alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Guelta

La guelta és un terme d'origen àrab (de l'àrab estàndard قلت, qalt, ‘cavitat’, pl. قلات, qilāt) i correspon a una depressió o una cubeta on l'aigua, en un context de desert, s'hi acumula per una font o surgència natural.

La guelta pertany al conjunt de zones humides de les regions desèrtiques, com també ho són les formacions de xot, la daya i la sebkha.

Definició geomorfològica 
Són superfícies d'aigua temporals o perennes sense drenatge aparent (arreisme); són com «piscines naturals» dins la roca.

Aquestes zones humides són alimentades per l'inferoflux (escorrentia que prové de la reserva d'aigua continguda en els al·luvions del uadi. L'alimentació es fa igualment molt sovint pels vessants, per les fonts, a favor de les discontinuïtats geològiques.

La perennitat de la guelta es preserva més quan es tracta d'una posició abrigada, un canó, o vall encaixada, per exemple, que limita l'evaporació en un clima àrid.

Exemples de llocs amb guelta 
 En els massissos muntanyencs saharians: de l'Ennedi, de l'Adrar dels Ifoghas a Mali i a Tagant a Mauritània,
 a l'outback australià: a les muntanyes Olga.

Biodiversitat i hàbitats 
Són com illes, ja que estan geogràficament aïllades i tenen endemismes. La seva fauna aquàtica és diversa i rica. També conserven una flora i fauna excepcional, com ha reconegut la UNESCO i el Conveni de Ramsar.

Per les pintures rupestres de l'Holocè, se sap que el cocodril del Nil (Crocodylus niloticus Laurenti) ocupava tota la regió sahariana i fins al litoral del sud del Mediterrani. Actualment, encara alguns cocodrils viuen a les gueltes de l'Ennedi (Txad), on estat amenaçats d'extinció.

La reconstrucció de la flora feta gràcies als sediments de la guelta posen en evidència que, entre els arbres, dominaven els tàxons mediterranis: pi blanc, Cedrus atlantica, tuia de Berberia, xiprer de Duprez, ginebres, roures, llentiscles, aurons, brucs, ullastres, etc., la majoria actualment ja no es troben al Sàhara. Els pòl·lens dels sòls antics (paleosòls) de l'Hoggar també mostren que hi havia til·lers i noguers.

Notes i referències

Bibliografia 
 Théodore Monod, Jean-Marc Durou, 2007- Déserts. Bower Editions, Coll. Mémoires du monde, 342 p. (ISBN : 978-2-355-41006-2).
 Paul Ozenda, 1977- Flore du Sahara. Ed. du CNRS, 600 p.
 Pierre Rognon, 1989 - Biographie d'un désert : Le Sahara. Ed. Plon Synthèse, 347 p.
 Nicole Petit-Maire, 2002 - Sahara sous le sable des lacs. Ed. du CNRS.
 Michel Aymerich, Tarrier M., 2008 - Un désert plein de vie. Carnets de voyages naturalistes au Maroc saharien. Ed. La Croisée des Chemins, 264 p.
 Michel Le Berre Michel, et al., 1989 et 1990 - Faune du Sahara - Tome 1, Poissons. Amphibiens. Reptiles. Tome 2, Mammifères.
 Alain Drajesco-Joffe, 1993 - La vie sauvage du Sahara. Ed Delachaux & Niestlé.

Hidrologia
Smara

Smara () és una ciutat del desert en el Sàhara occidental que forma part de la província d'Es-Semara de la regió de Laâyoune-Sakia El Hamra. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 66.014 persones

Història 
És l'única ciutat important del Sàhara occidental que no va ser fundada pels espanyols. El 1898, un xeic sahrauí anomenat Maa-el-Ainin funda la ciutat en una zona rica en pastures i aigua, allunyada de la costa, però ben situada per controlar les caravanes que es dirigissin cap al nord.

Aquest xeic es nomena imam i combat els espanyols des d'aquest any; resistí gràcies a l'ajuda del soldà del Marroc fins a 1910. Aquest any, el sultà retira la seva ajuda a causa de les pressions franceses, de manera que el xeic ajudarà els combatents antifrancesos del sud del Marroc. El 1913 França ocupa Esmara, la destrueix gairebé completament, i la hi retorna a Espanya. La resistència va anar decreixent fins que acaba el 1920. El 1958 Smar fou teatre de l'operació aerotransportada Huracan durant la Guerra d'Ifni per portar el primer esquadró paracaigudista espanyol i el 7è RPC francès (operació Écouvillon), per tal d'eliminar l'Exèrcit d'Alliberament Marroquí.

El Front Polisario es va fundar en aquesta ciutat el 10 de maig de 1973. Els marroquins la van ocupar el 27 de novembre de 1975; causaren un èxode de saharauis cap a Algèria per escapar de les represàlies marroquines pel seu suport al Front Polisario. En la seva fugida cap a Algèria, les forces aèries marroquines van utilitzar napalm, fòsfor blanc i bombes de fragmentació contra els refugiats. Amnistia Internacional ha estimat les baixes en més de 500.

El 2005, la ciutat es va convertir en escenari de greus protestes en contra de l'ocupació marroquina. El 25 de maig de 2005, la policia marroquina va dissoldre la Manifestació Pacífica en suport de la Independència i el Front Polisario en el marc de les noves intifades als carrers dels principals nuclis urbans del Sàhara occidental al costat de les protestes pro sahrauís en alguns centres universitaris del Marroc.

Smara dona nom a una de les quatre wilayas en les quals s'estructuren els refugiats saharauis a Tinduf.

Agermanaments 
  Còrdova
  Écija
  Gijón
  Paysandú

Referències

Bibliografia 
 John Mercer: Spanish Sahara. George Allen & Unwin Ltd, London, 1976.
 Anthony G. Pazzanita, Tony Hodges: Historical Dictionary of Western Sahara. 2. Aufl. The Scarecrow Press, Metuchen/ New York/London, 1994.

Geografia del Sàhara Occidental
Farsia

Farsia () és una daira de la wilaya de Smara, a la RASD (Sàhara Occidental). El novembre del 1975 fou un dels indrets on foren destacats un total de 15.000 soldats marroquins en el marc del seu conflicte amb el Front Polisario.

Ciutats agermanades 
 Girona  (1997)
 Bimenes

Referències 

Geografia del Sàhara Occidental
Mahbes

Mahbes (; ) és una comuna rural del Sàhara Occidental ocupada pel Marroc, qui l'ha integrada en la província d'Assa-Zag, a la regió de Guelmim-Oued Noun. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 4.208 persones També forma una daira a la wilaya de Smara, a la República Àrab Saharaui Democràtica. És a una alçada de 525 metres i pertany a la província Es Semara. Al sud d'aquesta dahira hi ha el mur marroquí, que intenta impedir les incursions dels membres del Front Polisario en la part controlada pel Marroc. Mahbes està agermanada amb Igualada i Sant Celoni.

Agermanaments 
  Igualada
  Sant Celoni
  Noia
  San Casciano in Val di Pesa

Referències 

Geografia del Sàhara Occidental
Auserd

Auserd (en àrab أوسرد, Awsard; en amazic ⴰⵡⵙⴰⵔⴷ) és una vila i comuna rural de la província d'Auserd, a la regió de Dakhla-Oued Ed-Dahab, al sud del Sàhara Occidental ocupat pel Regne del Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 5.822 persones. Disposa de poques estructures permanents, ja que la majoria de població és nòmada.

Tanmateix, en els camps de refugiats saharians de Tindouf, a Algèria, Auserd és el nom d'una wilaya d'aproximadament 20.000 residents.

Referències

Enllaços externs 
 Documental El eterno engaño (Cooperació Osona Sàhara, 2017)
 Documental El loco del desierto (Julieta Cherep, 2018)
 Fotografies d'Auserd

Geografia del Sàhara Occidental
Tichla

Tichla (en àrab تشلا, Tixlā; en amazic ⵜⵉⵛⵍⴰⵣ) és una vila del Sàhara Occidental a pocs quilòmetres al nord de la frontera amb Mauritània. L'altitud és de 304 m. El govern del Marroc la considera una comuna rural de la província d'Auserd, a la regió de Dakhla-Oued Ed-Dahab. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 5.743 persones

En els camps de refugiats de Tindouf, a Algèria, la ciutat ha donat nom a una daira de la wilaya d'Auserd.

Referències 

Entitats de població
Geografia del Sàhara Occidental
Guelta Zemur

Guelta Zemur o Gueltat Zemmour (; ) és un localitat de la província de Boujdour, a la regió de Laâyoune-Sakia El Hamra, al Sàhara Occidental limítrof amb Mauritània. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 6.393 persones El seu nom prové de l'amazic i vol dir ‘estany dels olivers'.

En els camps de refugiats de Tindouf, a Algèria, és una daira dins la wilaya d'Al-Aaiun al Sàhara Occidental.

El poble es localitza en una guelta o oasi, el qual reté aigua de pluja durant llargs períodes. Va ser un campament dels nòmades sahrauís de la zona durant centenars d'anys.

Història 
Funcionava com una de les fortaleses militars més importants per als indígenes de les guerrilles del Front Polisario després de la retirada d'Espanya del que era llavors Sàhara Espanyol en 1976. Quan Marroc i Mauritània van assegurar el control sobre l'antiga colònia espanyola des del nord i el sud d'acord amb l'Acord tripartit de Madrid, Guelta Zemmur va servir com un punt de parada per als refugiats que anaven camí als campaments de refugiats sahrauís a Tindouf (Algèria).

Durant la guerra de 1975-1991 entre el Polisario i el Marroc, va haver-hi diverses batalles pel control de Guelta Zemmur, les més importants van tenir lloc del 24 al 27 de març i el 13 d'octubre de 1981. En l'actualitat, la ciutat està controlat pel Marroc com a part del que reclama com les seves Províncies Meridionals, però el seu estatus definitiu està encara per determinar. En l'actualitat manté una base militar marroquina, amb un centre satèl·lit de comunicacions, i les àrees al voltant de la ciutat (que està prop del Mur marroquí) estan plagades de mines.

La ciutat és el lloc de naixement de Mohammed Daddach, que era el pres polític que més temps porta pres al Marroc.

Referències 

Entitats de població
Geografia del Sàhara Occidental
Ain Beida

Ain Beida () és una localitat costanera que es troba a la província de Dakhla-Oued Ed-Dahab, a la República Àrab Sahrauí Democràtica (RASD). La població, que es troba a 60 km del sud de Dakhla, està situada dins del territori ocupat pel Marroc. La població rep finançament arran d'un acord de la Unió Europea i el Marroc per potenciar la indústria pesquera del territori ocupat de la RASD, cosa que ha estat criticada per ser una manera de fomentar l'establiment de colons marroquins al Sàhara Occidental.

Referències 

Geografia del Sàhara Occidental
Amgala

Amgala (; ) és un oasi del Sàhara Occidental entre Tifariti i Smara, a l'exterior del mur marroquí en la zona controlada pel Front Polisario. En els camps de refugiats saharians de Tindouf, a Algèria, és una daira de la wilaya d'Al-Aaiun.

Amgala va ser escenari de diversos enfrontaments armats entre Marroc, el Polisario i Algèria durant la guerra de 1976-1991, que inclou només els enfrontaments directes des de la Guerra de les Arenes de 1963 entre l'exèrcit algerià i l'exèrcit marroquí.

Història

La guerra del Sàhara Occidental de 1976-1991 

Amgala es troba sota control del Polisario des de finals de 1975, després de l'evacuació de tot el territori a l'est de Smara per l'exèrcit espanyol. Una guarnició algeriana proporciona suport logístic oficial per a aquesta operació, però segons Marroc es dedica principalment a donar un cop de mà als combatents del Polisario,.

Del 27 al 29 de gener de 1976, en el primer enfrontament entre l'exèrcit algerià i l'exèrcit marroquí (anomenat "Amgala I"), les tropes del Polisario van evacuar el Sàhara Occidental mentre les tropes marroquines prenien el control de l'oasi. D'acord amb el testimoni d'un ex soldat marroquí, en primer lloc, el Polisario havia repel·lit un atac de l'exèrcit maurità.

El 14 de febrer esclatà la batalla anomenada « Amgala II », on l'exèrcit marroquí va prendre el control de la regió després d'intensos combats. Segons Anthony G. Pazzanita i Tony Hodges, això es va fer en represàlia del Polisario, en la qual no hi participà Algèria.

El Polisario va organitzar nombrosos atacs guerrillers durant els mesos següents. En desembre, 5 soldats marroquins van morir i nombrosos foren ferits.

Després de l'alto el foc de 1979 entre Mauritània (anteriorment aliada del Marroc) i el Polisario, aquest va quedar lliure per concentrar els seus atacs sobre les tropes del Marroc, i obligar-les a abandonar temporalment Amgala. La supremacia aèria del Marroc, però, impedeix al Polisario d'ocupar permanentment el lloc.

El 8 de novembre de 1989, poc després del discurs del rei Hassan II commemorant la Marxa Verda i felicitant l'exèrcit per tenir completament dominada la situació militar al Sàhara Occidental, el Polisario inicià un atac massiu a la zona d'Amgala, creuant 22 kilòmetres del mur marroquí. Els intensos combats cessaren a la segona meitat del mes.

Estatut actual 
Segons el departament cartogràfic de l'ONU i el Grup Internacional de Crisi, Amgala es troba fora del mur marroquí. Segons la premsa del Sahara Press Service, la vila és encerclada pel mur.

Referències 
 

Geografia del Sàhara Occidental
Oasis
Bucraa

Bucraa (; ) és un localitat del Sàhara Occidental ocupada per Marroc, qui la ha integrat en la província d'Al-Aaiun, a la regió de Laâyoune-Sakia El Hamra. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 558 persones També és el nom d'una Dahira de la wilaya d'Aaiun a la RASD. Està habitada gairebé per complet pels empleats de la indústria de la mineria de fosfats, controlada pel Marroc. Durant la colonització per part dels espanyols de l'àrea molts dels primers reclutes dels moviments nacionalistes Harakat Tahrir i el Front Polisario eren treballadors sahrauís d'aquestes mines de fosfats.

Els fosfats són transportats fins a la costa a través d'una cinta transportadora automatitzada, considerada la més llarga del món en la seva categoria. Aquest sistema de transport ha estat vandalitzat i deshabilitat en diverses ocasions pel Front Polisario, durant la guerra que van mantenir contra la Forces Armades Reials des de 1976. Aquests atacs han anat cessant gradualment després que la ciutat fos envoltada a principis dels anys 1980 pel Mur marroquí, estant avui dia la ciutat sota control dels marroquins.

Agermanaments 
  Castro Urdiales
  Laudio

Referències 

Geografia del Sàhara Occidental
Agüeinit

Agüeinit, també coneguda com a Agounit, Aghounit, Aghoueinit, Agueinit, Agwenit, Agwanit, Agüenit, Aguanit (; ) és una vila del Sàhara Occidental a pocs quilòmetres a l'oest de la frontera amb Mauritània, 72 kilòmetres al sud-oest de Fderik, en la zona externa del mur marroquí controlada pel Front Polisario, coneguda com a Zona Lliure i sota jurisdicció de la República Àrab Sahrauí Democràtica. Marroc l'ha integrat com a comuna rural a la província d'Auserd, a la regió de Dakhla-Oued Ed-Dahab.

Té un hospital que utilitza l'energia solar, construït gràcies als ajuts d'ONGs de Vitòria. També té un pou dessalat amb una capacitat hídrica diària de 40.000 litres. També consta d'escola i mesquita.
Als camps de refugiats saharians de Tindouf, a Algèria, és una daira de la wilaya d'Auserd al Sàhara Occidental. És el cap de la 7a Regió Militar de la República Àrab Sahrauí Democràtica.

Infraestructura 
El 7 de juny de 2006, i durant les celebracions del 30 aniversari del Dia del Màrtir, que commemoren la mort en combat de Mustafà Said Al-Uali, el primer president de la RASD, Mohamed Abdelaziz, president de la RASD, va inaugurar un hospital, construït amb l'ajuda del govern basc, un centre de dessalinització, construït amb l'ajuda del govern d'Andalusia, una escola i l'ajuntament d'Agwenit.

Política 
El maig de 2000 el Front Polisario va celebrar el 27è aniversari de l'inici de la lluita armada amb una desfilada militar a Agüeinit.

El juny de 2006, durant les celebracions del 30è aniversari del Dia del Màrtir, la ciutat va ser l'amfitrió de la conferència anual de les comunitats sahrauís a l'exterior (diàspora sahrauí).

Agermanaments 
  Amurrio
  Busturia
  Campiglia Marittima
  Gatika
  Lapuebla de Labarca
  Mallabia
  Motril
  Poggio a Caiano
  Ponsacco
  Portoferraio
  Reinosa
  Rignano sull'Arno
  Quarrata
  Puçol
  Tres Cantos

Referències 
 

Entitats de població
Geografia del Sàhara Occidental
Zug

Zug (Suïssa)
 Cantó de Zug
 Illa Zug
 Llac Zug
 Massacre de Zug
Mijec

Mijec (; ) és una vila i comuna rural de la província d'Oued Ed-Dahab, a la regió de Dakhla-Oued Ed-Dahab. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 3.146 persones Es troba a l'est del mur marroquí, als territoris alliberats (controlats pel Front Polisario i administrats per la República Àrab Sahrauí Democràtica), 80 km al nord de la ciutat mauritana de Zouérat i 250 km. a l'est de Dakhla. Té un hospital, i es diu que obrirà una escola durant el curs acadèmic 2012-2013. Als camps de refugiats saharians de Tindouf, a Algèria, és una daira de la wilaya d'Auserd a la Sàhara Occidental. És cap de la tercera regió militar de la República Àrab Sahrauí Democràtica.

Història 
L'entorn ha estat l'escenari de diverses batalles entre les tribus sahrauís i l'exèrcit francès (batalla de Teniamun, a la fi de 1931; batalla de Miyec, a principis de 1932).

Política 
El 29 de maig de 2007 el Front Polisario va celebrar a Mijek el 34è aniversari de l'inici de la seva lluita armada. També va ser seu de la conferència anual de comunitats saharauis a l'estranger (diàspora sahrauí).

El 12 d'octubre de 2010 el poble va ser seu del 35è aniversari del "Dia de la Unitat Nacional", en commemoració de la Conferència d'Ain Ben Tili 1975, així com la conferència de la diàspora sahrauí.

Agermanaments 

  Coslada, Madrid
  Elorrio
  Incisa in Val d'Arno, Florència, Toscana
  Llanera, Astúries (des de 1996)
  Marciana Marina, Livorno, Toscana
  Mundaka
  Ormaiztegi, Guipúscoa
  Oion, Àlaba
  Peligros, Granada, Andalusia
  Poggibonsi, Siena, Toscana

  Ponte Buggianese, Pistoia, Toscana (des del 27 de gener de 1996)
  Ugao-Miraballes, Biscaia
  Vaiano, Prato, Toscana

Referències 

Geografia del Sàhara Occidental
Bir Guenduz

Bir Guenduz (en àrab بئر كندوز, Biʾr Gandūz; en amazic ⴱⵉⵔ ⴳⴰⵏⴷⵓⵣ) és una vila i comuna rural a l'extrem sud del Sàhara Occidental, sota control marroquí, que l'ha integrat a la província d'Auserd de la regió de Dakhla-Oued Ed-Dahab. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 4.625 persones

És un lloc fronterer amb Mauritània a una altitud de 126 m i una població de menys de 50 habitants. Als camps de refugiats de Tindouf, a Algèria, és una daira de la wilaya d'Auserd a la RASD.

Agermanaments 
  Albacete
  Atarfe
  Torrejón de Ardoz
 Olesa de Montserrat

Referències 

Entitats de població
Geografia del Sàhara Occidental
Güera

La Güera, La Agüera o Lagouira, i altres variants del nom (en àrab الكويرة, al-Kuwayra; anomenada pels espanyols La Agüera), és una ciutat fantasma del Sàhara Occidental, just a l'extrem sud, a la península del Cap Blanc i fronterera amb Mauritània. Per la seva banda Marroc l'ha integrat a la província d'Auserd dins la regió de Dakhla-Oued Ed-Dahab.

Història 
El novembre del 1920 el coronel Francisco Bens Argandoña, governador del Río de Oro, va avançar per la península del Cap Blanc i va fundar la ciutat de La Agüera a pocs kilòmetres de la ciutat francesa de Port-Étienne (actual Nouadhibou), a la part oposada de la península, la qual havia estat repartida per la meitat per una línia imaginària de nord a sud, en un tractat entre França i Espanya del 1912. Va formar una colònia separada (de nom La Agüera) fins al 1924 en què fou unida a la colònia i govern de Río de Oro. Es van emetre segells de correus propis per aquesta colònia ja el juny de 1920.

El 20 de desembre de 1975 fou ocupada per Mauritània després dels acords de Madrid que posaren fi a la presència espanyola al Sàhara, i la va conservar pels acords de Rabat de 14 d'abril de 1976. El 1979 Mauritània, derrotada pel Front Polisario, va renunciar a la seva part del Sàhara Occidental, i va reconèixer a la República Àrab Sahrauí Democràtica (RASD), evacuant la part que ocupava del Sàhara Occidental (que ràpidament va ocupar el Marroc), però ha conservat l'administració de La Agüera amb el consentiment tàcit de Marroc i el Polisario, encara que està pràcticament deserta. Durant els anys 1990 el govern del Marroc va moure un gran pressupost per tal de fer renàixer la vila, però tot fou en va i només hi viuen uns quants pescadors Imraguens i un campament militar maurità.

Jurídicament forma una daira de la wilaya d'Auserd dins la RASD i la seva població es troba en la seva pràctica totalitat als camps de refugiats de Tindouf a Algèria.

Ciutats agermanades 
  El Puerto de Santa María (Espanya)
  Guadix (Espanya)
  Leganés (Espanya)
  Santa Lucía de Tirajana (Espanya)
  Monteriggioni (Itàlia)
  Piteglio (Itàlia)
  Gorliz (País Basc)
  Deierri (País Basc)
  Vitòria (País Basc)
  Crevillent (País Valencià)

Vegeu també 
 Batalles de La Güera i Tichla
 Segells i història postal de La Agüera
 Aeroport de La Güera

Referències 
 

Geografia del Sàhara Occidental
Entitats de població
Annual

Annual (; ) és una població al nord-oest del Marroc, a uns 120 km a l'oest de Melilla.

Prop d'aquesta població s'hi va produir el Desastre d'Annual, durant la Guerra del Marroc o del Rif el 22 de juliol de 1921.

Ciutats del Marroc
Guerra del Rif
Front Polisario

El Polisario o Front Polisario (), acrònim de Front Popular per a l'Alliberament de Sakia-el-Hamra i Río de Oro (Wādī ad-Dahab), és un moviment polític i militar del Sàhara Occidental. Les Nacions Unides el consideren com el representant legítim del poble sahrauí i sostenen que els sahrauís tenen dret a l'autodeterminació. El Front Polisario està proscrit en les parts del Sàhara Occidental sota control marroquí, i és il·legal onejar allà la bandera del seu partit (sovint anomenada bandera sahrauí).

El Polisario és el successor de l'Organització d'Avantguarda per a l'Alliberament de Sakia-el-Hamra i Río de Oro dels anys 1960, dirigit per Basiri, assassinat per l'exèrcit espanyol durant la dictadura de Franco.

Un grup d'estudiants, liderats per El Uali Mustafa Sayed, constitueix el Polisario el 10 de maig de 1973 amb el propòsit d'arribar a la independència del territori, primer del domini espanyol i després del marroquí i maurità. El dia 20 inicien els primers enfrontaments armats, combats basats en una estratègia de guerra de guerrilles, la primera organitzada en un desert.

Amb els pactes de 1975, la guerrilla continua combatent als països veïns que s'havien repartit el territori; conclou el 5 d'agost de 1979 que Mauritània cedís la seva part del Sàhara Occidental al Polisario, però això no és reconegut pel Marroc, que s'annexiona aquesta zona.

Des de 1975, l'organització s'estaciona a Tindouf, territori algerià. El mateix any les Nacions Unides reconeixen el moviment. El febrer de 1976 el Polisario proclama la República Àrab Sahrauí Democràtica (RASD) amb un govern a l'exili. La RASD és membre de l'OUA. Ha estat reconeguda com a estat per 66 països, la majoria africans o llatinoamericans. Altres estats no reconeixen el Sàhara Occidental però sí el Polisario com a representant del poble sahrauí.

Els combats continuen fins al 6 de setembre de 1991, dia en què s'acorda l'alto el foc després de la creació dels murs marroquins.

La MINURSO (Missió de les Nacions Unides per al Referèndum del Sàhara Occidental) és l'organisme encarregat de vetllar per l'alto el foc i preparar un referèndum, el qual encara no ha tingut lloc.

El Polisario controla la part occidental del territori a l'altre costat dels murs (un total de vuit), tot i que el territori està pràcticament deshabitat i les seves tropes estan estacionades a Algèria.

A Tindouf es troben organitzats els Camps de refugiats saharauis. Fins fa poc tenien sota el seu poder uns 500 soldats marroquins com a presoners de guerra, alguns des de fa més de 20 anys, tot i que van ser alliberats incondicionalment com un gest de bona voluntat. Al Marroc fou censurada tota informació sobre aquest alliberament, ja que la monarquia alauita mai no ha reconegut l'existència de presoners marroquins en mans del Polisario.

El suport tradicional de Líbia i Algèria ha disminuït.

Referències

Vegeu també 
 Unió Nacional de Dones Sahrauís, branca femenina.

Enllaços externs 

 RASD .

Història del Sàhara Occidental
Sakia-el-Hamra

Sakia-el-Hamra, o també Saguia el Hamra (en àrab ساقية الحمراء, Sāqiya al-Ḥamrāʾ), és una regió que forma la part nord del Sàhara Occidental. La principal ciutat és Al-Aaiun. La regió forma un rectangle només esguerrat per la zona de la costa, on es troben dipòsits de fosfats.

Fou incorporada a la colònia espanyola de Río de Oro el 3 d'octubre de 1904, a la qual va pertànyer fins al 1958 (del 1946 al 1958 Río de Oro va formar el territori de l'Àfrica Occidental Espanyola junt amb Ifni i dependent de l'alt comissionat al Marroc del 1946 al 1956). Després, el 12 de gener de 1958, va esdevenir part de la província del Sàhara Espanyol, que fou entregada al Marroc i Mauritània el 1976. Saguiet El-Hamra va quedar dins la zona marroquina. Actualment, tres quartes parts estan ocupades i administrades pel Marroc i la resta per la RASD.

Limita al sud amb la regió de Río de Oro; al nord amb el Marroc; a l'est amb Algèria i Mauritània; i a l'oest amb l'oceà Atlàntic.

Vegeu també 
 Beni Abbes.

Geografia del Sàhara Occidental
Colònies europees d'Àfrica
Agrache

Agrache és la denominació colonial d'una regió del Sàhara on es van descobrir el 1960 mines de ferro. Avui sota administració marroquina.

Descoberta 
Les investigacions geològiques espanyoles també van indicar la presència de titani, vanadi, zinc, urani, coure, or, gas natural, magnetita i ferro. Les reserves de mineral de ferro s'estimaven en 70 milions de tones

Els dipòsits de Sàhara són una continuació dels dipòsits a Zouerate, Mauritània, que foren explotats originalment pels francesos. S'han trobat reserves de ferro amb un valor d'assaig del 65 per cent als dipòsits d'Agrache a l'Oed el Dahab del Sàhara Occidental. La possibilitat d'aconseguir l'accés a aquestes reserves va ser un motiu fort darrere de les reclamacions de Mauritània sobre el territori de l'Oed el Dahab, ja que les fonts properes d'extracció, al ritme actual d'extracció, s'esgotaran aviat. Entre els interessos estrangers que van donar suport al Marroc i Mauritània i que es van oferir a finançar el desenvolupament d'aquesta mina al Sàhara Occidental, hi havia l'Aràbia Saudita, que va concedir 50 milions de dòlars.

Referències 

Geografia del Sàhara Occidental
Empresa Minera del Sàhara

L'Empresa Minera del Sàhara va ser creada pel govern espanyol el 1962 per a l'explotació de les mines del Sàhara. Era un dels pocs interessos econòmics de la zona per a la seva colonització.

Referències 

Empreses d'Espanya
Sàhara Occidental
Empreses mineres
Front d'Alliberament del Sàhara

El Front d'Alliberament del Sàhara o més correctament el "Front d'Alliberament de Saguiet El Hamra i Rio de Oro", és un moviment nacionalista del Sàhara sorgit el 1968 com a continuació del moviment Al-Muslim fundat el 1967. Poc després de la fundació, el 1969, va ésser absorbit per l'Organització de Vanguardia per l'alliberament de Saguia el Hamra i Río de Oro a la que s'esmentava simplement com "el Partit" i el líder de la qual fou Mohamed Sidi Ibrahim Basir (alias Basiri) que va desaparèixer el 1970 després de ser detingut pels espanyols.

Referències 

Història del Sàhara Occidental
Entitats d'Àfrica
Bir Lahlu

Bir Lahlu (; ) és un poblet de Saguia el Hamra al Sahara Occidental, prop de la frontera amb Mauritània, situada a l'est del Mur marroquí, als territoris controlats pel Front Polisario, denominats Territoris Alliberats. També és una dàïra de la wilaya de Smara a la RASD.

És la capital provisional de la República Àrab Sahrauí Democràtica (RASD), mentre que la capital històrica (i oficial segons la constitució de la RASD) del Sahara Occidental, Al-Aaiun, segueixi sota control marroquí. És també el lloc on Mustafà Said Al-Uali va proclamar la RASD amb una emissió radiofònica el 27 de febrer de 1976, després de la decisió presa pel Consell Provisional Nacional Sahrauí. Segueix sent també seu del centre emissor de la Voz del Sáhara, Ràdio Nacional de la República Àrab Sahrauí Democràtica.

El nom Bir Lehlu és una transcripció de l'àrab hassania i significa ‘la font bonica’ o ‘la deu bonica’. El nom en àrab estàndard seria al-Bir al-Halwa ().

Consta d'un hospital militar anomenat Castilla-la Mancha i el col·legi Juan Carlos Diego Aguirre, en honor del coronel i historiador espanyol, que va ser membre del Govern del Sàhara Espanyol des de 1966 fins a 1976 i és autor de nombroses publicacions sobre el Sàhara Occidental.

El març de 2016, va rebre la visita de Ban Ki-moon, sent el primer secretari general de l'ONU que visita els territoris alliberats que controla la RASD. Va ser rebut per l'alcalde de la localitat i va ser el començament d'una sèrie d'actes emmarcats en el 40è aniversari de la proclamació de l'estat sahrauí.

Agermanaments 

  Artziniega, Àlaba
  Batna
  Benalúa de las Villas
  Bientina
  Campi Bisenzio
  Capraia e Limite
  El Oued
  Ica, Perú
  Montemurlo
  Monteroni d'Arbia
  Montevarchi, Itàlia
  Novelda
  Pozuelo de Alarcón
  Prato
  Puerto Maldonado
  La Rinconada
  Sagunt
  San Piero a Sieve, Itàlia
  Tolosa, Guipúscoa
  Tomelloso
  Valle de Trápaga-Trapagaran
  Vecchiano

Referències

Enllaços externs 
 Foto i text complet de la proclamació de la República Àrab Saharaui Democràtica a Bir Lehlou, 27-02-1976 

Geografia del Sàhara Occidental
Basiri

Basiri (), sobrenom amb el que fou conegut Mohamed Sidi Brahim Basir (Tan-Tan, 1944 - Al-Aaiun, 1970), fou un líder independentista sahrauí.

Biografia 
Després d'estudiar al Sàhara Occidental i al Marroc, va cursar estudis universitaris al Caire i Damasc. De retorn al Marroc va fundar el diari Chumuu, que s'oposava a l'ocupació marroquina del Sàhara Occidental, havent de fugir a territori espanyol. El 1968, entrà a Smara sense permís i va ésser detingut però, mercès a la petició de molts caps locals, va ésser alliberat. A finals del 1969 s'assabentà del projecte secret de repartiment del Sàhara Occidental entre el Marroc i Mauritània. El 12 de desembre de 1969 va fundar l'Organització d'Avantguarda per l'alliberament de Saguia el Hamra i Río de Oro, de la que fou secretari general el mateix Basir.

En una manifestació a l'Al-Aaiun el 17 de juny de 1970 al barri de Zemla, en què es reivindicava la independència de la colònia, la Legió Espanyola, sota les ordres de la dictadura franquista, va disparar als manifestants causant nombroses víctimes. Aquella mateixa matinada, les autoritats franquistes van detenir centenars de sahrauís, entre ells Basiri. L'última notícia que se'n té va ser el 17 de juliol quan estava a la presó provincial. Després ja no se'n va saber mai més res.

Espanya va difondre que havia estat expulsat al Marroc i fins i tot va distribuir ordres als seus funcionaris perquè el detinguessin en cas de tornar a la llavors província 53. Però tot apunta que era una farsa. Bassiri havia estat executat.

Referències 

Activistes saharauis
Independentistes
Alumnes de la Universitat del Caire
Alumnes de la Universitat de Damasc
Morts al Marroc
Alumnes de la Universitat al-Azhar
Activistes marroquins
Polítics marroquins
Organització d'Avantguarda per l'alliberament de Saguia el Hamra i Río de Oro

L'Organització de Vanguàrdia per l'alliberament de Saguia el Hamra i Río de Oro fou una organització nacionalista sahariana fundada el 12 de desembre de 1969 per Mohamed Sid Brahim Basir, àlies Basiri, i de la que fou secretari general el mateix Basir.

Substituí a la clandestinitat a altres organitzacions precedesores con Al-Muslim i el Front d'Alliberament del Sàhara.
Basiri fou detingut el 17 de juny de 1970, al barri de Zemla, al Aaiun, i va desaparèixer mentre era a la presó el 17 de juliol següent. L'organització va ser al seu torn l'embrió del Front Polisario.

Referències 

Història del Sàhara Occidental
Vexil·lologia

La vexil·lologia (del llatí vexillum, 'bandera', i el grec logos, 'coneixement') és la ciència que es dedica a l'estudi de les banderes. És una disciplina auxiliar de la història, encara que avui dia s'entén també la seva rellevància com a part de la semiòtica. Una persona dedicada a aquesta activitat és un «vexil·lòleg».

L'estudi de les banderes abasta tots els aspectes. Estudia la legislació de cada entitat, la simbologia, la història, les especificacions tècniques, les classificacions (per forma, colors, i d'altres) i molts altres aspectes menys rellevants.

Es tracta d'una ciència recent, desenvolupada principalment a partir de la segona meitat del , quan l'alemany Ottfried Neubecker va començar a denominar-la «Flaggenkunde». Però seria el nord-americà Whitney Smith, professor de Ciències Polítiques de la Universitat de Boston, que li donaria l'impuls definitiu encunyant el terme en anglès, «vexillology», l'any 1957, i publicant-lo en paper per primera vegada el 1958 a la revista The Arab World.

Cap als anys setanta van començar a fundar-se associacions de vexil·lologia arreu del món, entre les quals l'Associació Catalana de Vexil·lologia, fundada, entre d'altres, per Sebastià Herreros (que, a més a més, era president de la Sociedad Española de Vexilología), que va organitzar un dels congressos internacionals que tenen lloc cada dos anys (el XIV Congrés, de juny del 1991). L'Associació Catalana de Vexil·lologia (ACV) va ser la primera entitat vexil·lològica del món constituïda en un país sense estat, camí que després van seguir els bretons. Les associacions vexil·lològiques estan associades a la Federació Internacional d'Associacions Vexil·lològiques (FIAV), que organitza un congrés internacional cada dos anys.

En el passat, l'estudi de les banderes es considerava part de l'heràldica («estudi dels escuts d'armes o blasons»). En aquesta disciplina també hi ha societats nacionals i s'han celebrat congressos internacionals, però no existeix, fins al dia d'avui, un organisme internacional similar a la Federació Vexil·lològica.

Referències

Vegeu també 
 Vocabulari vexil·lològic
 Símbol vexil·lològic
 Federació Internacional d'Associacions Vexil·lològiques
 Vexil·les

Enllaços externs 

 Associació Catalana de Vexil·lologia
 Flags of the World 
 Sociedad Española de Vexilología
Escut de Pratdip

Lescut de Pratdip és un símbol oficial d'aquest municipi del Baix Camp i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:
«Escut caironat: d'or, un gos passant de sable; el cap, també de sable. Per timbre, una corona mural de poble.»

Disseny 
La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color groc (or), amb una representació simbòlica d'un gos, omplint el màxim d'espai possible i sense tocar les vores de l'escut, en la posició natural per a la majoria dels quadrúpedes, la de passant, que vol dir que té les potes a terra, excepte la dreta del davant, que està alçada; el gos és de color negre (sable). La part superior de l'escut (el cap) té una alçada igual a un terç de l'ample, i és també de color negre (sable).

L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de poble, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb quatre torres merletades, de les quals se'n veuen tres.

Història 

L'Ajuntament va acordar l'inici de l'expedient heràldic el 2 de juliol de 2004. Després dels procediments reglamentaris, l'escut va ser aprovat el 21 d'octubre del 2005 i publicat al DOGC número 4.521 del 30 de novembre del mateix any.

L'escut està representat sobre les armes dels Entença (d'or, el cap de sable), titulars de la baronia a la qual pertanyia el castell de Pratdip. Els escuts i segells tradicionals del poble sempre han tingut com a element principal un gos llegendari de la zona, coix d'una pota, anomenat dip. El gos és representat pictòricament des de com a mínim el 1602 –en un retaule– i, com a representació del poble, ja surt en un segell del 1700.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Baix Camp
 Escut d'Entença

Referències

Enllaços externs 
 Els símbols dels ens locals de Catalunya Recopilació de la informació sobre els 200 primers municipis a aprovar oficialment a Catalunya la bandera i l'escut.

Pratdip
Pratdip
Escut d'Aiguaviva

L'escut oficial d'Aiguaviva té el següent blasonament:

Escut caironat: de sable, un Agnus Dei reguardant d'argent nimbat d'or portant la banderola de gules amb una creu plena d'argent i l'asta creuada d'or; el peu de gules, una creu plena d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 27 d'agost de 1990 i publicat al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 1342.

L'anyell pasqual, o Agnus Dei, és el símbol de sant Joan Baptista, el patró del poble. La creu d'argent sobre camper de gules fa al·lusió al fet que Aiguaviva fou el centre d'una comanda templera l'any 1209 (i més endavant hospitalera, el 1317).

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Aiguaviva
Aiguaviva
Escut de Campllong

L'escut oficial de Campllong té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una rosa d'argent botonada i barbada d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 4 de juliol de 2001 i publicat al DOGC el 30 del mateix mes amb el número 3341.

La flor, una rosa heràldica, és un element parlant que fa al·lusió al camp, la primera part del nom del poble, Campllong, o "camp llarg".

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Campllong
Campllong
Bandera de Campllong

La bandera oficial de Campllong (Gironès) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb una rosa blanca, barbada i botonada de groc, de diàmetre 4/9 de l'alçària del drap, al centre.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament de Campllong el 19 de setembre de 2002, i publicada en el DOGC el 26 de novembre del mateix any amb el número 3769.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Campllong
Campllong
Escut de Canet d'Adri

L'escut oficial de Canet d'Adri té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, un pal vairat d'ondes d'argent i de gules acompanyat a la destra d'una creu de Sant Vicenç en forma de sautor abscís de gules i a la sinistra d'una graella de gules en pal amb el mànec a dalt. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de maig de 1989 i publicat al DOGC el 12 de juny del mateix any amb el número 1154.

La creu de sant Vicenç i la graella de sant Llorenç són els atributs dels sants a qui estan dedicades les dues principals esglésies romàniques del municipi. El pal central conté les armes dels bisbes de Girona, que foren els propietaris del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Canet d'Adri
Canet d'Adri
Escut de Cervià de Ter

L'escut oficial de Cervià de Ter té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una cérvola d'or. Per timbre una corona de comte.

Història 
Va ser aprovat el 9 de setembre de 1991 i publicat al DOGC el 2 d'octubre del mateix any amb el número 1500.

La cérvola és un símbol parlant tradicional, referent al nom de la localitat. La corona fa al·lusió al fet que els senyors de Cervià, en la persona de Ramon de Xetmar i de Meca, van esdevenir comtes el 1707.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Cervia de Ter
Cervià de Ter
Memorial Internacional de la Sida

El Memorial Internacional de la Sida és una diada que se celebra anualment l'1 de desembre i de forma internacional per a recordar a tothom la presència del virus de la sida entre els éssers humans.

Lemes 

Cada any te un lema diferent. Aquí alguns:

VIH/sida
Dies internacionals del desembre
Dies commemoratius del desembre
Dies de sensibilització de la salut
Arrià

Rià (Conflent) o antigament Arrià, entitat de població de Rià i Cirac municipi del Conflent.
 Arrià (poeta), poeta romà
 Arrià (historiador), historiador romà, va escriure una història de l'emperador Gordià III.
 Arrià (astrònom), astrònom romà
 Flavi Arrià o Arrià de Nicomèdia, historiador i filòsof romà, va escriure una relació de l'expedició d'Alexandre el gran.
 Arrià (jurista), jurista romà
 Arrià, pertanyent o relatiu a l'arrianisme.
Escut de Flaçà

L'escut oficial de Flaçà té el següent blasonament:

Escut caironat partit: d'atzur i d'argent; ressaltant sobre la partició una mitra de l'un en l'altre; el peu general d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

Va ser aprovat ofocialment l'1 d'octubre de 2001 i publicat al DOGC el 23 del mateix més amb el número 3498.

La mitra és l'atribut del patró del poble, Cebrià de Cartago, bisbe de Cartago (). Els quatre pals de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la localitat.

Vegeu també 
 Bandera de Flaçà
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Flaca
Flaçà
Bandera de Flaçà

La bandera oficial de Flaçà (Gironès) té la següent descripció
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor vertical, de color blau clar i blanc, amb una mitra d'alçària 2/3 de la del drap i amplària 5/12 de la llargària del mateix drap, al centre, blanca a la primera meitat i de color blau clar a la segona.

Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament de Flaçà del 30 de maig de 2002, i publicada en el DOGC l'1 d'agost de 2002 amb el número 3690.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Flaca
Flaçà
Escut de Fornells de la Selva

L'escut oficial de Fornells de la Selva té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, 3 forns d'or. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 23 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 27 de juliol del mateix any amb el número 348.

Els forns de llenya són un element parlant que fa referència al nom de la població.

Vegeu també 
 Bandera de Fornells de la Selva
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Fornells de la Selva
Fornells de la Selva
Bandera de Fornells de la Selva

La bandera oficial de Fornells de la Selva té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb els tres forns d'or o grocs de l'escut, col·locats 2 a 1, en un quadrat imaginari situat al cantó superior del pal, de costat 1/3 de l'alt del drap.

Va ser aprovada el 25 de juny de 1993 i publicada en el DOGC el 7 de juliol del mateix any amb el número 1767.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Fornells de la Selva
Fornells de la Selva
Escut de Girona

L'escut oficial de Girona té el següent blasonament:

Escut caironat: d'or, 4 pals de gules; l'escussó quadrilong ibèric vairat d'ondes d'argent i de gules. Per timbre una corona de príncep.

Història 
És possible que Girona tingués un escut o distintiu abans del . L'actual escut dataria de 1318, durant el regnat de Jaume el Just.

Girona fou el centre d'un dels catorze comtats originaris de Catalunya, fundat per Carlemany l'any 785. Un segle més tard el comtat de Girona es va unir al de Barcelona (878) i va passar sota la jurisdicció dels comtes reis: aquesta és la raó de les armes reials de Catalunya, presents a l'escut de Girona des del començament del . També d'aquesta època és l'escussó amb el vairat d'ondes, de gules i argent, que és el senyal tradicional i identificatiu de la ciutat (ja apareix en un segell de 1289); el nombre de peces ha estat inestable, quatre o tres, i també els esmalts, gules o atzur, i es diu que recorda els quatre rius (Ter, Onyar, Güell i Galligants) que conflueixen a Girona. L'escut oficial s'ha establert finalment amb tres peces esmaltades de gules, tal com apareixien a les armories de 1372 i 1476 respectivament.

L'antic comtat va esdevenir més endavant un ducat (1351), quan Pere III el Cerimoniós va atorgar el títol de duc al seu primer fill, l'infant Joan. El 1414, el rei Ferran I va donar el títol de Príncep de Girona al seu fill primogènit, l'infant Alfons. És per això que hi ha una corona de príncep al capdamunt de l'escut.

Oficialment, l'escut va ser aprovat el 17 de juliol de 1996 i publicat al DOGC el 9 d'agost del mateix any amb el número 2241.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Girona
Cultura de Girona
Escut de Juneda

L'escut oficial de Juneda té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, un arbre d'or, acostat de 2 cards de 3 flors d'or. Per timbre, una corona de baró.

Història 
Va ser aprovat el 15 d'octubre del 2002 i publicat en el DOGC el 5 de novembre del mateix any amb el número 3754.

Juneda és una localitat agrícola situada en una zona àrida plantada amb arbres com oliveres i ametllers; precisament un arbre n'és el senyal heràldic tradicional. La vila va ser el centre de la baronia de Juneda, i això es reflecteix en la corona de dalt l'escut i en els cards d'or sobre camper de gules a banda i banda de l'arbre, elements provinents de les armes parlants dels comtes de Cardona, senyors de la baronia de Juneda des del 1381.

Vegeu també 
 Escuts i banderes de les Garrigues

Referències 

Juneda
Juneda
Escut de Llambilles

L'escut oficial de Llambilles té el següent blasonament:

Escut caironat partit: al 1r de sinople, una creu potençada d'argent abscissa; i al 2n d'argent, una palmera de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de maig de 1989 i publicat al DOGC el 12 de juny del mateix any amb el número 1154.

La creu potençada és un senyal tradicional de l'escut de la localitat. La palmera és l'atribut de sant Cristòfol, patró del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Llambilles
Llambilles
Escut de Madremanya

L'escut oficial de Madremanya té el següent blasonament:

Escut caironat: de gules, una mà contrapalmellada d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 30 de gener de 2001 i publicat al DOGC el 13 de febrer del mateix any amb el número 1733.

La mà és el senyal parlant tradicional referent a una part del nom del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Madremanya
Madremanya
Escut de Sant Andreu Salou

L'escut oficial de Sant Andreu Salou té el següent blasonament:

Escut caironat: d'atzur, un sautor abscís –o creu de Sant Andreu– esbrancat d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 14 de juny de 1988 i publicat al DOGC l'11 de juliol del mateix any amb el número 1016.

El sautor, o creu de Sant Andreu, és el símbol del patró del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Sant Andreu Salou
Sant Andreu Salou
Escut de Sant Gregori

L'escut oficial de Sant Gregori té el següent blasonament:

Escut caironat partit: 1r. de gules, una creu papal d'argent; 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 5 d'agost de 1988 i publicat al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 1042.

La creu papal és l'atribut de sant Gregori (papa del -), patró del poble. Els quatre pals de Catalunya recorden que la localitat va estar sota la jurisdicció de la Corona.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Sant Gregori
Sant Gregori
Bandera de Sant Gregori

La bandera oficial de Sant Gregori té la següent descripció:
Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en dues parts iguals per una diagonal ascendent; la primera vermella amb la creu papal de l'escut, blanca, al cantó; d'altura de 5/9 del total i separada de l'angle per 1/9; i la segona dividida en 9 franges diagonals ascendents de la mateixa amplada, cinc grogues i quatre vermelles alternades.

Va ser aprovada el 14 d'abril de 1997 i publicada en el DOGC el 15 de maig del mateix any amb el número 2392.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Sant Gregori
Sant Gregori
Escut de Sant Jordi Desvalls

L'escut oficial de Sant Jordi Desvalls té el següent blasonament:

Escut caironat: faixat d'or i de gules de 6 peces. Ressaltant sobre el tot un sant Jordi a cavall matant el drac, tot d'argent amb l'escut carregat d'una creu plena de gules. Per timbre una corona mural de poble.

Història 
Va ser aprovat el 29 de novembre de 1983 i publicat al DOGC el 25 de gener de l'any següent amb el número 401.

La imatge de sant Jordi matant el drac és un senyal parlant referent al nom del municipi. El faixat d'or i de gules són les armes dels comtes d'Empúries, senyors del poble.

Vegeu també 
 Escuts i banderes del Gironès

Referències 

Sant Jordi Desvalls
Sant Jordi Desvalls