.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Aitona
Aitona
Escut d'Albatàrrec

L'escut oficial d'Albatàrrec té el següent blasonament:
Escut caironat: de porpra, un món creuat amb creu potençada d'argent, cintrat de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 29 de maig de 2002.

El món és el senyal tradicional de l'escut del poble i és l'atribut de sant Salvador, patró de la localitat. Com a senyals parlants, estaria relacionat amb «alba» i «terra» tot i que etimològicament no és una forma composta sinó d'origen àrab (Abu Tarik) o basca (patarra, «costa escabrosa»).

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Albatarrec
Albatàrrec
Baix

Baix, casteller que formen la pinya del castell, vegeu pinya (castell)
 Música:
 Baix o registre greu, part o veu més greu d'una composició musical, la funció de la qual és proporcionar la base harmònica a la música
 Baix o to greu, so de baixa freqüència 
 Baix (veu), cantant masculí amb la tessitura (resposta en freqüència) més greu
 Baix elèctric, instrument de corda, electròfon, similar a la guitarra elèctrica però més gros i amb un so més greu
 Baix obstinat, forma musical i una tècnica de composició consistent en la repetició una melodia greu
 Baix continu, acompanyament musical utilitzat gairebé en tots els gèneres durant l'època barroca
 Baix d'Alberti, forma d'acompanyament musical pròpia del piano i altres instrument de teclat molt utilitzada durant el classicisme
 Geografia:
 Baix Empordà: comarca natural de Catalunya
 Baix Penedès: comarca catalana a la franja litoral del Penedès, que té com a capital el Vendrell
 Baix Camp: comarca catalana que té com a capital Reus
 Baix Llobregat: és una comarca situada al sud de la província de Barcelona
 Baix Urgell o Urgell: és una comarca a la depressió central, a Catalunya que té com a capital Tàrrega
 Baix Pallars: és un municipi de la comarca del Pallars Sobirà
 El Baix Maestrat: és una comarca del nord del País Valencià, amb capital a Vinaròs
 El Baix Segura: és una comarca del sud del País Valencià amb capital a Oriola
 Baix Cinca: és una comarca d'Aragó que es troba a l'est dels límits autonòmics, a cavall de les províncies d'Oscai Saragossa
 Baix (geografia) zona del fons del mar, llac o curs d'aigua navegables gairebé a flor d'aigua on poden encallar fàcilment les embarcacions
Baix (Ardecha), municipi francès, situat al departament de l'Ardecha a l'antiga província de Vivarès
Tronc

Tronc (geometria), part d'un sòlid, normalment un con o piràmide que s'obté en tallar-lo amb dos plans paral·lels
 Tronc (botànica), tija lignificada i de grans dimensions dels arbres o arbusts 
Tronc (castell), part visible d'un castell 
 Zoologia: 
 Tronc (anatomia), part central del cos dels vertebrats
 Tronc de l'encèfal, encefàlic o cerebral, part del sistema nerviós central
 Altres:
Tronc de llegües, manera de representar l'escala gràfica d'un plànol o mapa 
Tronc de Nadal, element de la mitologia catalana i una tradició molt arrelada a Catalunya
Escut d'Alcanó

L'escut oficial d'Alcanó té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una colobrina d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 17 d'agost de 1993 i publicat en el DOGC el 27 d'agost del mateix any en el número 1789.

El canó és un senyal parlant tradicional referent al nom del poble. Altres fons assenyalen la troballa d'un canó, en temps de guerra, com l'origen de la representació en l'escut.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Alcano
Alcanó
Escut d'Alcoletge

L'escut oficial d'Alcoletge té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell de sable obert acostat de dos oms de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de març de 1991 i publicat en el DOGC el 25 de març del mateix any amb el número 1423.

El castell fa al·lusió al nom àrab original de la localitat, que significa "el castellet"; actualment el castell ha desaparegut. Els dos oms a banda i banda són un senyal tradicional de l'escut de la població. Or i sable són els colors dels Anglesola, senyors del poble.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Alcoletge
Alcoletge
Bandera d'Alcoletge



Descripció 
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el castell obert negre de l'escut de l'altura 9/12 de la del drap i amplada 6/18 de la llargària del mateix drap, al centre, i els dos oms negres de l'escut, cadascun d'alçada 2/6 de la del drap i amplada 3/18 de la llargària del mateix drap, un al centre del primer terç vertical i l'altre al centre del tercer terç.

Història 
Es va publicar en el DOGC el 26 de maig del 2000.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Alcoletge
Alcoletge
Escut d'Alfarràs

L'escut oficial d'Alfarràs té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda sobre la d'argent en barra, sobremuntades d'un besant d'or carregat d'un boix arrencat de sinople. Per timbre una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat l'1 de juny de 1983.

Les claus de Sant Pere són l'atribut del patró local. Alfarràs va esdevenir marquesat el 1702 (simbolitzat per la corona al capdamunt de l'escut), concedit als Boixadors, de les armes parlants dels quals s'ha agafat el boix de sinople sobre camper d'or.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Alfarras
Alfarràs
Bandera d'Alfarràs

La bandera oficial d'Alfarràs té la següent descripció:

Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava, amb una banda d'amplada 1/9 part de l'alçària de la bandera, de color groc, posada per damunt d'una barra de la mateixa amplada, de color blanc. En el centre del drap i damunt la banda groga, una branca estilitzada de boix de llargada d'1/5 part de la bandera de color verd.
La branca de boix no surt dels marges de la banda groga.

Va ser aprovada el 16 de desembre de 1994 i publicada en el DOGC el 16 de gener de l'any següent amb el número 1998.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Alfarras
Alfarràs
Escut d'Alfés

L'escut oficial d'Alfés té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r d'or, i 2n de sinople; ressaltant sobre la partició 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 13 de setembre de 1999 i publicat en el DOGC el 18 d'octubre del mateix any amb el número 2996.

Les claus de Sant Pere són l'atribut del patró del poble. Els esmalts, or i sinople, simbolitzen el fet que, si bé les terres d'Alfés són principalment seques, els seus camps reverdeixen cada hivern gràcies a les aigües del riu Set; també representen el sol i les collites.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Alfes
Alfés
Escut d'Almacelles

L'escut oficial d'Almacelles té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: al 1r de sinople, la clamor d'Almacelles en forma de faixa d'argent ressaltada d'una mà contrapalmellada de porpra; i al 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona de vila.

Història 
Va ser aprovat el 16 de gener del 2004.

La mà és el senyal parlant referent a la part central del nom de la vila. Al darrere s'hi representa la clamor d'Almacelles, el riu que passa per la població. Almacelles, que pertanyia a la ciutat de Lleida, després de la seva destrucció el 1640 durant la Guerra dels Segadors fou declarada propietat del patrimoni reial i repoblada a partir de 1773; els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden el lligam de la vila amb la Corona.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Almacelles
Almacelles
Escut d'Almatret

L'escut oficial d'Almatret té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, una mà contrapalmellada d'argent vestida de sable. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 de maig de 1988 i publicat en el DOGC el 20 de juny del mateix any amb el número 1007.

La mà vestida és un senyal parlant referent a la part central del nom del poble. Segons la tradició, el senyor d'Aitona dona la mà dreta per escut, com a símbol de fidelitat.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Almatret
Almatret
Enxaneta

L'enxaneta és el casteller que corona les estructures humanes anomenades castells. L'etimologia del mot és incerta.

Fins que l'enxaneta no arriba al capdamunt del castell i posa els dos peus sobre les espatlles dels dosos, el castell no es considera carregat, i en aquest moment, l'enxaneta fa l'aleta. En el cas dels pilars, no es considera carregat fins que no es deixa anar de les dues mans del casteller del pis inferior. Per norma general, l'enxaneta és un nen o nena, d'entre 5 i 10 anys. Contràriament al que hom sol pensar, actualment l'enxaneta no és el casteller més petit del castell, sinó que ho és l'aixecador, perquè l'enxaneta pugui passar més còmodament per sobre seu.

En els orígens dels castells, al  i primera part del , i tal com encara fan les moixigangues/muixerangues valencianes, l'aixecador era l'encarregat d'aixecar l'enxaneta, que s'havia posat sobre la seva esquena, i coronaven el castell posant-se drets tots dos. En alguns testimonis gràfics de l'anomenada època d'or del , de la que eren protagonistes els Xiquets de Valls, encara s'hi pot veure l'enxaneta amb els dos peus sobre l'esquena de l'aixecador

Vies d'ascensió 
 En un castell d'estructura de 3, com és per exemple el 3 de 9 amb folre, l'enxaneta puja per la rengla dreta (també anomenada plena) i baixa per la rengla del dos dret.
 En un castell d'estructura de 4, com en el 4 de 9 amb folre, l'enxaneta puja per la rengla per on no han pujat els dosos ni l'aixecador.
 En un castell d'estructura de 2, com el 2 de 8 amb folre, l'enxaneta puja per la rengla oposada a la de l'aixecador i baixa per la rengla per on no ha pujat.
 En un castell d'estructura de 5, com el 5 de 8, l'enxaneta puja per la rengla dreta, com en un tres, però després d'encavalcar-se sobre els dos aixecadors, fent les dues aletes corresponents, baixa per la rengla de descarregar del 2, o sigui, aquella per on no ha pujat l'aixecador del dos.

Referències

Vegeu també 
 Pom de dalt
 Dosos
 Aixecador

Parts del castell
Cap de colla

El cap de colla és la persona encarregada de dirigir un grup de persones reunides per una tasca concreta. En el camp de la cultura popular catalana, tenen molta importància en l'organització interna de les:
 Colles castelleres, on és el màxim responsable tècnic de la colla, normalment al cap d'una junta tècnica que s'encarreguen de coordinar els assajos de la colla i determinar la posició que ocupa cada casteller dins del castell. Antigament els caps de colla portaven també la direcció dels aspectes econòmics, organitzatius i administratius de la colla, que actualment solen ser responsabilitat del president i la junta de la colla.
 Colles geganteres, on és el geganter que s'encarrega de coordinar i dirigir la colla durant les sortides dels gegants.
 Colles bastoneres, on és el que dona l'ordre d'acabar el ball. Normalment aquest sol ser el banderer de la colla.

Referències 

Tradicions de Catalunya
Manilles

Les manilles és una part d'alguns castells que reforça el pis de terços i ajuda el pis de quarts.

Actua com una tercera pinya situada sempre sobre del folre que al mateix temps està sobre de la soca. En cas dels castells amb puntals, se situen al pis de sota i els donen suport.

Pot trobar-se en castells de diferents tipus: pilars, dosos o torres, tresos o quatres, però només s'utilitza a partir d'un determinat nombre de pisos en què la construcció assoleix un nivell de dificultat extrema.

Una mateixa estructura es considera molt més difícil d'executar si no s'ajuda d'unes manilles, aquest fet només ha succeït en una ocasió quan els Castellers de Vilafranca van realitzar la torre de nou amb folre, castell que fins aleshores només s'havia pogut realitzar amb manilles.

Castells amb manilles 
Els castells que utilitzen les manilles són els següents:

 Pilar de 8 amb folre i manilles
 Pilar de 9 amb folre, manilles i puntals (només carregat)
 2 de 9 amb folre i manilles
 3 de 10 amb folre i manilles
 4 de 10 amb folre i manilles

Estadística 

La següent taula mostra els resultats de tots els castells amb manilles provats per temporada, des del primer assolit fins a l'actualitat. El total de cada castell indica la suma de castells assolits (descarregats + carregats).

Actualitzat el 10 de novembre del 2015

Referències

Enllaços externs 
 

Parts del castell
Pom de dalt

El pom de dalt és el conjunt de canalla situat a dalt de tot del castell i que completa els darrers tres pisos. Està format per la parella de dosos, l'aixecador i l'enxaneta. La majoria d'estructures castellers estan formades per un sol pom, a excepció de les construccions de 5 (5 de 7, 5 de 8…) que tenen 2 poms, el 9 de 7 i 9 de 8 que en tenen 3, i el 12 de 7 que es fa amb 4 poms.

Pel que fa a la peculiar estructura actual dels dos últims pisos, convé recordar que prové dels dos membres que culminaven drets les construccions d'ara fa tres-cents anys. La part superior de la dansa dels valencians, que Els Xiquets de Valls van adoptar com a pròpia el , era la mateixa que encara conserven les muixerangues d'algunes poblacions valencianes, en les que l'aixecador és l'encarregat d'elevar (aixecar) l'enxaneta que prèviament s'ha posat dret sobre la seva esquena.

L'espectacular creixement en alçada que aquelles inicials "torretes" valencianes van adquirir a Valls durant la segona mitat del , va provocar, en el marc d'una intensa rivalitat entre les dues colles, que els dos nois que les coronaven quedessin mica en mica més acotats. Tot i així, en els pocs testimonis gràfics de les grans construccions de l'anomenada "època d'or" encara s'hi pot veure alguna vegada l'enxaneta dret sobre l'esquena de l'aixecador.

Malauradament, la represa del , després de la decadència iniciada a l'acabament del segle anterior, es va fer sense altres referències que les que s'havien conservat entre els aficionats, i les construccions es van culminar continuant allò que s'havia vist fer unes dècades abans a les mítiques colles vallenques. A partir d'aquí, doncs, l'aixecador no es va aixecar mai més, i l'enxaneta es va limitar a travessar-lo, anant d'espatlla a espatlla dels dosos. Tot i així, es va heretar la manera de comptar els pisos que, d'acord amb els orígens, atorgava una alçada completa a l'aixecador i l'enxaneta.

Referències 

Parts del castell
Gralla

Música: Gralla (instrument), un instrument de vent
 Zoologia: Gralla (ocell), ocell de la família dels còrvids
Muladona

Una muladona o donamula és un ser fantàstic de la la mitologia catalana.

La muladona era una donzella que per irreverent i gens religiosa va ser damnada a tornar-se mula, de manera que, sobretot de nit, vagava per les muntanyes, afegint-se als grups de traginers amb les seves mules. Amb la seva presència les mules s'espantaven i esvalotaven fins al punt que podien caure penya-segat avall i perdre la vida. D'aspecte podia semblar com les altres mules però era més destralera; la seva crin era de dona i la seva cara tot i no deixar de ser de mula tenia un deix humà. Sempre se la representava amb els quatre unglots però a vegades amb les dues potes al davant sortint-li d'un tòrax situat on la mula hauria de tenir el coll. Sempre se la representa amb pits que deixessin patent la seva condició de dona. Els traginers donaven per menjar a les mules uns panellets amb la forma de la donamula tot convençuts així que no s'espantarien encara que aparegués i les bèsties farien com si no hi fos. Tot i així, durant la marxa comptaven els caps que tenien no fos cas que se'ls hi hagués barrejat sense adonar-se'n i ho acabessin pagant car.

Referències

Bibliografia 
 

Grups de la mitologia catalana
Éssers de la mitologia catalana
Escut d'Alpicat

L'escut oficial d'Alpicat té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un pi de copa alta arrencat de sinople acompanyat d'un ganivet d'atzur manegat de sable a la destra, i d'una palma de sinople a la sinistra, ambdós posats en pal. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juliol de 1983 i publicat al DOGC número 360 el 2 de setembre del mateix any.

El pi és un senyal parlant referent a la part central del nom del poble. Els altres elements, el ganivet i la palma, són els atributs del martiri de sant Bartomeu, patró de la localitat.

El Ple de l'Ajuntament, de 30 de gener de 2023, va ratificar la imatge de l'escut heràldic d'Alpicat. El
blasonament fou publicat al DOGC 360, de 2 de setembre de 1983.
L'escut està inscrit en el Registre del sector públic local de Catalunya.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Alpicat
Alpicat

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
Escut de Benavent de Segrià

L'escut oficial de Benavent de Segrià té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un molí de vent d'argent tancat de sable i aspat d'or. Per timbre una corona de marquès.

Història 
Va ser aprovat el 8 de juny de 1995 i publicat al DOGC el 23 de juny del mateix any amb el número 2066.

El molí de vent és un senyal parlant que al·ludeix al nom del poble. La corona simbolitza el fet que Benavent fou el centre d'un marquesat a partir de 1702.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Benavent de Segrià
Benavent de Segria
Bandera de Benavent de Segrià



Descripció 
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb un pal centrat blanc de gruix 2/9 de la llargària del drap, amb un sautor groc al damunt, de gruix 1/6 de l'alçària del mateix drap.

Història 
Es va publicar en el DOGC el 19 de febrer del 1997.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Benavent de Segrià
Benavent de Segrià
Escut de Corbins

L'escut oficial de Corbins té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un cor de gules acostat de 2 rams de sinople passats en sautor a la punta i somats cadascun d'un corb de sable picant el cor. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 30 d'octubre de 1992 i publicat al DOGC el 13 de novembre del mateix any amb el número 1669.

Armes doblement parlants referides al nom del poble: la localitat representa tradicionalment, en els seus segells municipals, dos petits corbs (o "corbins") que piquen d'un cor, tot voltat de dues branques d'arbre. L'estudi per fixar els elements i la forma actual fou realitzat per Armand de Fluvià i Escorsa en 1987.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Corbins
Corbins
Escut de Gimenells i el Pla de la Font

L'escut oficial de Gimenells i el Pla de la Font té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un castell d'atzur obert sobremuntat d'una rosa de gules botonada d'argent amb 5 rodelles d'atzur, i barbada de sinople, i acostat de 2 fonts d'argent i d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 12 de juliol de 1996 i publicat en el DOGC el 2 d'agost de 1996.

L'escut d'aquest nou municipi, creat el 1991, representa els dos pobles que el formen: Gimenells és simbolitzat pel seu castell i una rosa, agafada de les armes dels Desvalls, senyors del poble; les dues fonts heràldiques a banda i banda del castell són el senyal parlant del Pla de la Font.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Gimenells i el Pla de la Font
Gimenells i el Pla de la Font
Bandera de Gimenells i el Pla de la Font



Descripció 
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el segon terç vertical blau clar i un disc de diàmetre 5/27 de la llargària del drap, faixat de tres peces blanques i tres de blau clar, centrat a cadascun dels terços grocs.

Història 
Es va publicar en el DOGC el 27 d'octubre del 1998.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Gimenells i el Pla de la Font
Gimenells i el Pla de la Font
Escut de la Granja d'Escarp

L'escut oficial de la Granja d'Escarp té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una granja d'or oberta sobremuntada d'una petxina d'argent i acostada de 4 besants d'or en pal a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat oficialment el 24 de juliol de 2001 i publicat al DOGC el 9 d'agost del mateix any amb el número 3449.

La granja és un senyal parlant referent al nom del poble. La localitat va néixer com a granja dels monjos del monestir d'Escarp (fundat el 1213), que al  va passar a la família Montcada, marquesos d'Aitona. Les armes dels Montcada són els vuit besants d'or sobre camper de gules, col·locats en dos pals a banda i banda de la granja. La petxina del capdamunt és l'atribut de sant Jaume, patró del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Granja d'Escarp
La Granja d'Escarp
Escut de Llardecans

L'escut oficial de Llardecans té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, un gos d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat l'1 d'abril de 1993 i publicat en el DOGC el 16 d'abril del mateix anys amb el número 1733.

El gos, o ca, és un senyal parlant referent al nom de la vila, derivat popularment de la locució "llar de cans".

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Llardecans
Llardecans
Bandera de Llardecans

La bandera oficial de Llardecans té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb una faixa central blanca, de gruix 1/6 de l'alçària del drap.

Va ser aprovada el 24 d'octubre de 1994 i publicada en el DOGC l'11 de novembre del mateix any amb el número 1971.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Llardecans
Llardecans
Escut de Maials

L'escut oficial de Maials té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una mà d'or. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 8 de febrer de 1994 i publicat en el DOGC el 21 de febrer del mateix any amb el número 1863.

La mà és un senyal parlant tradicional referent al nom de la població. La vila fou el centre de la baronia de Maials des del 1754, fet simbolitzat per la corona de damunt l'escut.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Maials
Maials
Bandera de Maials

La bandera oficial de Maials té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en tres franges verticals iguals, la 1a i la 2a verdes i la del mig formada per nou franges verticals iguals, cinc de grogues i quatre de verdes.

Va ser aprovada el 4 de setembre de 1995 i es va publicar en el DOGC el 25 de setembre del mateix any amb el número 2105.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Maials
Maials
Escut de Massalcoreig

L'escut oficial de Massalcoreig té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una maça d'or en pal empunyada per una mà d'or en faixa. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat l'11 d'agost de 1997.

La mà que sosté una maça és un senyal parlant referent al nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Massalcoreig
Massalcoreig
Escut de Montoliu de Lleida

L'escut oficial de Montoliu de Lleida té el següent blasonament:

Escut caironat: d'argent, un món de sinople creuat i cintrat d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 13 de desembre de 1988 i publicat al DOGC el 4 de gener de l'any següent amb el número 1089.

El món és un senyal parlant referent al nom del poble.

Referències 

Montoliu de Lleida
Montoliu de Lleida
Escut de la Portella

L'escut oficial de la Portella té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, les claus de Sant Pere passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra, acompanyades al cap d'una creu de Malta. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 25 d'abril de 1990.

Les claus de Sant Pere són un senyal tradicional de l'escut del poble, i són l'atribut del patró local. La creu de Malta recorda que la Portella va pertànyer als cavallers de Sant Joan de l'Hospital fins al .

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Portella
La Portella
Bandera de la Portella

La bandera oficial de la Portella té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb una gran creu de Malta centrada, els extrems de la qual coincideixen amb els límits superior, inferior, dret i esquerre del drap, i una barra blanca i una banda groga al damunt.

Va ser aprovada el 25 de setembre de 1990 i es va publicar en el DOGC el 5 d'octubre del mateix any amb el número 1351.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Portella
La Portella
Escut de Puigverd de Lleida

L'escut oficial de Puigverd de Lleida. té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un mont arborat d'un pi de sinople. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 27 de maig de 1991.

El mont de sinople (o puig) amb un pi són les armes tradicionals del poble, i són un senyal parlant referent al nom de la població.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Puigverd de Lleida
Puigverd de Lleida
Escut de Rosselló

L'escut oficial de Rosselló té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una rosa d'or acompanyada en cap d'una creu de Malta, i a la punta de 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda sobre la d'argent en barra ressaltant sobre una manilla de baules rodones d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983.

La rosa és un senyal parlant referent al nom del poble. Les claus sobre la manilla d'or són els atributs de sant Pere "ad Vincula", patró de la localitat. La població fou cedida per Ramon de Rosselló el 1176 als cavallers de Sant Joan de l'Hospital, i això és simbolitzat per la creu de Malta.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Rossello
Rosselló (Segrià)
Escut de Seròs

L'escut oficial de Seròs té el següent blasonament:

Escut caironat truncat i semipartit: 1r. d'atzur, un àngel contornat vestit de guerrer romà amb casc amb plomall, escut rodó, cuirassa i gambera, brandant una espasa, sobre una cavall sallent guarnit d'argent; 2n. de gules, 8 besants d'or posats en 2 pals (2.2. i 2); 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 27 de desembre de 1983 i publicat al DOGC el 24 de febrer de l'any següent amb el número 410.

L'àngel vestit de cavaller romà és el senyal tradicional de l'escut de la vila; és la representació del Sant Àngel, patró de la localitat, que recorda l'època en què la població va sofrir una plaga i va arribar l'àngel per tallar de soca-rel l'epidèmia amb la seva espasa. Els besants d'or sobre camper de gules són les armes dels Montcada, marquesos d'Aitona i senyors de la vila. Seròs fou conquerit als àrabs el 1149 pel comte rei Ramon Berenguer III, i això és simbolitzat per les armes reials de Catalunya (els quatre pals); la vila va pertànyer a la Corona fins al 1212, quan fou concedida als Montcada.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Seros
Seròs
Escut de Soses

L'escut oficial de Soses té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un sol d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 26 de març de 1997.

El sol és el senyal tradicional de l'escut del poble, i en certa manera és un element cantant referit al nom de la població.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Soses
Soses
Escut de Torres de Segre

L'escut oficial de Torres de Segre té el següent blasonament:

Escut caironat: de propra, 2 torres obertes d'or posades en faixa sobre un riu en forma de peu ondat faixat de 4 peces ondades d'atzur i d'argent, alçat sobre un altre peu de gules amb la creu plena d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

Història 
Va ser aprovat el 25 d'octubre de 1985.

Armes parlants referides al nom de la vila, representen tradicionalment dues torres (que simbolitzen també l'antic castell) i el riu Segre. La creu del peu al·ludeix al fet que la població fou el centre d'una comanda templera des del 1289, més tard hospitalera el 1317.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Torres de Segre
Torres de Segre
Escut de Vilanova de Segrià

L'escut oficial de Vilanova de Segrià té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 2 fletxes d'argent caient posades en sautor. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 18 de febrer de 1985.

Les fletxes són l'atribut de sant Sebastià, patró del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Vilanova de Segria
Vilanova de Segrià
Escut de Vilanova de la Barca

L'escut oficial de Vilanova de la Barca té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, una barca envelada d'argent acompanyada a la punta d'una faixa ondada d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 28 de maig de 1993 i publicat en el DOGC el 14 de juny de 1993.

Armes parlants: s'hi veu una barca sobre un riu. De fet, el poble es va desenvolupar entorn d'un pas de barca sobre el Segre, instal·lat el 1212. Actualment s'ha substituït per un pont sobre el riu.

Referències

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Vilanova de la Barca
Vilanova de la Barca
Bandera de Vilanova de la Barca

La bandera oficial de Vilanova de la Barca té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb una faixa ondada blanca de cinc crestes de gruix 1/16 de l'alçària del drap, situada a 1/6 de la vora inferior del mateix drap. Al cantó, la barca blanca de l'escut, d'altura 1/3 de la del drap i d'amplada 1/3 també de la del drap.

Història 
Va ser aprovada el 29 de maig de 1995 i publicada en el DOGC el 12 de juny del mateix any amb el número 2061.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Segrià

Referències 

Vilanova de la Barca
Vilanova de la Barca