alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Rampó

Rampó (dècada del 770 - 825) fou comte de Barcelona, Girona, Besalú i Osona (820-825).

Després de la deposició forçosa del comte Berà I, Lluís el Pietós, rei dels francs i emperador d'Occident, va considerar prudent encomanar els seus honors (o sigui els seus comtats) a un noble allunyat de la lluita partidista que es duia a terme a la Gòtia. Rampó, que era d'origen franc i no got com el seu predecessor, ja havia servit fidelment a Carlemany, i havia estat l'encarregat de comunicar la mort d'aquest al seu fill i successor Lluís, llavors rei d'Aquitània.

Es creu que Rampó va governar Barcelona, Girona, Besalú i Osona, aquest últim atorgat després de la mort de Borrell d'Osona el 820. Se li van atorgar els títols de Comte i de Marquès, aquest últim reservat únicament als qui governaven comtats fronterers. El 821 la cort d'Aquisgrà va ordenar saquejar el territori musulmà, ordre que degué acomplir-se el 822, en direcció al riu Segre. Es creu que en aquesta expedició va participar també Asnar I Galí comte d'Urgell i Cerdanya (abans comte d'Aragó).

Poca cosa més es coneix de l'actuació d'aquest comte, sembla que va fer un viatge a la cort amb l'abat Mercoral de Sant esteve de Banyoles i que va donar l'autorització a l'abat Donnul d'Albanyà per construir el cenobi de Sant Pere. Probablement, Rampó va morir l'any 825 en l'exercici del seu càrrec que va tardar uns mesos a cobrir-se. Fins a l'assemblea de febrer del 826 a Aquisgrà, l'emperador Lluís el Pietós no va designar substitut i l'escollit va ser Bernat de Septimània, cap del partit de la guerra contra els musulmans i germà petit de Gaucelm, comte d'Empúries i Rosselló i germà de Berà I.

Referències 

Polítics gironins
Gironins històrics
Comtes catalans històrics
Morts a Barcelona
Comtes de Barcelona nomenats pels reis francs
Comtes de Girona
Comtes d'Osona
Comtes de Besalú
Olmund

Olmund era fill de Vítiza, i germà d'Aquila II que va renunciar als seus drets a la corona a favor del Califa omeia el 714.

Cap al 715 Olmund s'havia establert a la Bètica Occidental on tenia un milè d'hisendes i residia habitualment a Sevilla

Reis visigots
Ardabast

Ardabast era el fill del rei visigot Àquila II i net de Vítiza, que va renunciar als drets a la corona el 714 a favor del Califa omeia.

Ardabast s'havia establert cap al 715 a la Bètica oriental, on tenia un miler d'hisendes, i la seva residència habitual era la ciutat de Còrdova

Reis visigots
Cordova

Geografia:
 Cordova (Alabama), població estatunidenca a l'estat d'Alabama
 Cordova (Alaska), població estatunidenca a l'estat d'Alaska
 Cordova (Illinois), població estatunidenca a l'estat d'Illinois
 Cordova (Maryland), població estatunidenca a l'estat de Maryland
 Cordova (Carolina del Sud), població estatunidenca a l'estat de Carolina del Sud
 Cordova (Tennessee), població estatunidenca a l'estat de Tennessee
 Cordova (Filipines), població filipina
 Personatges:
 José Ángel Córdova Villalobos, polític i metge mexicà, Secretari de Salut de Mèxic
 Andrés Fernández de Córdova Nieto (1939-1940), polític equatorià, President de l'Equador
Àkhila II

Àkhila II, també Àquila II, (710-713) fou rei visigot.

El rei visigot Àkhila II dit també Àquila II era fill, o si més no, parent directe del seu predecessor Vítiza. Va ser proclamat enfront de Roderic el 710. Àkhila II hagué d'enfrontar-se a la revolta del duc de la Bètica, Roderic, que s'apoderà de Toledo i fou reconegut a Lusitània i la Bètica. Àkhila II hagué de fugir cap a les contrades mediterrànies del regne on, a la Septimània i a les àrees marítimes de la Tarraconense i la Cartaginense, va actuar-hi plenament com a sobirà, tal com ho demostren les monedes encunyades a nom seu a Narbona, Girona i Tarragona.

En aquesta situació, com que potser alguns nobles de la facció vitizana –els partidaris d'Àkhila II– sol·licitaren ajut als àrabs per combatre Roderic, el cabdill àrab Mussa ibn Nussayr envià cap a la Península un exèrcit dirigit pel seu lloctinent Tàriq ibn Ziyad. Aleshores, Roderic, deixant la lluita contra els pobles bascos i contra el seu rival, baixà a la Bètica, on fou vençut i mort pels àrabs a la batalla de Guadalete (711). Després de la victòria, Tàriq es traslladà a Toledo i s'apoderà dels territoris que havia controlat Roderic.

Un any més tard, el 712, Mussa desembarcà de nou a Hispània, aquesta vegada, però, amb el propòsit no ja d'intervenir en les lluites civils dels visigots, sinó de conquerir el territori. Així, sotmeté les ciutats que se li mostraren rebels –Sevilla (712) i Mèrida (713)– i es dirigí cap a les regions mediterrànies, on proposà a Àkhila II de renunciar al regne a canvi de reconèixer-li la propietat sobre els seus béns patrimonials, situats possiblement a la Bètica. Aquest s'avingué al tracte i, abandonant els seus partidaris, es traslladà a Toledo, on l'exrei hi esdevingué cap de la comunitat cristiana i el califa li va concedir el títol de comte i li va retornar els béns que Roderic li havia confiscat, que eren unes tres mil hisendes. Va renunciar a la corona junt amb els seus tres fills, Olmund, Ardabast i Àkhila, de ben segur el 714.

Per la seva banda, però, certes faccions de l'aristocràcia de la Tarraconense i la Septimània no acceptaren la capitulació; per tal de resistir l'atac àrab, proclamaren rei un noble de nom Ardó.

Referències

Enllaços externs 
 Àrabs i francs
 http://akhila.es.exsudo.org/  
 http://cultura.pueblos-espana.org/Conquista+cartaginesa/  

Reis visigots
Morts a Toledo
Vaga a la japonesa

La vaga a la japonesa és una llegenda urbana estesa per Espanya, aplicable a la indústria, segons la qual existeix un tipus de vaga al Japó que consisteix a treballar més del compte com a mesura de pressió. Això faria que la producció augmentés i, per tant, els preus dels productes caurien per la llei de l'oferta i la demanda; aquesta reducció dels preus serviria per a exercir pressió davant l'organització contra la qual s'estaria protestant.

No obstant això, la veritable "vaga a la japonesa" consisteix a treballar sense parar atenció al que hom fa; per tant, es perjudica l'empresa perquè la taxa de productes defectuosos augmenta considerablement.

Referències 

Japonesa
Cultura del Japó
Llegendes urbanes
Majúscula

La majúscula és la versió més grossa de les lletres d'un determinat alfabet. En l'alfabet llatí, les lletres majúscules són: A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K,L M, N, O, P, Q, R, S, T, U, V, X, Y, Z

Originalment els alfabets grec i llatí només tenien una única forma per a cada una de les lletres (que correspon a les actuals majúscules). Les minúscules (a, b, c, ... x, y, z) van aparèixer més tard per deformació de les majúscules en l'escriptura cursiva.

Actualment, les majúscules es fan servir:
 Com a primera lletra dels noms propis (i dels substantius en general en alguns idiomes com l'alemany)
 Al començament de les frases
 Per a les inicials
 A vegades, per a destacar els títols i encapçalaments
 A vegades, en signes i etiquetes
 Per als numerals romans (de vegades com versaletes)

Referències

Enllaços externs 

 Majúscules  (IECat) (PDF)
 Les majúscules i les minúscules. (Proposta del Gabinet de Llengua Catalana (UAB) (HTML)
 Majúscules i minúscules . (Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya) (PDF)

Tipografia
Cartaginense

La Cartaginense (en llatí Carthaginensis) era una província de l'Imperi Romà i després visigoda d'Hispània.

Es va crear per divisió de la Tarraconense a finals del  amb la reorganització de Dioclecià o al principi del  amb Constantí el Gran. El 395 se'n separar Insulae Balearum. La capital inicial fou Cartago Nova, l'actual Cartagena, però en el període visigot era Toledo, ja que Cartago Nova fou ocupada pels romans d'Orient. El nom de la província venia de Cartago Nova. S'estenia per les dues Castelles, Múrcia, Andalusia Oriental (Almeria) i la part sud del País Valencià. Amb els àrabs va canviar de nom a Tolaitola, nom àrab de la capital Toledo. També rep aquest nom la diòcesi amb capital en la ciutat de Cartagena i amb seu catedralícia a Múrcia.

Història 

Com assenyala J. Arce, des de la invasió franca cap al 260, i fins l'invasió bàrbara del 409 Hispània va romandre en pau i tot el  va ser per a la península ibèrica un segle de pau i prosperitat, passant sense traumes dignes de menció de mans d'un emperador a un altre, o d'un usurpador a un altre. A mitjan , possiblement sota Julià II, les illes Balears van ser transformades en la província Balearica, esqueixant-se probablement de la Cartaginense, millor que de la Tarraconense.

La província va patir l'impacte de l'invasió de vàndals, sueus i alans de 409, veient saquejats els seus territoris, especialment els de la Meseta. El 441 el rei sueu Réchila va conquerir les províncies Cartaginense i Bètica. Retornada als romans, la província va tornar a ser saquejada pels sueus en 456. A mitjan el  va ser annexada pels visigots dirigits pel seu rei Euric, els qui van mantenir la província com una de les demarcacions del seu regne.

A principi del , tropes bizantines van incorporar al domini de Constantinoble en nom de l'emperador Justinià I la zona costanera de la província, i li va sumar part de la  Baetica formant una nova província que abastava des de l'Algarve portuguès fins al sud de l'actual província de València. Justinià va canviar el nom de la capital pel de Carthago Spartaria i la va convertir en capital de la província de Spania.

Gran part dels territoris bizantins van ser reconquerits per al Regne Visigot per Leovigild (568-586). La capital, Carthago Spartaria, encara resistiria alguns anys més, fins a la seva conquesta i destrucció pel rei visigot Suíntila cap a l'any 622. El 711, la invasió musulmana de la Península va suposar la desaparició de la província.

Referències 

Províncies romanes d'Hispània
Hispània Visigoda
Cis

CIS, inicials del Centre d'Investigacions Sociològiques, institut autònom d'investigació sociològica que depèn del Ministeri de Presidència espanyol
 Cis, forma d'estereoisomerisme que descriu l'orientació dels grups funcionals dins una molècula, vegeu isomeria cis-trans
 Cis (Trento), municipi italià de la província de Trento 
 Estats del Cis Sutlej (Cis-Sutlej States), territori del Panjab sota domini britànic
 Cis (grup ètnic), grup ètnic del Benín.
E Depois do Adeus

E Depois do Adeus (En català I després de l'adéu) fou l'entrada de Portugal al festival d'Eurovisió el 1974. Cantada per Paulo de Carvalho, va ser usada també com a senyal per a l'inici de la Revolució dels clavells aqueix mateix any.

Referències 

Cançons d'Eurovisió
1974
Història de Portugal
Borrell I d'Urgell-Cerdanya

Borrell I d'Urgell-Cerdanya o Borrell I d'Osona (? - 820) fou un noble visigot que esdevingué comte d'Urgell i de Cerdanya (788/798-820) i d'Osona (c. 799-820).

Denominació 
Durant la seva vida fou anomenat de vàries formes segons s'esdevenien les seves victòries militars. Primer ajudà als francs amb Urgell i Cerdanya i fou nomenat comte sota el nom de Borrell I d'Urgell-Cerdanya, cap al 788. No fou fins cap al 799 que aconseguí dominar totalment el comtat d'Osona i adjudicar-se el títol (cedit pels francs). Com que ajudà en el domini de la zona, cap al final de la seva vida, se'l conegué com a Borrell I d'Osona.

Tanmateix el seu nom i títol principal fou Borrell I d'Urgell-Cerdanya. Títol que segueix el seu descendent:

 Sunifred I d'Urgell-Cerdanya, fill que tingué com a títol principal el comtat d'Urgell i Cerdanya (834 - 848) i més tard incorporà Barcelona, Girona, Osona, Besalú, Narbona, Agde, Besiers, Lodeva, Melguelh i Nimes (844-848); i comte de Conflent durant un breu període abans del 848.

Biografia 
Era d'origen visigot, probablement de l'antiga Cerretana, esdevinguda Cerdanya. Sotmesos els comtats d'Urgell i Cerdanya pels francs cap al 788, el magnat got Borrell en va ser nomenat comte. Devia tenir una forta intervenció en les lluites subsegüents, que van consolidar el domini franc a Ausona (nom llatí d'Osona) cap al 799 i a Barcelona el 801. Potser com a premi se li va reconèixer el comtat d'Osona cap al 799.

El territori del comtat comprèn la Cerdanya (repartida bàsicament entre els pagi de Bar, de Talló i de Llívia) i també alguns sectors del Ripollès (Vall de Ribes) i del Berguedà (valls de Brocà i de Lillet). També comprèn la zona de l'Alt Urgell o Urgellet que esdevé el comtat d'Urgell.

Va participar en l'expedició a Tortosa ocorreguda entre el 804 i el 806, segons els diferents autors, però no apareix pas a les subsegüents del 807 o 808 i la del 809.

Un got com ell, Sunifred I d'Urgell-Cerdanya, esdevingué l'any 834 comte d'Urgell i Cerdanya. Abans però, els comtats foren atorgats a Asnar I Galí i al seu fill Galí I Asnar, respectivament.

Va morir el 820. El comtat d'Osona va unir-se a les honors (territoris) concedits al comte Rampó de Barcelona i Girona, i els d'Urgell i Cerdanya foren lliurats a Asnar I Galí, que poc abans havia estat expulsat del comtat d'Aragó per la facció contrària als francs i aliada als vascons.

Vegeu també 
 Invasió musulmana de la Gàl·lia
 Conquesta carolíngia de Catalunya

Referències 

|-

|-

Comtes d'Urgell
Comtes de Cerdanya
Comtes d'Osona
Persones godes
Comtes catalans històrics
Polítics catalans històrics
Debrecen

Debrecen és una ciutat autònoma d'Hongria situada a la part oriental de l'estat. Té una població de 201.432 habitants (dades de 2019).

La primera vegada que va aparèixer a les cròniques va ser l'any 1235. Llavors només era un petit poble. No va ser fins després de les invasions dels tàtars, a principis del  que no va cobrar certa importància. Un dels punts més importants de la seva història recent va ser quan el rei va donar a la ciutat el privilegi d'ésser plaça de mercat, l'any 1361. En altres documents ha aparegut Debrecen escrit en romanès Debretin, el 1833 o anterior, o en eslovac Drobsova o Debrzinz, el 1690.

Amb el temps de la Reforma les idees calvinistes s'hi van escampar, fent de la nova religió la majoritària, contràriament al que succeïa a l'oest del país, que continuava fidel al catolicisme. L'any 1848 la capitalitat d'Hongria va ser transferida de Budapest a Debrecen. El 14 d'abril de 1849, els hongaresos proclamen a la catedral de Debrecen la caiguda dels Habsburg, emperadors d'Àustria i senyors d'Hongria, cosa que no va arribar a ser així, ja que aquests governants van derrotar l'exèrcit hongarès.

Avui Debrecen és la segona ciutat més important del país, amb una important universitat. El DVSC, el club més important de la ciutat, ha guanyat les dues últimes lligues magiars de futbol.

Fills il·lustres 
 Jenő Egerváry (1891-1958), matemàtic
 István Kardos (1891-1975), compositor musical.

Enllaços externs 
 Informació de Debrecen
Abd-al-Aziz ibn Mussa ibn Nussayr

Abd-al-Aziz ibn Mussa ibn Nussayr () (m. 716) fou valí de l'Àndalus (714-716).

Va residir a Ixbíliya (Sevilla). Era fill de Mussa ibn Nussayr, valí d'Ifríqiya, el qual ja li havia encomanat diverses missions i càrrecs al Magreb. En 713 va conquerir Niebla, Beja i Ocsonoba, i l'abril del mateix any va signar el Tractat de Teodomir amb aquest senyor visigot establert a la zona que posteriorment seria coneguda com la cora de Tudmir. Quan, el 714, el seu pare va marxar cap a Damasc per presentar-se davant del califa al-Walid I, Abd-al-Aziz va quedar encarregat del valiat. Cap a finals del 714, en saber-se la renúncia a la corona del rei Àquila II, els visigots aliats es van revoltar i van proclamar rei Ardó. Abd-al-Aziz va intentar que se sotmetessin al califat el 715, però en no aconseguir-ho va decidir conquerir militarment la Tarraconense nord-oriental i la Septimània. En aquest temps es va casar amb Egilona, la vídua de Roderic. Abans de poder reunir l'exèrcit que havia de marxar al nord-est, va ser assassinat la primavera del 716. El va succeir el seu cosí Ayyub al-Lakhmí.

Referències 

Valís d'Hispània
Morts a Toledo
Al-Hurr ibn Abd-ar-Rahman ath-Thaqafí

Al-Hurr ibn Abd-ar-Rahman ath-Thaqafí (), conegut a les cròniques llatines com Alaor, fou valí de l'Àndalus (716-719). Era nebot de Mussa ibn Nussayr i del partit qaisita, enemic del partit iemenita.

El valí d'Ifríqiya, Muhàmmad ibn Yazid al-Quraixí, el va nomenar el 716 valí de l'Àndalus, on es va dirigir acompanyat per 400 notables ifriqís, els primers d'aquesta regió que es van instal·lar a la península Ibèrica. Va fixar la capital a Còrdova, condició que ja no perdria fins a la desaparició del califat cordovès.

A la primavera del 717 va iniciar la campanya anyal, marxant contra la Tarraconense oriental, on alguns magnats gots es van sotmetre ràpidament. Llavors va remuntar l'Ebre i va sotmetre diverses ciutats, entre elles Pamplona.

Sembla que el 718 va tornar a marxar contra els gots de la Tarraconense i l'historiador al-Maqqarí narra que al-Hurr va conquerir Bàrcino i que també va ser ell qui va atacar i destruir Tàrraco, cosa que va obligar a fugir-ne el bisbe Pròsper de Tarragona i els seus companys més pròxims cap a Itàlia (tanmateix, sembla que els historiadors moderns s'inclinen més per atribuir aquest episodi a la campanya de Mussa ibn Nussayr de l'any 713). Fos com fos, els magnats gots lleials al rei got Ardó fugiren cap a Septimània o cap a Ifranj, nom que els àrabs donaven al regne dels Francs, on foren coneguts com els hispani, que després tindran un gran paper en l'establiment del domini franc a les seves regions d'origen al sud dels Pirineus.

A la primavera del 719 al-Hurr va ser substituït per as-Samh al-Khawlaní, enviat directament pel califa Sulayman ibn Abd-al-Màlik.

Referències 

Valís d'Hispània
Saudites
Polítics asiàtics
Ifranj

Els ifranj o firanj és el nom que els àrabs van donar als francs (no a França), inicialment limitat als habitants de l'imperi de Carlemany, i que després es va estendre a tots els europeus occidentals (inclosos els britànics), excepte els cristians de l'Àndalus, els eslaus (saqàliba) i els vikings o normands (majús). A França se li donava el nom d'Ifranja del que va derivar el turc i persa Firangistan. Ifranj es creu que era sinònim de rum (‘romans’).

Referències 
 I. Guidi, L'Europa occidentale negli antichi geografi arabi, París 1909.

Geografia històrica d'Europa
Pròsper de Tarragona

Pròsper (Tarragona?, segona meitat del  - Camogli, Ligúria, 718) va ser l'últim arquebisbe de Tàrraco, ja que va regir la diòcesi fins a la destrucció de la ciutat pels sarraïns a principis de . És venerat com a sant per l'Església catòlica.

Biografia 
No es coneix la seva vida anterior al nomenament episcopal. El seu pontificat va durar fins al 713 (segons algunes fonts fins al 718). Destruïda Tàrraco pels àrabs, fugí amb un grup de clergues (entre els que s'esmenten els clergues Justí, Procopi, Pantaleó, Marçal i Jordi) cap a Itàlia emportant-se les restes de Fructuós, dels diaques Auguri i Eulogi i altres objectes de l'arquebisbat, com l'oracional visigòtic tarraconense, custodiat actualment a la seu de Verona.

Va morir en olor de santedat al monestir de San Fruttuoso di Capodimonte, que ell mateix havia fundat a la Ligúria, i les seves restes van ser enterrades a l'església parroquial del proper poble de Camogli.

Veneració 
Pròsper no és esmentat a les llistes de sants de l'Església Catòlica. Amb tot, però, l'any 1854 el papa Pius IX va aprovar el culte públic de Pròsper a Camogli amb festa, ofici i missa pròpia el dia 2 de setembre. A Tarragona, la memòria de Pròsper se celebra el 18 de maig.

Referències 
 Web de l'Arquebisbat de Tarragona

Prosper, Sant
Sants de l'anglicanisme
Sants de l'Església Catòlica
Sants de l'Església Ortodoxa
Sants ligurs
Sants del Tarragonès
Sants morts al segle VIII
Bisbes del segle VIII
Religiosos catalans històrics
Morts a la Ligúria
Religiosos tarragonins
As-Samh ibn Màlik al-Khawlaní

As-Samh ibn Màlik al-Khawlaní () (m. Tolosa de Llenguadoc, 721) fou valí de l'Àndalus (719-721).

Va ser enviat com a valí directament pel califa Úmar ibn Abd-al-Aziz, amb la tasca de restablir l'ordre interior, ordenar el territori i intentar solucionar el problema del repartiment de terres entre els conqueridors musulmans.

A mitjan 719 As-Samh va començar, amb retard, la campanya militar anual i va creuar per primera vegada els Pirineus. Va atacar Narbona, que va resistir. El valí va passar l'hivern a la província. Quan a l'any següent va tornar el bon temps, As-Samh va continuar l'atac i va conquerir Narbona, on els defensors van ser passats a ganivet. El valí va establir a la ciutat una guarnició de soldats. Les ciutats veïnes de Besiers, Lodeva, Agde i Magalona es van sotmetre o van ser preses les següents setmanes. Nimes, tanmateix, va resistir.

El 721 As-Samh va sortir de Narbona cap a Carcassona. Les muralles de Carcassona oferien la perspectiva d'una llarga resistència i el valí buscava conquestes o botí, o potser va tenir notícies que el duc Odó o Eudes d'Aquitània preparava un exèrcit per combatre'l. El cert és que va deixar Carcassona i va avançar cap a Tolosa, que pertanyia al regne dels francs. Després d'un setge de, com a mínim, dos mesos, va assaltar la ciutat el juny, però es creu que justament en aquell moment varen arribar les forces militars reunides per Odó, que el van derrotar i va morir al combat, el (10 de juny del 721).

En el lloc dels fets els soldats van proclamar valí en Abd-ar-Rahman al-Ghafiqí, que va ocupar interinament el càrrec fins a l'arribada del nou valí, Ànbassa al-Kalbí, nomenat pel valí d'Ifríqiya.

Valís d'Hispània
Morts a Tolosa de Llenguadoc
Polítics iemenites
Ànbassa ibn Suhaym al-Kalbí

Ànbassa ibn Suhaym al-Kalbí () (m. 726) fou valí de l'Àndalus (721-726).

Nomenat l'agost del 721 pel valí d'Ifríqiya, Yazid ibn Abi-Múslim, per tal d'acabar amb la interinitat d'Abd-ar-Rahman al-Ghafiqí.

Va enviar durant tres anys seguits expedicions a Septimània, alguna potser sota el comandament del mateix Abd-ar-Rahman al-Ghafiqí, però no va poder sotmetre ni Carcassona ni Nimes, perquè els soldats només els preocupava el botí i conquerir una vila emmurallada requeria esforços i sacrificis. Des del seu nomenament, Ànbassa va doblar els impostos als cristians i va ordenar confiscacions als jueus, cosa que va provocar descontentament i fins i tot revoltes. El 722 un noble que no volia pagar impostos es va escapar a la muntanya amb un grup de fidels i va fer una emboscada a la patrulla que l'empaitava, comandada per al Qama, matant-los a tots. Després es devia fer córrer el rumor d'una gran victòria i de la intervenció de Déu a l'afer i més cristians se li van unir, estenent-se la rebel·lió com una bassa d'oli. El duc de Cantàbria, Pere, que segurament governava la regió com a vassall i havia estat abans duc de la Tarraconense, també s'afegí a la revolta amb els seus muntanyencs; l'any següent, 723, es revoltaren els vascons; i el 724 la regió d'Aragó cap al Sobrarb.

També en aquest temps hi van haver conflictes polítics derivats de la mort del califa Yazid I i de la successió del seu germà Hixam I. Finalment, el 725, Ànbassa va assumir personalment el comandament i, sortint des de Narbona va rendir Carcassona. Llavors Ànbassa es va dirigir a l'altra punta de Septimània i va sotmetre Nimes. Milers de refugiats hispanii van passar al regne dels francs.

El 726 Ànbassa va tornar a atacar els francs, però va morir en combat i el va succeir interinament Udhra al-Fihrí, que dos mesos més tard seria substituït per Yahya al-Kalbí, nomenat pel valí d'Ifríqiya. Aquest darrer, per ordre del califa, va reconèixer les injustícies d'Ànbassa en relació a la recaptació d'impostos i a les confiscacions, i va tornar a la situació anterior al 721, retornant fins i tot allò percebut o confiscat indegudament.

Valís d'Hispània
Morts en combat
Comitè Consultiu Internacional Telegràfic i Telefònic

CCITT és l'acrònim de Comitè Consultiu Internacional Telegràfic i Telefònic - Consultative Committee for International Telegraphy and Telephony  - Comité Consultatif International Telegraphique et Telephonique , antic nom del comité de normalizació de les telecomunicacions dins de la UIT ara conegut com a UIT-T.

Organitzacions de telecomunicacions
Telegràfic i Telefònic
Unió Internacional de Telecomunicacions

International Telecommunication Union (ITU) o Unió Internacional de Telecomunicacions (UIT) és l'organisme especialitzat de les Nacions Unides encarregat de regular les telecomunicacions, a nivell internacional, entre les diferents Administracions i Empreses Operadores. Instituït l'any 1865 com la Unió Telegràfica Internacional. Amb els anys, aquesta organització ha evolucionat incorporant la vessant telefònica, més tard esdevenint una agència especialitzada de les Nacions Unides, fins a ser l'organització que ara coneixem.

Està compost per tres sectors:
 UIT-T: Sector de Normalització de les Telecomunicacions (abans CCITT).
 UIT-R: Sector de Normalització de les Radiocomunicacions (abans CCIR). Reglament de Radiocomunicacions de la UIT
 UIT-D: Sector de Desenvolupament de les Telecomunicacions.

La seu de la UIT es troba a Ginebra (Suïssa).

Sector de la Normalització
En general, la normativa generada per la UIT està continguda en un ample conjunt de documents anomenats Recomanacions, agrupats per Sèries.
Cada sèrie està composta per les Recomanacions corresponents a un mateix tema, per exemple Tarifació, Manteniment, etc.
Encara que en les Recomanacions mai s'"ordena", sinó que solament es "recomana", el seu contingut, a nivell de relacions internacionals, és considerat com a mandatori per a les Administracions i Empreses Operadores.
Una de les recomanacions més conegudes del gran públic és la E.164 que estableix els codis telefònics de país (Espanya - 34, França - 33, etc.) i que són gestionats pel Sector de la Normalització de la UIT.

Sector de les Radiocomunicacions
Aquest sector s'ocupa de gestionar l'espectre de freqüències que serà després utilitzat pels satèl·lits.

Sector del Desenvolupament
Aquest sector proveeix ajuda tècnica als països considerats en desenvolupament en el camp de les telecomunicacions enviant experts al país o bé organitzant i a vegades finançant la formació d'experts del país en qüestió per permetre'ls de tornar després i utilitzar els coneixements adquirits en la millora de les infraestructures de telecomunicacions. La importància d'aquesta ajuda és manifesta sobretot en cas de guerres i desastres naturals.

Enllaços externs 

 Pàgina de l'organisme

Organitzacions de telecomunicacions
Escut de Palau-sator

L'escut oficial de Palau-sator té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un palau torrejat d'or obert, acompanyat al cap d'un bou d'or i acostat d'una font d'argent i atzur a la destra i d'una mola d'argent a la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.

L'escut fins al febrer de 2008 té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un palau torrejat d'or obert. Per timbre una corona mural de poble.

Història 

Va ser aprovat el 22 de setembre de 1995. L'Ajuntament, però, en data 2 de juny del 2004, va decidir afegir al palau, que simbolitza el poble de Palau-sator, els elements que representen les altres tres entitats de població que conformen el municipi, resolució aprovada pel Departament de Governació i Administracions Públiques de la Generalitat de Catalunya el 23 de gener del 2008 i publicada al DOGC el 12 de febrer del mateix any.

El palau torrejat és un senyal parlant tradicional referit al nom del cap del municipi, que literalment vol dir el "palau de la torre". Els nous elements afegits simbolitzen els altres tres pobles del municipi: el bou com a senyal al·lusiu a Sant Julià de Boada, la font heràldica com a senyal parlant de Fontclara i la mola com a atribut hagiogràfic de Sant Feliu de Boada.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Palausator
Palau-sator
Bandera de Palau-sator

La bandera oficial de Palau-sator té la descripció següent:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, tercejada horitzontalment de groc al primer terç, faixada ondada de tres peces blanques i tres de blau clar, cadascuna de mitja, tres i mitja crestes, el segon, i de blanc el tercer, i amb un pal vermell a la vora de l'asta, de gruix 1/4 de la llargària del drap, carregat, al centre, del palau torrejat groc de porta i finestres vermelles de l'escut, d'alçària 13/44 de la del drap i amplària 11/72 de la llargària del mateix drap.

Aquesta bandera incorpora, de manera esquemàtica, els elements heràldics representatius dels quatre nuclis de població que integren el municipi: el palau per a Palau-sator; el groc del primer terç simbolitza el bou de Sant Julià de Boada; la faixa ondada, la font heràldica de Fontclara; i el terç blanc, la mola de molí de Sant Feliu de Boada.

Història 

L'antiga bandera oficial va ser aprovada el 18 de novembre de 1998 i publicada en el DOGC el 28 de desembre del mateix any amb el número 2794 amb la descripció següent:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb un palau torrejat de groc, d'altura 2/3 de la del drap, i d'amplada 1/3 de la llargària del mateix drap.

Aquesta bandera fou modificada mitjançant una resolució de data 30 de juny de 2009, publicada el 14 de juliol del mateix any en el DOGC número 5420, i substituïda per l'actual.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà
 Escut de Palau-sator

Referències 

Palau-sator
Palau-sator
Escut de Parlavà

L'escut oficial de Parlavà té el següent blasonament:

Escut caironat truncat: d'argent; i de gules; ressaltant sobre el tot una mola de l'un en l'altre. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 9 d'octubre de 1995 i publicat al DOGC el 3 de novembre del mateix any amb el número 2123. Es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 2163 el 2 de febrer de l'any següent.

La mola és una al·lusió al martiri de sant Feliu, patró del poble, que fou llançat al mar amb una pedra de molí lligada al coll. Els esmalts, argent i gules, provenen de les armes dels bisbes de Girona, senyors de Parlavà des del 1314.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Parlava
Parlavà
Escut de la Pera

L'escut oficial de la Pera té el següent blasonament: 
Escut caironat: d'or, un castell de sable tancat de gules sobremuntat d'una creu grega patent convexada de gules i acompanyat de 2 peres de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 7 d'octubre de 1991 i publicat al DOGC el 16 del mateix mes amb el número 1506.

S'hi veu el castell de Púbol (actualment museu dedicat al seu últim resident, Salvador Dalí), dues peres a banda i banda (un element parlant relatiu al nom de la localitat, tot i que realment prové del llatí petra, 'pedra') i una creu que representa sant Isidre, el patró del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Pera
La Pera
Escut de Regencós

L'escut oficial de Regencós té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, sembrat de creuetes d'argent; ressaltant sobre el tot una muralla torrejada de 2 torres d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 25 de febrer de 1997 i publicat al DOGC el 27 de març del mateix any amb el número 2360.

La muralla torrejada representa el recinte medieval que envoltava el poble, del qual encara ara en queden dues torres. Regencós va pertànyer als Cruïlles, barons de Peratallada; precisament l'escut reprodueix les seves armes parlants, el sembrat de creuetes d'argent sobre camper de gules.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Regencos
Regencós
Bandera de Regencós

La bandera oficial de Regencós té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, sembrada de creus blanques, d'alçària 3/16 de la del drap i d'amplada 3/24 de la llargària del mateix drap, i amb els braços de gruix 1/16 de l'alçària del drap, cinc de les quals, senceres, a la part superior i cinc més, també senceres, a la part inferior, i al centre una faixa groga (a la manera de muralla oberta) d'altura 1/4 de la del drap amb dos pals també grocs (a la manera de torres) cadascun d'altura 11/32 de la del drap i amplada 2/24 de la llargària del mateix drap, amb la base a la vora inferior de la faixa i emergent, respectivament, entre les dues creus senceres al costat de l'asta i les dues al costat del vol.

Va ser aprovada l'1 de setembre de 1999 i publicada en el DOGC el 23 de setembre del mateix any amb el número 2981.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Regencos
Regencós
Escut de Sant Feliu de Guíxols

L'escut oficial de Sant Feliu de Guíxols té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. vairat antic (o d'ondes) d'argent i de gules; 2n. d'or, una creu plena de gules; al tot un cap d'or amb 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de ciutat.

Disseny 
La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És un escut partit en dos campers. Al primer hi ha un vair de color blanc o gris clar (argent) i vermell (gules), mentre que al segon, de color groc (or), hi ha una creu de color vermell (gules). La part superior de l'escut (el cap) és de color groc (or) i conté quatre pals de color vermell (gules).

L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de ciutat, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb vuit torres merletades, de les quals se'n veuen cinc, amb una garita d'argent en cada tros de muralla que uneix les torres.

Història 
Va ser aprovat el 7 de juliol de 1983 i publicat al DOGC el 31 d'agost del mateix any amb el número 359.

Les tres particions representen l'episodi històric de 1354 conegut com la Concòrdia de Roses, entre el comte rei Pere III (els quatre pals de Catalunya), la ciutat de Girona (el vairat d'argent sobre camper de gules) i el monestir de Sant Feliu de Guíxols (la creu de gules sobre camper d'or).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Empordà

Referències 

Sant Feliu de Guixols
Sant Feliu de Guíxols
Partit judicial

Un partit judicial a Espanya és cadascuna de les divisions territorials que estableix l'administració de justícia, habitualment integrades per un o més d'un municipi d'una mateixa província, on té la seu en el cap de partit o capital un o més d'un jutjat de primera instància i instrucció, amb jurisdicció sobre tota la divisió territorial esmentada. Els partits judicials existeixen des de la reorganització territorial espanyola de mitjan . La major part fou creada el 1834,
derivada de la divisió territorial d'Espanya de 1833 però alguns ho foren en els anys posteriors. Anteriorment, l'administració de justícia requeia en els corregidors i alcaldes majors i ordinaris, i més anteriorment, en els batlles i senyors.

Partits judicials a Catalunya

Província de Barcelona 
 Martorell
 Manresa
 Granollers
 Mataró
 Vic
 Arenys de Mar
 Igualada
 Berga
 Vilafranca del Penedès
 Badalona
 Barcelona (seu de l'Audiència Provincial)
 Sant Boi de Llobregat
 Sabadell
 Vilanova i la Geltrú
 Terrassa
 Sant Feliu de Llobregat
 L'Hospitalet de Llobregat
 Santa Coloma de Gramenet
 Cerdanyola del Vallès
 Cornellà de Llobregat
 Gavà
 Mollet del Vallès
 Esplugues de Llobregat
 Rubí
 El Prat de Llobregat

Província de Girona 
 Figueres
 Girona (seu de l'Audiència Provincial)
 La Bisbal d'Empordà
 Ripoll
 Santa Coloma de Farners
 Olot
 Blanes
 Sant Feliu de Guíxols
 Puigcerdà

Província de Lleida 
 Tremp (inclou l'antic partit judicial de Sort suprimit el 1967)
 Balaguer
 Cervera
 Lleida (seu de l'Audiència Provincial, inclou l'antic partit judicial de les Borges Blanques, creat el 1908 i suprimit el 1965)
 La Seu d'Urgell
 Vielha e Mijaran
 Solsona (partit judicial suprimit el 1972 i recuperat el 1989)

Província de Tarragona 
 El Vendrell
 Reus
 Amposta
 Valls
 Gandesa
 Tarragona (seu de l'Audiència Provincial)
 Tortosa
 Falset

Partits judicials a les Illes Balears 

 Maó
 Inca
 Palma (seu de l'Audiència Provincial)
 Manacor
 Eivissa
 Ciutadella de Menorca

Partits judicials del País Valencià

Província d'Alacant 

 Dénia
 Alcoi
 Alacant (seu de l'Audiència Provincial, compartida amb Elx)
 Oriola
 La Vila Joiosa
 Elda
 Villena
 Elx (seu de l'Audiència Provincial, compartida amb Alacant)
 Benidorm
 Sant Vicent del Raspeig
 Novelda
 Ibi
 Torrevella

Província de Castelló 

 Castelló de la Plana (seu de l'Audiència Provincial)
 Sogorb
 Vinaròs
 Nules
 Vila-real

Província de València 

 Llíria
 Gandia
 Ontinyent
 Torrent
 Sueca
 València (seu de l'Audiència Provincial)
 Sagunt
 Alzira
 Carlet
 Xàtiva
 Requena
 Catarroja
 Montcada
 Paterna
 Quart de Poblet
 Mislata
 Massamagrell
 Picassent

Vegeu també 
 Partits judicials de Catalunya
 Partits judicials de les Illes Balears
 Partits judicials del País Valencià
 Partits judicials de Múrcia

Referències

Enllaços externs 
 Partits judicials al Ministeri de Justícia 
 Partits judicials al Consejo General de los Procuradores de España
 Partits judicials de la província de Tarragona (Tarragona Procuradores)
Cap de partit

Un cap de partit és una població on té la seu el jutjat de primera instància i instrucció que exerceix la jurisdicció sobre el partit judicial al qual pertany la població. La capital del partit judicial.

Tribunals
Jutjat de primera instància i instrucció

Un jutjat de primera instància i instrucció és un jutjat amb seu en un cap de partit, on el jutge titular, conegut com a jutge de primera instància i instrucció, és un funcionari de l'administració de justícia amb atribucions per conèixer de tots els casos civils i penals que es donin en el partit judicial, sempre que per llei no s'atorguin a jutges inferiors, que ja no són funcionaris de l'administració de justícia, com els jutges de pau.

Enllaços externs 
 Jutjats de primera instància i instrucció . Generalitat de Catalunya

Tribunals d'Espanya
Batllia

Política:
 Batllia  o ajuntament, corporació que governa un municipi a Catalunya i les Illes Balears 
 Batllia d'Andorra, òrgan judicial de primera instància del Principat d'Andorra 
 Batllia i senescalia, àmbit de jurisdicció d'un batlle senyorial als territoris de la Corona d'Aragó abans dels Decrets de Nova Planta i altres estats europeus
 Batllia d'Amont, un dels tres àmbits de jurisdicció senyorial al Franc-Comtat

 Geografia:
 La Batllia (Cerdanya) o la Batllia de Bellver, comarca dins de la Cerdanya centrada en el nucli de Bellver de Cerdanya i els pobles agregats
 La Batllia d'Avall, veïnat de la comuna vallespirenca d'Arles, a la Catalunya del Nord.

 Masies:
 La Batllia (la Nou de Berguedà), masia a la Nou de Berguedà (Berguedà)
 La Batllia (Sagàs), masia a Sagàs (Berguedà)
 La Batllia (Sant Joan de les Abadesses), masia a mig camí de Sant Joan de les Abadesses i Sant Pau de Segúries (Ripollès) 
 La Batllia (la Vall d'en Bas), masia a la Vall d'en Bas (Garrotxa)
Empúries (desambiguació)

Geografia: hi ha diferents entitats que comparteixen el mateix topònim.
 L'antiga ciutat d'Empúries, fundada pels grecs a l'Alt Empordà.
 L'antic comtat d'Empúries, que s'estenia per l'actual Empordà.
 L'antic bisbat d'Empúries, que s'estenia per l'actual Empordà.
Castelló d'Empúries, municipi de l'Alt Empordà.
Sant Martí d'Empúries, poble del municipi de l'Escala, a l'Alt Empordà.
 Literatura: L'Editorial Empúries.
Batlle (desambiguació)

Càrrecs: 
Batlle general de Catalunya, alt funcionari que gestionava el patrimoni reial.
Batlle / Batllessa, persona que presideix un ajuntament i que és la màxima autoritat d'un municipi. Sinònim: alcalde/alcaldessa
 Batlle senyorial, representant del senyor d'un feu
 Batlle judicial, membre de la Batllia d'Andorra encarregat de dictar justícia en primera instància
 Biografies:
 Antoni Batlle i Mestre (1888-1955), sacerdot i promotor de l'escoltisme català 
 Carme Batlle i Gallart (1931), professora d'Història medieval de la Universitat de Barcelona
 César Batlle Pacheco, polític i periodista uruguaià, membre del Consell Nacional de Govern
 Enric Batlle i Durany (Barcelona, 1956), arquitecte i paisatgista català 
 Joan Batlle i Valls (Calella de la Costa, 1872 – Blanes, 1939), sacerdot i músic català
 Jorge Batlle Ibáñez (1927-2016), advocat, periodista i polític, President de l'Uruguai
 Josep Batlle i Carreó (Sitges, 1773 - Montevideo, 1854), comerciant i cronista a l'Uruguai
 Josep Batlle i Jover (La Selva del Camp, 1774-1847), jurista català i diputat a Corts
 Josep Batlle i Mateu (La Selva de Camp, ), botànic català
 Josep Maria Batlle i Farran (Puigverd de Lleida, 1949), agricultor, ramader i polític català
 José Batlle y Ordóñez (1856-1929), polític i periodista uruguaià, President de l'Uruguai 
 Lorenzo Batlle y Grau (1810-1887), militar i polític uruguaià, President de l'Uruguai
 Lorenzo Batlle Pacheco, polític i periodista uruguaià 
 Luis Batlle Berres (1897-1964), polític i periodista uruguaià, President de l'Uruguai 
 Pere Batlle i Huguet (1907-1990), sacerdot, arqueòleg i historiador de l'art català
 Rafael Batlle Pacheco, periodista i polític uruguaià 
 Toponímia:
 Vegeu Cal Batlle i Can Batlle
Red Hat

Red Hat és una de les companyies de programari més conegudes d'entre les que venen distribucions basades en nucli Linux i també és el nom d'una distribució GNU/Linux.

Red Hat és famós a tot el món pels seus esforços destinats a promoure el programari lliure. No només treballen en el desenvolupament de les distribucions més populars de GNU/Linux, sinó també en la comercialització de diferents productes i serveis pasats en programari lliure. Així mateix, tenen una gran infraestructura amb més de 8000 empleats a 28 llocs del món.

Desenvolupadors de Red Hat han desenvolupat múltiples paquets de programari lliure, els quals han beneficiat tota la comunitat. Algunes d'aquestes contribucions ha estat la creació d'un sistema d'empaquetament de programari (RPM i diverses utilitats d'administració i configuració d'equips, com sndconfig o mouseconfig).

Algunes de les distribucions basades en RedHat són Mandriva i Yellow Dog Linux.

Història 
Red Hat Software Inc. va ser fundada el 1994 per i Marc Ewing. L'agost de 1999 Red Hat va sortir a borsa i les seves accions van tenir el vuitè guany del primer dia més gran de tota la història de Wall Street. Quatre anys més tard, el valor de les accions de Red Hat és entorn d'una centèsima part del màxim valor que arribarà a aconseguir abans de la crisi dels puntcom. Tot i així, els seus inicis exitosos en el mercat dels valors van servir perquè Red Hat fos portada a diaris i revistes no directament relacionats amb temes informàtics. En tot cas, sembla que Red Hat ha aconseguit superar els problemes d'altres companyies del món del negoci entorn del programari lliure i va anunciar números negres per primera vegada l'últim quart de l'any 2002.

Un altre dels fets històrics més importants de Red Hat va ser l'adquisició el novembre de 1999 de Cygnus Solutions, una empresa creada una dècada abans i que havia demostrat que mitjançant programari lliure es podia fer negoci.

El setembre de 2003, Red Hat va decidir concentrar els seus esforços de desenvolupament a la versió corporativa de la seva distribució i va delegar la versió comú a Fedora Core, un projecte lliure independent de Red Hat.

El 29 d'octubre de 2018 Red Hat va ser adquirida per IBM per un import de 34 mil milions de dolars, pagant 190$ per acció, el que va representar un augment de més del 60% respecte al darrer curs estimat de l'acció, que era de 116,67$.

Referències

Vegeu també 
 Fedora, la distribució més nova de Redhat

Enllaços externs 

 Web oficial de RedHat

Empreses d'informàtica
Gangnihessou

Gangnihessou era el primer dels reis tradicionals del "dotze reis de Dahomei". Gangnihessou hi hauria regnat l'any 1620 des de Tado en el riu Moro, un lloc que ara se situa a Togo, fins Allada, i allí es va convertir en el rei de la Gran Ardra. Els seus símbols eren un ocell gangnihessou masculí (l'ocell era un rebus (jeroglífic heràldic) a favor del seu nom), un tambor, i llances de caça. Històricament no està completament clar si ell regnà efectivament amb el títol de rei. Podria ser simplement que hagués estat un cap influent que presidia els assumptes del regne gràcies al ressò que trobaven els seus consells per al seu germà més jove, Dakodonou, que al contrari, es va considerar clarament al seu temps com un rei.

Segons la tradició oral, els Aja van ser conduïts a Allada pel rei Agassu de la ciutat de Tado. Agassu era fill d'una princesa Tado i d'un lleopard, i en algunes versions d'un valent caçador ioruba. Quan Agassu va intentar fer-se càrrec de Tado va ser derrotat i, en canvi, es va traslladar amb els seus seguidors per fundar la ciutat d'Allada.

Referències 

Africans
Reis d'Àfrica
Història de Benín
Bisbat d'Empúries

El bisbat d'Empúries fou un bisbat que s'estenia per la zona de l'Empordà, que actualment perviu com a diòcesi titular. Segurament hi va haver bisbe des del , com ho demostrarien les restes de basílica cristiana retrobades a l'antiga ciutat grecoromana d'Empúries. A començaments del  apareixen els primers bisbes i continuen fins a l'ocupació sarraïna en què el territori del bisbat passa a dependre del bisbat de Girona. De l'antiga diòcesi d'Empúries no es coneix altra cosa que la seva existència i els noms de set bisbes, que la regiren des de 516 fins a 693, pel fet d'haver acudit, personalment o per procurador, a diversos concilis.

Residí també a Empúries, almenys de 916 a 920, el bisbe Esclua, protagonista d'un intent de cisma en les esglésies d'Urgell i Girona. Vers el 958 Cesari de Santa Cecília de Montserrat intentà, com a metropolità —subreptici— de Tarragona, que el papa Joan XII posés sota seu els antics bisbats visigòtics, entre els quals el d'Empúries, però fracassà per la resistència dels altres bisbes catalans. Els comtes d'Empúries gestionaren diverses vegades, entre 1332 i 1380, la concessió d'un bisbat a la seva capital, Castelló d'Empúries; l'oposició dels monarques i dels prelats de Girona feu infructuós el seu intent. Pròxima a la seu del bisbat d'Empúries hi ha la vila de Roses, presumpta seu episcopal al . La base de l'atribució consisteix en una làpida trobada a Siracusa, que fa memòria d'un bisbe de la seu de Rotdon, d'origen hispànic i de nom Auxenci. Hom ha identificat Rotdon amb Roses (Rhode). Així, Roses és avui seu episcopal titular.

Justificava el bisbat propi la importància que al període tardo-romà va tenir Sant Martí d'Empúries, un nucli fortificat d'entitat i que el port de la ciutat es mantingué en plena activitat. El fet que Empúries hagués estat seu episcopal, almenys des de l'any 516, on apareix documentada a les actes del concili celebrat a Tarragona, la presència del bisbe emporità, Paulus, demostra que la ciutat manté el seu prestigi i poder com a centre polític i administratiu d'un ample territori fins a l'ocupació àrab, com demostra la continuïtat del bisbat d'Empúries al llarg dels segles  i .

Episcopologi 
 Pau (abans de 516-517, ja que signa les actes del Concili de Girona (517) i les del concili de Tarragona de l'any anterior. o 527
 Caronci527 (abans de 540) - després de 546
 Fructuós 589
 Gaià abans de 592 - després de 598
 S'esmenta un bisbe el 614 sense indicar-ne el nom
 Siduld 633: 
 Donumdei abans de 648 - després de 653
 Gaudilià abans de 683 - després de 693

Referències

Bibliografia 
 

Empuries
Alta edat mitjana
Llistes de bisbes
Empuries
Empuries
Llista de comtes d'Empúries

Aquesta llista de comtes d'Empúries inclou una relació cronològica dels titulars del comtat d'Empúries, des de la seva creació el 798, amb les dates en què van posseir aquest títol.

Comtes nomenats pels reis francs

Casal d'Empúries-Rosselló

Dinastia privativa d'Empúries

Casal d'Aragó 
El comtat passà al casal d'Aragó a través d'una permuta d'Hug VI.

Casal d'Aragó dels Trastàmara 
Amb la mort sense descendència de Martí l'Humà, la corona, i amb elles les seves terres i títols -entre ells el d'Empúries- va passar a la dinastia dels Trastàmara.

Casa de Medinaceli 

Amb el casament de Caterina amb Juan Francisco de la Cerda, el comtat passà als ducs de Medinaceli.

Nissaga de la Cerda

Nissaga dels Fernández de Córdoba

Nissaga dels Medina

Vegeu també 
 Comtats catalans
 Genealogia de la primera nissaga comtal d'Empúries
 Genealogia de la segona nissaga comtal d'Empúries
 Genealogia dels Aragó, ducs de Cardona i de Sogorb i comtes d'Empúries

Referències 

Empuries