alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
An (božstvo)

An (sumersky „nebesa“), též Anu, byl v sumerské, akkadské, asyrské a babylonské mytologii považován za vládce a zosobnění nebes. V Sumeru byl navíc považován za nejvyššího boha. V klínovém písmu se znak tohoto boha používá jako determinativ značící, že následuje jméno boha, i jako slovo „bůh“.

Jelikož o činech tohoto boha toho není mnoho známo, je často označován jako „deus quiescens“ (tzn. „mlčící bůh“)

Rodinné poměry 
Vztah Ana k ostatním bohům je komplikovaný, protože jednotlivé mýty uvádějí jiné informace a některé si i protiřečí. Jisté je, že An patřil do tzv. první generace velkých bohů.
 Rodiče: Anšar a Kišar
 Manželka: Antum – Akkad, Sumer – Ki, Uraš – Sumer, (řazení je pouze abecední)
 Děti:Zde je situace nejen komplikovaná, ale i velmi nepřehledná. An totiž stvořil poměrně velké množství bohů, ke stvoření některých nepotřeboval partnerku, k jiným tuto potřebu měl. Podle některých mýtů docházelo i k hromadnému stvoření.
 Inanna (Ištar) – jejím otcem je jindy uváděn též (Sín)
 Enlil
 Enki
 Gula
 Sebttu (Iminbi)
 Azag (Asakku)

Symboly 

Jeho symbolem byla tiára s býčími rohy. Posvátným zvířetem byl býk a posvátné číslo bylo „60“.

Související články 
 Enúma eliš
 Sumersko-akkadská mytologie
 Sumersko-akkadská literatura
 Anunnaki

Sumersko-akkadští bohové
Sumerská mytologie
Bohové nebes
Afrosoricida

Afrosoricidi, někdy také zvaní afričtí hmyzožravci (Afrosoricida), jsou řád obsahující pouze tři čeledi malých savců, kteří byli dříve kvůli vnější podobnosti řazeni do řádu hmyzožravců. K vyčlenění těchto tří čeledí došlo poměrně nedávno (na základě molekulární analýzy v roce 1998.). Zjistilo se totiž, že společně patří do zcela jiné větve savců: vedle damanů, slonů apod. do skupiny Afrotheria.

Čeledi 
Zlatokrti se vyskytují v Africe v rámci rozličných habitatů s půdou vhodnou k vytváření chodeb (planiny, pouště i lesy). Jejich jméno je odvozeno od typické výrazně zlaté, žluté nebo oranžové srsti s až kovovým leskem. Podobně jako krtci (Talpidae) mají málo vyvinutý zrak, oči jsou překryté kožní blánou. Na rozdíl od nich ale rozrývají zeminu hrabavým pohybem směrem vpřed, tedy neodhrnují zeminu do stran. K hloubení chodeb jim slouží velké drápy na předních končetinách.

Bodlíni jsou endemičtí pro oblast Madagaskaru a morfologicky pestří. Vzhledem připomínají ježky (bodlinaté tělo a schopnost svinout se do kuličky) nebo rejsky, vždy s nápadným rypáčkem. Některé druhy umí hibernovat, nebo přecházet během dne do torporu. Byla u nich zjištěna i schopnost echolokace. Vzhledem ke ztrátě původních habitatů patří někteří mezi ohrožené druhy.

Vydříky nacházíme výhradně v centrální Africe. Jejich morfologie je skutečně obdobná vydrám se semiaquatickým způsobem života. Dosahovat mohou délky až přes půl metru a řadí se k největším hmyzožravým savcům.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Afrosoricidi
Fauna Afriky
Dumuzi

Dumuzi sumersky pravý syn, akkadsky Du´úzu, hebrejsky Tammúz (תַּמּוּז), v syrské a foinické mytologii vystupuje jako Adón. V Sumersko-akkadské mytologii jeden z hlavních bohů plodnosti a potence, pastýř v některých oblastech přebíral i roli boha podsvětí. Nejprve milenec, později i manžel bohyně Ištar (Inanny).

Uctívání tohoto boha začalo kolem roku 3500 př. n. l. a trvalo zhruba do roku 200 př. n. l.

Rodinné poměry 
 otec: Enki
 matka: Dutur – bohyně, o které se ví pouze to, že byla matkou Dumuziho
 sestra: Geštinanna – bohyně vinné révy, měli spolu velmi silný vztah
 manželka: Inanna (Ištar)

Dumuzi v literatuře 
V literatuře byl jeho vztah s bohyní Inannou velice populární, proto lze sledovat vývoj tohoto vztahu, prakticky ničím jiným se Dumuzi neproslavil.

 Spor Dumuziho a Enkimdua – zde Dumuzi a Enimduem (božský rolník, obhospodařoval zavlažovací kanály). Enkimdu zde nabízí potraviny a pivo, Dumunzi nemůže v nabídce konkurovat, oba nápadníci se pak poperou. Poté se vychvalují, Inanna si nakonec zvolí Dumunziho a Enkimdu je pozván na svatbu, kam slíbí přinést dary.
 Sestup Inanny do podsvětí – Tento mýtus je zachován v mnoha verzích. Základ všech verzí je stejný – Inanna šla do podsvětí, protože chtěla získat moc nad svou sestrou Ereškigalou. V podsvětí však uvízla a aby se mohla vrátit zpět musí za sebe sehnat náhradu, to se jí nedaří. Nakonec vydá do podsvětí Dumuziho, protože ji byl nevěrný. Dumuzi se na radu Utua promění v hada a skryje se v ovčíně, zde je však nalezen a odvlečen do podsvětí, kde má zůstat napořád. Jeho sestra (Geštinanna) se nabídne, že se s ním bude po půl roce střídat. Tímto způsobem si lidé pravděpodobně vysvětlovali střídání léta a zimy.
 Dumuziho sen (někdy též Dumuziho smrt) – jedná se o velice složitý mýtus. Zde se Dumuzi obává smrti (což je poněkud podivné, protože je nesmrtelný), zdá se mu sen ve kterém vidí démony, kteří ho všude pronásledují. Sen mu vyloží jeho sestra Geštinanna. Již v reálu se pak příběh odehrává, Geštinanna se snaží bratrovi pomoci, démoni zaútočí na ni, ale úkryt Dumuziho neprozradí. Démoni se však od někoho dozvědí kde se schovává (není jasné od koho). Dumuzi prosí o pomoc Utua ten ho promění v gazelu a Dumuzimu se podaří třikrát utéci, ale nakonec je dostižen.

Na počest Dumuziho a Inanny byl prováděn rituál posvátného sňatku, který byl později pozměněný převzat Egypťany a Řeky.
 
Tammúz se jmenoval i čtvrtý měsíc babylonského kalendáře, který po svém návratu z babylonského zajetí převzali i židé. Dodnes tak Arabové nazývají měsíc červenec, ale tento název se používá pouze v Levantě a Mezopotámii, tedy oblastech vlivu babylonské kultury. Na stejné období roku připadá i Tamuz v židovském kalendáři.

Tammúz byl s Palestině spojován s pohanskými kulty, kdy každoročně umíral a v jeruzalémském chrámu byl oplakáván ženami (Bible, ). V helénismu Inannu nahradila Afrodíté.

Související články 
 Sumersko-akkadská mytologie
 Sumersko-akkadská literatura
 Bible

Externí odkazy 
 

Dumuzi
Bércouni

Bércouni (Macroscelidea) jsou řád drobných hmyzožravých savců endemických pro Afriku. Řád tvoří jediná čeleď bércounovití (Macroscelididae). Bércouni mají jisté rysy, které jsou blízké hmyzožravcům, na druhé straně mají i znaky naprosto odlišné. Mají kompletní bullae tympanicum (tympanická dutina), dobře vyvinuté endotympanicum, velká zygomata (lícní kosti), naopak malé čichové laloky.
Fosilní nálezy pocházejí pouze z Afriky, největší diverzity zažili v miocénu (25 mil. let), ovšem za nejstarší nález se považuje Metoldobotes žijící v eocénu (50 mil. let).

Rozdělení druhů

Podčeleď bércouni jemnosrstí (Macroscelidinae)

Rod Macroscelides 
 bércoun africký (Macroscelides proboscideus)

Rod Elephantulus 
 bércoun krátkoocasý (Elephantulus brachyrhynchus)
 bércoun kapský (Elephantulus edwardii)
 bércoun tmavonohý (Elephantulus fuscipes)
 bércoun hnědý (Elephantulus fuscus)
 bércoun denní (Elephantulus intufi)
 bércoun jihoafrický (Elephantulus myurus)
 bércoun velký (Elephantulus rozeti)
 bércoun skalní (Elephantulus rupestris)
Rod Galegeeska

 bércoun somálský (Galegeeska revoilii)
 bércoun rezavý (Galegeeska rufescens)

Rod Petrodromus 
 bércoun čtyřprstý (Petrodromus tetradactylus)

Podčeleď bércouni velcí (Rhynchocyoninae)

Rod Rhynchocyon 
 bércoun skvrnitý (Rhynchocyon cirnei)
 bércoun žlutohřbetý (Rhynchocyon chrysopygus)
 bércoun Petersův (Rhynchocyon petersi)
 bércoun udzungwaský (Rhynchocyon udzungwensis)

Externí odkazy
Utu

Utu (akkadsky Šamaš, Šamšu, v sumerštině ten, kdo trousí světlo) je v sumerské mytologii jméno slunečního boha, dozorce a ochránce světla, též ochránce spravedlnosti a práva.

Akkadské slovo šamaš – slunce – je příbuzné s hebrejským שמש šemeš a arabským شمس šams, obojí se stejným významem.

Slunce ráno vycházelo u mytické dvojhory, poté putovalo přes obzor a večer skončilo v oceánu, podsvětí. Během této cesty Utu vše viděl a v případě závažných věcí to hlásil na radě bohů. Utu bývá vyobrazen v rohy ozdobené helmě se zbraní připomínající pilku, popřípadě se žezlem v druhé ruce, stojící jednou nohou na úpatí hory.

Rodinné poměry 
 Otec: Nanna
 Matka: Ningal
 Bratr: Iškur
 Sestra: Inanna
 Manželka: Ajja, někdy též Šerida
 Syn: Bunene

Reference

Související články 
 Marduk
 Sumersko-akkadská mytologie
 Sumersko-akkadská literatura

Sumersko-akkadští bohové
Sumerská mytologie
Sluneční božstva
Sinaj

Sinaj může znamenat:

 Sinaj – zkrácené označení pro egyptský Sinajský poloostrov
 hora Sinaj na tomto poloostrově, která mu dala jméno:
 Sinaj (hora)
 Sinaj (biblická hora), zpravidla bývá ztotožňována s předchozí horou

příjmení
 Jakov Sinaj – ruský matematik

Externí odkazy
Karel Janák

Karel Janák (* 24. září 1970 Praha) je český filmový a televizní režisér.

Studium 
V roce 1993 získal Janák titul inženýra na Fakultě jaderné a fyzikálně inženýrské ČVUT, obor fyzika pevných látek. Ještě jako systémový administrátor v Podniku výpočetní techniky v Praze (PVT) začal studovat FAMU, obor hraná režie, kde v roce 2001 získal magisterský titul.

Kariéra 
Na začátku své kariéry natáčel hlavně reklamní spoty; projekt filmu Cizinci v čase (1998) byl kvůli finančním problémům přerušen. Jeho prvním dokončeným filmem byla dětská komedie Vetřelci v Coloradu (2002), která získala tři ceny na Mezinárodním festivalu dětských filmů v Chemnitzu.

V reklamní tvorbě dosáhl mnoha ocenění, mezi jeho nejznámější reklamy patří upoutávky pro TV Nova na vysílání cyklu filmů Indiana Jones (2004), ve kterých se známý archeolog pohybuje v pražském metru, Den nezávislosti (2003) s létajícím talířem nad Václavským náměstím (cena Silver Promax, Kolín nad Rýnem), či Titanic (2002) bořící mosty na Vltavě (cena Nejlepší filmové promo v Evropě, Sevilla).

Výrazný průlom pro Karla Janáka znamenal v roce 2004 film Snowboarďáci, který získal cenu Český lev 2004 za divácky nejúspěšnější film. V březnu 2006 přišel do kin jeho film Rafťáci, ve kterém stejně jako v předchozím filmu hráli Jiří Mádl a Vojtěch Kotek, v listopadu téhož roku a potřetí se stejnou hlavní dvojicí film Ro(c)k podvraťáků.

V roce 2009 natočil film Ať žijí rytíři!. V roce 2012 dokončil televizní pohádku Dvanáct měsíčků. O dva roky později natočil další komedii, nazvanou 10 pravidel jak sbalit holku (2014).

Ocenění 
 2004 – Český lev – Snowboarďáci (komedie)

Filmografie

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 

Čeští režiséři
Absolventi FAMU
Absolventi ČVUT
Absolventi Fakulty jaderné a fyzikálně inženýrské ČVUT
Narození v roce 1970
Narození 24. září
Narození v Praze
Žijící lidé
Muži
Damani

Damani (Hyracoidea) jsou řád malých savců obývající Afriku a Blízký východ.

Popis 
Jsou to malá, podsaditá zvířata s velmi krátkým ocasem. Jsou velcí asi jako kočka, většina damanů dosahuje délky 30–70 cm a váží kolem 2–5 kg. Z dálky mohou připomínat dobře vykrmeného králíka, a skutečně, féničtí mořeplavci považovali králíky žijící na Pyrenejském poloostrově za damany a pojmenovali ho אי שפנים (ʾî šəpānîm), což znamená země damanů. Toto pojmenování přešlo do latiny jako „Hispánie“, a jako základ jména tohoto území se používá v mnoha jazycích dodnes.

Mnoho králíků popisovaných v bibli jsou také damani, protože první překladatelé nemohli pojmenovat zvíře, které v té době bylo v Evropě neznámé.

Damani mají krátké končetiny, na předních končetinách mají 4 a na zadních 3 prsty, zakončené nehtovitými kopýtky. Na kopýtka našlapují pouze v běhu, jinak se pohybují po měkkých polštářcích na chodidlech, kam ústí žlázy vylučující lepkavý sekret, který jim umožňuje snadný pohyb po skalách a šplhání.

Zajímavostí jsou stále dorůstající horní řezáky, které tvoří jakési kly.

Damani sdílejí několik charakteristik primitivních placentálních savců, mají slabě vyvinutou schopnost termoregulace, proto se rádi vyhřívají na slunci nebo se tulí k sobě navzájem. Na rozdíl od ostatních býložravých zvířat nemají dobře vyvinuté řezáky a rostliny musí ukusovat pomocí stoliček. Jsou ale přizpůsobeni k trávení rostlinné potravy, mají složitý, dvoukomorový žaludek a dvě slepá střeva, která hostí symbiotické bakterie, které jim pomáhají trávit celulózu.

Předkové damanů 
Dnešní damani patří do čeledi damanovití, která je v řádu také čeledí jedinou. Vyskytují se pouze v Africe a na Blízkém východě. V minulosti byli damani mnohem rozmanitější a rozšířenější skupinou. První damani se objevili před 40 milióny lety, a mnoho miliónů let byli damani dominantním býložravcem Afriky, podobně jako američtí lichokopytníci. Existovalo mnoho druhů, největší vážil jako malý kůň.

Během miocénu ale byli zatlačeni nově vzniklými turovitými a ztratili svoje vůdčí postavení. Nicméně až do pliocénu byli damani rozšířeni v Africe, Evropě i Asii.

Velikost pravěkých damanů nám může pomoci uvědomit si, že damani jsou s největší pravděpodobností nejbližší příbuzní slonů. Potomci velkých damanů se vyvíjeli dvěma směry: někteří se zmenšili a postupem času se z nich stali moderní damani. Druhá skupina začala žít ve vodě (možná jako kapybara) a nakonec se z ní vyvinuli chobotnatci a možná také sirény.

Jejich příbuznost ke slonům je potvrzena jak společnými znaky na kostře, tak molekulární analýzou DNA.

Systém damanů 
Čeleď Damanovití (Procaviidae)
 Rod Dendrohyrax
 daman stromový (Dendrohyrax arboreus)
 daman pralesní (Dendrohyrax dorsalis)
 daman horský (Dendrohyrax validus)
 Rod Heterohyrax
 daman stepní (Heterohyrax brucei)
 Rod Procavia
 daman skalní (Procavia capensis)

Externí odkazy 
 
 

 
Placentálové
Utnapištim

Utnapištim (též Utanapištimu, Uta-naištim, Atrachasís, Ziusudra, Zi´usudra) v sumersko-akkadské mytologii značí mytického člověka, který přežil potopu.

Tento člověk je jakousi obdobou biblického Noema. V mýtu o Atrachasísovi na základě Enkiho rady zažehná mor a poté na jeho radu postaví loď, na které přežije potopu světa.

Tento příběh se odrazil v mnoha mýtech a legendách a byl v nějaké verzi znám prakticky po celé Mezopotámii.

Související články 
 Mezopotámie
 Epos o Gilgamešovi
 Mýtus o Atrachasísovi
 Sumersko-akkadská literatura
 Sumersko-akkadská mytologie

Utnapištimu
Mýty o stvoření světa
Legendární lidé
Vandélie obecná

Vandélie obecná zastarale šulinokaz cizopasný (také kandiru; rybí upír, Vandellia cirrhosa; Valenciennes, 1846) je drobná sladkovodní ryba z čeledi kandirovitých, která dorůstá maximální délky 6 cm a šířky 5 mm. Je to poloprůsvitný sumec úhořovitého tvaru těla. Žije v tropických sladkých vodách Jižní Ameriky, v povodí Amazonky a Orinoka, kde je domorodci považován za jedno z největších známých nebezpečí číhajících ve vodě. Kandiru je zde mnohonásobně obávanější než známější piraňa.

Kandiru se také dokáže přichytit na kůži hostitelské ryby a přemisťovat se tak na větší vzdálenosti.

Údajné útoky na člověka 
Strach domorodců je dán způsobem obživy vandélií, kterým se lidově přezdívá rybí upíři. Jde o parazity cizopasící v žaberní dutině velkých druhů ryb. Zde prokousnou velké žaberní artérie a pijí krev vystřikovanou pod tlakem z tepny (nemusí ji sát, jak by napovídal v angličtině používaný termín „blood sucker“). Žaberní dutinu vyhledávají podle proudu vody vycházejícího ze skřelí. Pověrčiví indiáni se v nebezpečných oblastech vybavují před vstupem do vody ochrannými prostředky – kokosovou skořápkou na genitáliích nebo pevným podvázáním předkožky, z obavy před vstupem vandelie do močové trubice. Tento jev však nebyl potvrzen a má charakter moderního mýtu.

Existuje pouze jediný zdokumentovaný případ uchycení vandélie v močové trubici muže, zaznamenaný v roce 1997, ovšem i ten je však pro nesrovnalosti považován za podvrh. Americký mořský biolog Stephen Spotte, který podrobně zkoumal a zpochybnil tento případ, odpověděl na otázku, jaká je pravděpodobnost, že člověk, močící v místech, kde se vandélie vyskytuje, jí bude napaden: „Asi taková, jako že do vás udeří blesk v okamžiku, kdy jste požírán žralokem.“

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Kandirovití
Sladkovodní ryby
Fauna Jižní Ameriky
Virusoid

Virusoid je infekční agens tvořené jednořetězcovou ribonukleovou kyselinou (RNA, RNK) napadající rostliny. Na rozdíl od viroidů se však virusoidy nemohou replikovat nezávisle, nýbrž vyžadují pomocný virus, na kterém vlastně parazitují. Virusoidy se proto též nazývají satelitní RNA či satelity rostlinných RNA virů. Podobně jako viroidy nekódují žádný protein, ale na rozdíl od nich se nereplikují v jádře buňky pomocí jaderných RNA polymeráz, nýbrž v cytoplazmě.

Vzhledem k interferenci s hostitelským virem často virusoidy příznaky virové infekce zmírňují, v jiných případech však převažuje jejich vlastní negativní vliv na rostlinu a příznaky infekce zhoršují.
Příkladem virusoidu může být satelitní RNA nekrózy tabáku (1239 nt-nukleotidů), ta je schopna se replikovat jen za přítomnosti pomocného viru nekrózy tabáku.

Systém 
Mezinárodní komise pro klasifikaci virů (International Committee on Taxonomy of Viruses - ICTV) klasifikuje satelitní nukleové kyseliny následovně:
 Čeleď: Alphasatellitidae (2 podčeledi)
 Podčeleď: Geminialphasatellitinae (4 rody)
 Rod: Ageyesisatellite
 Rod: Clecrusatellite
 Rod: Colecusatellite
 Rod: Gosmusatellite
 Podčeleď: Nanoalphasatellitinae (7 rodů)
 Rod: Babusatellite
 Rod: Clostunsatellite
 Rod: Fabenesatellite
 Rod: Milvetsatellite
 Rod: Mivedwarsatellite
 Rod: Sophoyesatellite
 Rod: Subclovsatellite
 Čeleď: Tolecusatellitidae (2 rody)
 Rod: Betasatellite
 Rod: Deltasatellite

Reference

Odkazy 
 
 LHOTSKÝ, Josef. Úvod do studia symbiotických interakcí mikroorganismů. Nový pohled na viry a bakterie. Praha, Knižní klub (ed. Universum), 2016, 280 s, s. 53-54.

Molekulární biologie
Nebuněčné organismy
Džalál Talabání

Džalál Talabání, arabsky جلال الطلباني ,kurdsky Celal Talabanî, (* 12. listopadu 1933 – 3. října 2017) byl přední kurdský irácký politik, zakladatel a generální tajemník Vlasteneckého svazu Kurdistánu (PUK), zastávající od 7. dubna 2005 do roku 2014 úřad prezidenta Iráku.

Životopis 
Talabání se narodil ve vsi Kelkan na severu Iráku. Už jako čtrnáctiletý vstoupil do Kurdské demokratické strany (KDP) a v osmnácti letech byl zvolen do jejího ústředního výboru. V letech 1953-1956 vystudoval práva. Na konci 60. let se s konzervativní KDP rozešel a v roce 1975 založil levicovější Vlastenecký svaz Kurdistánu (PUK). V následujících desetiletích spolu Talabáního PUK a KDP, vedená Masúdem Barzáním, soupeřily o rozhodující vliv v iráckém Kurdistánu. Vzájemné spory vyvrcholily dokonce v 90. letech otevřenou občanskou válkou. Nakonec se Talabání s Barzáním usmířili a po pádu Saddáma Husajna šly obě hlavní kurdské strany do voleb společně a získaly 75 křesel v iráckém Národním shromáždění.

Z hlediska kurdské národnostní politiky patřil Talabání k umírněným zastáncům federalizace Iráku a distancoval se od hnutí za nezávislý Kurdistán.

Reference

Externí odkazy 
 

Prezidenti Iráku
Kurdští politici
Narození v roce 1933
Muži
Narození 12. listopadu
Úmrtí v roce 2017
Úmrtí 3. října
Úmrtí v Berlíně
Narození v Iráku
Proudový motor

Proudový motor je typ motoru, který se používá v letectví. Pracuje na principu Newtonova zákona o akci a reakci – spaliny vycházející z motoru působí silou opačným směrem na motor, který tím ženou vpřed.

Popis funkce 
V přední části motoru se nachází vstupní ústrojí, kterým do něj vstupuje vzduch, ten je dále nasáván kompresorem, který vzduch stlačuje; ten se tím zahřívá a následně putuje do spalovací komory. Zde se do vzduchu vstřikuje palivo. Zažehnutím směsi se uvolní tepelná energie a horké plyny, vycházející ze spalovací komory, roztáčejí turbínu v zadní části motoru, která přes hřídel vedoucí podélnou osou motoru pohání kompresor. Za turbínou, ve výstupní trysce, je vysoký tlak a tepelná energie se mění na kinetickou, tím vzniká tah motoru.

Historie 
První proudový motor se objevil ve 30. letech, kdy na něm pracovali dva různí konstruktéři – Frank Whittle v Británii a Hans von Ohain v Německu. Whittle svůj motor patentoval už roku 1930, ale k jeho zkouškám došlo až roku 1941, kdy byl zamontován do trupu letounu Gloster E.28/39 a 15. května 1941 poprvé vzlétl na základně RAF Cranwell. Operačně byl nasazen až roku 1944 na letadle Gloster Meteor. V Německu byl vývoj rychlejší a první letadlo (Heinkel He 178) vzlétlo už roku 1939, tah motoru HeS 3 byl 4,4 kN.

Motory stavěné po druhé světové válce měly oboustranné radiální kompresory a neregulovatelné výstupní trysky. Nároky na výkon ale rostly, a tak se začal používat axiální kompresor. Jeden stupeň axiálního kompresoru má menší stlačení i účinnost než kompresor radiální, použitím vícestupňového axiálního kompresoru však dosáhneme vyššího celkového stlačení. Je také možné zkombinovat vícestupňový axiální kompresor s radiálním, zařazeným za ním na společné hřídeli. Dnes se jednoproudový motor takřka nepoužívá, takže i moderní vojenské stíhací letouny jako F-16 a MiG-31 používají dvouproudové motory. Většinou bývá vybaven přídavným spalováním. Jako palivo se používá petrolej. Dopravní letouny jsou vybaveny dvouproudovými motory s vysokým obtokovým poměrem, zatímco motory vojenských letounů mají většinou malý obtokový poměr a bývají vybaveny přídavným spalováním.

Odkazy

Související články 
 Proudový letoun
 Obraceč tahu

Externí odkazy 
 

Typy leteckých motorů
Soustrojí
Flavius

Flavius (z lat. flavus plavý, plavovlasý) je římské rodové jméno (nomen gentile). Během období republiky nebyl plebejský rod Flaviů významný, ale zvýraznil se během 1. století některými svými členy, kteří se stali římskými císaři.

Ženská podoba jména zní Flavia. Dodnes je toto jméno běžné v Itálii (Flavio).

Významní nositelé tohoto jména:

praenomen
 Flavius Arcadius (377/378–408) – byzantský císař
 [[Zenon (císař)|Flavius Zeno]] – byzantský císař v letech 474 – 491

 Gnaeus Flavius, písař Appia Claudia Caeca (asi 300 př. n. l.
 Gaius Flavius Fimbria, vojevůdce v první válce s Mithridatem a konzul roku 104 př. n. l.
 Titus Flavius Vespasianus coby římský císař Vespasianus
 Titus Flavius Vespasianus coby římský císař Titus
 Titus Flavius Domitianus, římský císař
 Iulia Flavia, dcera Titova a milenka Domitianova
 Flavius Iosephus (též jen Iosephus či Josephus'''), židovský historik
 Flavius Arrianus, historik
 Flavius Magnus Aurelius Cassiodorus, římský státník a spisovatel
 Flavius Iulius Constantius, římský císař
 Flavius Placidus Valentinianus, římský císař
 Flavius Aetius, římský vojevůdce
 Titus Flavius Sabinus, konzul roku 82
 Titus Flavius Clemens (konzul), konzul roku 95
 Titus Flavius Clemens, známý jako Kléméns Alexandrijský, církevní spisovatel
 Flavianus, konstantinopolský patriarcha

Externí odkazy 
 
 

Nomina gentile
Antonín Liška

Antonín Liška (17. září 1924, Bohumilice – 15. října 2003, České Budějovice) byl v pořadí jedenáctý biskup českobudějovický (1991–2002), biblista a řeholník, člen řádu redemptoristů.

Život 

Antonín Liška vystudoval redemptoristické gymnázium a posléze do řádu redemtoristů vstoupil (řeholní sliby složil v roce 1944). V roce 1950 byl jako mnoho ostatních řeholníků protiprávně internován v Králíkách. Na podzim téhož roku byl nasazen do PTP. Během tohoto nasazení byl v roce 22. září 1951 biskupem Kajetánem Matouškem tajně vysvěcen na kněze. Po návratu od PTP pracoval v různých civilních povoláních a tajně působil jako kněz.
Veřejnou pastorační činnost zahájil až v květnu 1971 jako administrátor v Poříčí nad Sázavou. Získal doktorát teologie na bohoslovecké fakultě v Litoměřících. Podílel se na ekumenickém překladu Bible a byl oficiálem interdiecézního církevního soudu.

Dne 19. května 1988 jej papež Jan Pavel II. jmenoval světícím biskupem pražské arcidiecéze, vysvěcen byl 11. června 1988. V roce 1991 byl nejdříve generálním vikářem a posléze administrátorem této arcidiecéze.

Dne 28. srpna 1991 jej Jan Pavel II. jmenoval biskupem českobudějovickým. V roce 1999 v souladu s kanonickým právem nabídl při dovršení 75 let rezignaci na svůj úřad. Papež ji nepřijal a jmenoval mu biskupa-koadjutora Jiřího Paďoura, který jej na budějovickém biskupském stolci posléze vystřídal (25. září 2002).

Biskupská genealogie 

Následující tabulka obsahuje genealogický strom, který ukazuje vztah mezi svěcencem a světitelem – pro každého biskupa na seznamu je předchůdcem jeho světitel, zatímco následovníkem je biskup, kterého vysvětil. Rekonstrukcím a vyhledáním původu v rodové linii ze zabývá historiografická disciplína biskupská genealogie.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 
 
 
 Antonín Liška na TV-MIS
 Bischop Antonín Liška na Catholic Hierarchy

Čeští redemptoristé
Pomocní biskupové pražské arcidiecéze
Českobudějovičtí biskupové
Čeští teologové
Biblisté
Političtí vězni komunistického režimu v Československu
Narození v roce 1924
Narození 17. září
Narození v Bohumilicích (okres Prachatice)
Úmrtí v roce 2003
Úmrtí 15. října
Úmrtí v Českých Budějovicích
Pohřbení na hřbitově sv. Otýlie
Muži
Aladlammú

Aladlammú (též alad, akkadsky šédu) – v sumersko-akkadské mytologii většinou dobrý ochranný démon v podobě lva (nebo býka) s lidskou, vousatou hlavou. 
Jsou známy i případy, kdy vystupuje jako zlovolný démon, pravděpodobně nejde o jeho jiné chování, ale pouze o lokální snahu dostat tohoto démona do jiné role.

Ve své ochranné funkci střežil chrám, město, nebo i konkrétního člověka.

Související články 
 Sumersko-akkadská mytologie
 Sumersko-akkadská literatura

Externí odkazy 
 

Sumersko-akkadští démoni
Ninlil

Ninlil nebo Nin-lil(a) – v sumersko-akkadské mytologii paní větru, manželka boha Enlila.

Její hlavní funkcí bylo krotit svého manžela Enlila, který často vydával poněkud drastická rozhodnutí vůči lidem. Mimo toho ochraňovala úrodnou půdu.

Rodinné poměry 
 matka: Nunbaršegunu
 manžel: Enlil
 děti: Nanna (Sín)
 Nergal
 Ninazu
 Enbilulu
 Ninurta

Odkazy

Související články 
 Sumersko-akkadská mytologie
 Sumersko-akkadská literatura

Externí odkazy 
 

Sumersko-akkadští bohové
Sumerská mytologie
Ninurta

Ninurta je v sumersko-akkadské mytologii bůh války, plodnosti, ochránce hranic a bůh nerostných surovin. Nerostné suroviny a válka spolu v Sumeru úzce souvisely, protože Sumerové neměli žádné nerostné suroviny a často kvůli nim byli nuceni vést války.
 
Tento bůh byl podle většiny badatelů totožný s bohem Ningirsuem; zprávy o něm jsou již z doby kolem roku 3000 př. n. l.

Rodinné poměry 
 otec: Enlil
 matka: Ninlil
 bratři:
 Nanna (Sín)
 Ninazu
 Enbilulu
 manželka: Ninibru, později Gula

Ninurta v literatuře 
 Staré rady oráče synovi (též rolnický kalendář, Ninurtova ponaučení) – jedná se o nejstarší známé dílo zabývající se čistě zemědělstvím, pochází z 18. stol př. n. l. obsahuje 109 veršů, které pojednávají o jednom zemědělském roce od orby po sklizeň.
 Ninurtova cesta do Eridu
 Lugale ud melambi nirgal – jedná se o soupis starých mýtů, které byly sloučeny do jednoho díla.
 Ninurta a želva

Externí odkazy 
 
 anglicko a sumerské texty ,

Související články 
 Sumersko-akkadská mytologie
 Sumersko-akkadská literatura

Sumersko-akkadští bohové
Sumerská mytologie
František Fiala

Jméno a příjmení František Fiala se může vztahovat k následujícím osobnostem:

 Franjo Fiala, též František Fiala – český archeolog a chemik, působící v Bosně (1861–1898)
 Frank Fiala – česko–americký bussinessman a obchodník s drogami (1946–1982)
František Fiala (1850–1930)  – český stavitel a geodet (1850–1930)
 František Fiala (1878–1927) – architekt a stavitel v Ostravě (1878–1927)
 František Fiala (1895–1957) – český architekt, vysokoškolský profesor a hlavní architekt země české (1895–1957)
 František Fiala (geodet) – český geodet, kartograf a vysokoškolský profesor (1883–1974)
 František Fiala (geolog) – český geolog a petrograf (1903–1990)
 František Fiala (kněz) – český římskokatolický kněz, kanovník královéhradecké kapituly a papežský prelát (1817–1905)
 František Fiala (politik) – český politik a poslanec za staročeskou stranu (1820–1892)
 František Fiala (skladatel) – český hudební skladatel, dirigent, varhaník a hudební pedagog (* 1966)
 František Fiala (stavitel) – český stavitel, geometr a představitel veřejného života v Hlinsku (1864–1946)
 František Fiala, uměleckým jménem Ferenc Futurista – český kabaretní a filmový herec (1891–1947)
Pazúzu

Pazúzu je v sumersko-akkadské mytologii zlý démon mužského pohlaví. Někdy bývá mylně ztotožňován s Asmodeem.

Pazúzu má pitvorný obličej s vypoulenýma očima a dlouhými rohy, z jeho šupinatého těla vyrůstají čtyři křídla. Chodí nahý se ztopořeným penisem, na jehož konci je hadí hlava. Je nositelem zlých sil, zároveň však působí jako ochránce proti démonu kojenecké úmrtnosti Lamaštu. Jeho amulety si zavěšovaly těhotné ženy kolem krku. Byl považován za syna Chanbua (krále démonů zlých větrů).

Pro svůj zvláštní vzhled se občas objevuje v určitých typech počítačových her a filmů.

Externí odkazy 

Sumersko-akkadští démoni
Sumersko-akkadská mytologie
Skupina surrealistů v ČSR

Skupina surrealistů v ČSR (často označována jako Surrealistická skupina, někdy i surrealistická skupina) byla literárně-umělecká skupina. Vznikla roku 1934 a její cíle se samozřejmě odvíjely od surrealismu světového (ovlivnění především 2. manifestem André Bretona z roku 1930), ale dokázala vyvíjet i vlastní iniciativu. Během krátké doby se jí podařilo navázat styky s ostatními podobnými skupinami v cizině a stát se jednou z nejvýznamnějších takto zaměřených skupin. V Praze na pozvání této skupiny přednášel André Breton.

V roce 1938 tuto skupinu rozpustil její zakladatel Vítězslav Nezval, který tím chtěl vyjádřit svůj nesouhlas s antisovětskými názory většiny členů (především Karel Teige), tyto názory se začaly objevovat po r. 1936, kdy začala být známa situace v SSSR, nejen z oficiálních (myšleno sovětských) zdrojů. Toto rozpuštění nebylo některými členy zcela uznáno a část této skupiny vyvíjela aktivitu až do roku 1939.
 Pokračování surrealistických aktivit viz Skupina českých a slovenských surrealistů

Sborníky 
 Surrealismus (1936, red. V. Nezval)
 Ani labuť ani Lůna: Sborník k stému výročí smrti Karla Hynka Máchy (1936, ed. V. Nezval)

Představitelé 
Základ této skupiny tvořili převážně bývalí členové Devětsilu; prohlášení o ustavení skupiny podepsali:
 Vítězslav Nezval
 Karel Teige
 Bohuslav Brouk - vl. nákladem vydal leták informující o ustavení skupiny
 Konstantin Biebl
 Jaroslav Ježek
 Jindřich Štyrský
 Toyen (vl. jm. Marie Čermínová)
 Vincenc Makovský
 Jindřich Honzl
 Imre Forbath
 Katy King (vl. jm. Libuše Jíchová)
 Josef Kunstadt

Reference

Literatura 
 EFFENBERGER, Vratislav a kol., Surrealistické východisko, Československý spisovatel, Praha, 1969
 EFFENBERGER, Vratislav, Realita a poezie, Mladá fronta, Praha, 1969
 BYDŽOVSKÁ, Lenka – SRP, Karel (eds.). Český surrealismus 1929–1953. Praha: Argo a Galerie hl. města Prahy, 1996.
 NÁDVORNÍKOVÁ, Alena, K surrealismu, Torst, Praha, 1999
 DRYJE, František, Surrealismus vžitný, Dybbuk, Praha, 2015

Související články 
 Surrealismus
 Skupina českých a slovenských surrealistů
 Skupina surrealistů na Spořilově
 Skupina Ra
 Česká literatura v letech 1900–1945
 Česká literatura v letech 1945–1990
 Svaz moderní kultury Devětsil

 
Skupina surrealistů v ČSR
Umělecké spolky v Československu
Organizace založené roku 1934
Surrealistická skupina

Spojení surrealistická skupina má více významů:

 Skupina surrealistů v Belgii
 Skupina surrealistů v ČSR
 Skupina českých a slovenských surrealistů (Přemysl Martinec, Alena Nádvorníková, Kateřina Piňosová, Karel Šebek…)
 Spořilovští surrealisté
 Bělehradská surrealistická skupina
Placentálové

Placentálové (Placentalia nebo Eutheria) jsou největší skupinou savců, patřících do podtřídy živorodých. Termíny Placentalia a Eutheria jsou synonyma pouze pro recentní savce, obecně jsou však Eutheria širší skupinou, zahrnující vedle placentálů mnohé další vyhynulé linie.

Charakteristika 
Většina žijících savců (včetně člověka) patří právě mezi placentální savce, zbylé dvě skupiny představuje nadřád vačnatců patřící rovněž k podtřídě živorodých, a řád ptakořitních, patřící do podtřídy vejcorodých. V minulosti však existovaly ještě jiné, již vyhynulé skupiny savců. Hlavním znakem odlišujícím placentály od ostatních savců je výživa plodu pomocí placenty během těhotenství v děloze (výjimkou jsou vačnatci bandikuti, kteří mají primitivní placentu). Placentu mají pouze samice. Díky placentě, přes kterou je plod v průběhu vývoje vyživován, je mládě v době porodu mnohem lépe vyvinuté než novorozené mládě vačnatců. Placentálové ovládli zemi na všech kontinentech, kromě Austrálie, která se oddělila od ostatních kontinentů ještě před jejich rozšířením.

Eutheria je taxon představený Thomasem Henrym Huxlym v roce 1880, který obsahuje všechny placentální savce a nejbližší předchůdce placentálů (které známe pouze z fosilních záznamů). Jméno doslova znamená „pravé zvíře“. Nejbližšími žijícími příbuznými jsou vačnatci.

Evoluce skupiny 
Nejstarším známým druhem placentálního savce je nejspíš jurská Juramaia sinensis, pocházející z vrstev starých 160 milionů let.

Déle známá je Eomaia (doslova „pradávná matka“) z období spodní křídy, tedy o stáří přibližně 125 miliónů let. Zkamenělina byla nalezena v usazeninách jednoho čínského jezera. Bezpochyby patří mezi placentály, nicméně její boky jsou příliš úzké na to, aby mohla porodit plně vyvinuté mládě. To naznačuje, že u tohoto druhu hrála placenta ve vývoji mláďat jen malou roli. K rapidnímu vývoji placentálů došlo zejména v době před 66 miliony let, po velkém hromadném vymírání na konci křídy.

Fylogenomická data nicméně ukazují, že praví placentálové se patrně objevili až v křídové periodě, tedy před 145 až 66 miliony let. Placentálové pravděpodobně žili již v době existence posledních dinosaurů, jak ukazují například některé objevy na území současné Indie.

Odkazy

Reference

Literatura 
 A. V. Lopatin & A. O. Averianov (2018). Earliest Placentals: at the Dawn of Big Time. Priroda. 2018 (4): 34-40. 
 Halliday, T. J. D.; et al. (2019). Rapid morphological evolution in placental mammals post-dates the origin of the crown group. Proceedings of the Royal Society B: Biological Sciences. 286 (1898): 20182418. doi: https://doi.org/10.1098/rspb.2018.2418
 Mark S. Springer (2022). Afrotheria. Current Biology. 32 (5): PR205-R210. doi: https://doi.org/10.1016/j.cub.2022.02.001
 Foley, N. M.; et al. (2023). A genomic timescale for placental mammal evolution. Science. 380 (6643): eabl8189. doi: 10.1126/science.abl8189

Externí odkazy 
 
 
 

 
Savci
Andora

Andora je italská obec v oblasti Ligurie, v provincii Savona.

Vývoj počtu obyvatel 
Počet obyvatel

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
  Oficiální webové stránky obce

Obce v provincii Savona
Města v Ligurii
Přímořská letoviska v Itálii
Italská riviéra
Oudemansův fenomén

Oudemansův fenomén, nanesení kresby na tělo živočicha bez ohledu na morfologická rozhraní, je jev pozorovaný u živočichů s přetržitými povrchy. U mnoha takových živočichů, např. plazů či ptáků, tvoří jednotlivé překrývající se části těla, např. per, navenek smysluplný grafický celek, zatímco skryté části jsou zbarveny neutrálně. Příkladem může být celostní kresba na složené noze skokana, která se natažením nohy rozpadne, nebo celostní kresba tvořená předním a zadním párem křídel otakárka v přirozené poloze.

Někteří autoři zpochybňují možnost tvorby tohoto typu kreseb přirozeným výběrem.

Související články 
 Adolf Portmann

Reference 

Evoluční biologie
Fyziologie
Rozumná funkce

Rozumná funkce je poněkud neurčitý pojem používaný v matematice a fyzice při méně přesném vyjadřování. V běžném významu je například při výpočtu rozumná taková funkce, pro kterou jsou použité operace definovány, a výsledky konečné.

Často takovými vlastnostmi funkcí jsou
 spojitost funkce,
 hladkost (diferencovatelnost) funkce,
 omezenost funkce.

Při použití ve fyzice často význam rozumná splývá s fyzikální, tzn. daná funkce se vyskytuje při popisu reálně existující fyzikální situace, nejedná se o „umělý“, ryze teoretický konstrukt, který nemá odraz v realitě.

Pokud jde o funkce nad komplexními čísly, prakticky vždy se za rozumné funkce považují funkce holomorfní. Nejenže jsou spojité, ale mají v každém bodě derivace všech řádů. Naopak všechny funkce neholomorfní se chovají značně nerozumně.

Příklady nerozumných funkcí
Nelze obecně popsat, co znamená rozumná funkce, ale lze uvést příklady některých funkcí, které se za rozumné nepovažují téměř nikdy. Takové nerozumné funkce pak často slouží jako protipříklady v různých matematických důkazech.

Dirichletova funkce (funkce, která nikde není spojitá),
Weierstrassova funkce (funkce, která je všude spojitá, ale nemá v žádném bodě derivaci),
charakteristická funkce Cantorova diskontinua,
charakteristická funkce neměřitelné množiny,
funkce  v okolí 0.

Další příklady rozumného chování

Euklidovský prostor se chová lépe než neeuklidovská geometrie.
Borelovská množina se chová rozumněji než libovolná množina reálných  čísel.
Prostory s celočíselnou dimenzí se chovají lépe než prostory s fraktální dimenzí.
Prostory konečné dimenze se chovají lépe než prostory nekonečné dimenze v lineární algebře.

Vlastnosti matematických funkcí
ČSL

Zkratka ČSL nebo CSL může mít více významů:
 Křesťanská a demokratická unie – Československá strana lidová – česká politická strana, dříve Československá strana lidová
 Československá letecká společnost – zaniklá prvorepubliková letecká společnost (1927–1939)
 Česká správa letišť, státní podnik, dnes zbytkový státní podnik Správa letiště Praha s.p.
Literární skupina

Literární skupina bylo sdružení moravských autorů, kteří se hlásili k expresionismu. Působila v letech 1921—1929. Vydávala časopis Host.

Činnost skupiny 
Literární skupina byla založena roku 2. února 1921 na schůzi mladých moravských autorů v Brně. O rok později (1922) byl vydán jejich Manifest (Naše naděje, víra a práce), který kladl velký důraz na mravní přeměnu lidí a jejich „sbratření“. Jeho důsledkem byly ale rozpory mezi členy skupiny a odchod Jiřího Wolkera do Devětsilu.

Cíle této skupiny byly podobné Devětsilu – tj. představovat nové postupy, nový vztah k věcem a životu. František Götz byl iniciátorem spoupráce s Devětsilem, která byla schválena roku 1924. Členové Devětsilu publikovali v Hostu a jeho členové Jaroslav Seifert a Karel Teige pracovali v jeho redakci. Byla zde uveřejněna i některá pro Devětsil stěžejní díla, např. oba manifesty poetismu. Někteří členové Literární skupiny s tímto postupem nesouhlasili a ze skupiny vystoupili (Konstantin Biebl, Zdeněk Kalista a další).

Se zánikem časopisu Host v roce 1929 skončila i Literární skupina.

Představitelé

Zakladatelé 
 Lev Blatný (první předseda)
 František Götz
 Josef Chaloupka
 Dalibor Chalupa
 Čestmír Jeřábek
 Bohuš Stejskal
 Bartoš Vlček
 Jiří Wolker (do roku 1922)

Členové (výběr) 
 Konstantin Biebl
 Miloš Jirko
 Svata Kadlec
 Zdeněk Kalista
 Miloslav Nohejl
 Antonín Matěj Píša
 Arnošt Ráž

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura v letech 1900–1945
 Svaz moderní kultury Devětsil

Literatura

Externí odkazy 
 Naše naděje, víra a práce
Drin

Drin (, v srbské cyrilici Дрим) je největší řeka v Albánii (kraje Skadar, Kukës, Lezhë). Je 148 km dlouhá (včetně Černého Drinu 281 km). Povodí má rozlohu 12 600 km².

Průběh toku 
Vzniká spojením svých dvou zdrojnic Bílého a Černého Drinu ve městě Kukës. Černý Drin odtéká z Ohridského jezera v Severní Makedonii. Bílý Drin pramení v Kosovu. Teče převážně v horách. Na středním toku protéká skrze jižní výběžky Severoalbánských Alp v soutěsce dlouhé 50 km a hluboké 1 000 m.

Na dolním toku, v přímořské nížině u města Mjedë, se rozděluje na dvě ramena. Jižní rameno se vlévá do Drinského zálivu Jaderského moře u města Lezhë. Severní hlavní rameno ústí zleva do řeky Bune (Bojany), která odtéká ze Skadarského jezera.

Vodní stav 
Vysoký vodní stav je v zimě a nízký v létě. Průměrný průtok činí přibližně 290 m³/s. V době velkých povodní se zvyšuje hladina Skadarského jezera, které zaplavuje břehy u města Skadar.

Využití 
Řeka byla v 60. a 70. letech přehrazena na několika místech vodními nádržemi. Vznikla tak tzv. Drinská kaskáda, která se táhne od města Kukës u hranice s Kosovem až po Skadar u hranice s Černou Horou. Přehrady Fierzë, Koman a Vau i Dejës vytvořily dlouhá jezera, která zaplavila hluboký kaňon řeky.

Řeka je nesplavná. V jejím údolí jsou vedeny některé dopravní (především silniční tahy), pouze však v jeho části (vzhledem k vysoké hladině umělých jezer). Na počátku 20. století byla údolím řeky zamýšlená i železniční trať, její výstavba však nebyla nikdy provedena.

Poznámky

Literatura

Externí odkazy 
 

Řeky v Albánii
Skadar (kraj)
Kukës (kraj)
Lezhë (kraj)
Přítoky Jaderského moře
Lubušsko

Lubušsko (, ) je termín používaný ve dvojím významu:
 Označení kmenového území slovanských Lubušanů rozkládající se na obou březích Odry mezi ústím Lužické Nisy a Noteće. Jeho centrem bylo dnešní městečko Lubuš (Lebus), od roku 1133 sídlo lubušské diecéze. Ve 13. století se stalo součástí braniborské Nové marky.
 Hovorové synonymum pro území Lubušského vojvodství zřízeného v roce 1998 a jeho předchůdce, Zelenohorského vojvodství v letech 1950–1975. Tvoří jej části Dolního Slezska, Dolní Lužice, Velkopolska a Nové marky včetně východní poloviny středověkého Lubušska, avšak slezská, lužická či braniborská identita obyvatel po poválečné výměně populace v podstatě vymizela a jelikož se nyní jedná o jeden funkční celek, tak se v něm formuje novodobá lubušská identita a vzniká tím nový kulturně-zeměpisný region na mapě Polska. Odvolání k starým Lubušanům původně sloužilo polským politikům po druhé světové válce k odůvodnění historických nároků na „znovuzískaná území“ jakožto území, která patřila k Polsku za Boleslava I. Chrabrého.

Související články 
 Seznam lubušských biskupů
 Nová marka

Externí odkazy

Reference 

Historická území Polska
Historická území Německa
Rozdělená území
Vysočina

Slovo Vysočina může mít několik významů:

geografické označení
 Vysočina (geomorfologie) – pojem z oblasti geomorfologie
 Kraj Vysočina – územněsprávní jednotka vyššího stupně (kraj) České republiky
 Česká vysočina – geomorfologická provincie Hercynských pohoří
 Českomoravská vrchovina, lidově Vysočina, – pohoří Českého masivu, geomorfologická oblast České vysočiny
 Vysočina (okres Chrudim) – obec v okrese Chrudim
 Guyanská vysočina – jihoamerické pohoří
 Středoruská vysočina – pohoří rozkládající se mezi Ruskem a Ukrajinou
 Highland (Skotská vysočina) – správní oblast ve Skotsku

gastronomie
 Vysočina (salám) – uzenářský výrobek, salám
 Vysočina (odrůda jablek) – česká odrůda jablek

kultura
 Hitrádio Vysočina – česká rozhlasová stanice
 Vysočina (nakladatelství) – bývalé české nakladatelství

ostatní
 Vysočina (vlak) – rychlíkový vlak Českých drah
 Most Vysočina – most na dálnici D1 nad Velkým Meziříčím
 FC Vysočina Jihlava – moravský fotbalový klub hrající 1. českou fotbalovou ligu

Externí odkazy
Kašmírské údolí

Kašmírské údolí (anglicky Vale of Kashmir, urdsky وادئ کشمیر, Vādī Kašmīr) je rozlehlé údolí protékané řekou Džihlam. Leží v západní části Himálaje v Indii. Je protáhlého tvaru od severozápadu k jihovýchodu. Na délku měří kolem 135 km a na šířku má kolem 32 km. Je obklopeno horskými hřbety o nadmořské výšce 3600–4800 metrů. Na jihu a jihozápadě je údolí odděleno od paňdžábských nížin pohořím Pír Pandžál. Za hradbou relativně nižších hřbetů se na východě zdvíhá masiv Nun Kun (110 km od Šrínagaru).

V údolí jsou větší jezera: v severní části Wular, u Šrínagaru Dal. Průměrná teplota v lednu je −1 °C, zatímco v červenci 22–23 °C.

Údolí je hustě zalidněno: přes 3,5 mil. obyvatel k roku 1991, zhruba 229 obyvatel na km². V údolí leží hlavní město Kašmíru Šrínagar.

Externí odkazy 
 

Kašmír
Pákistánem spravovaný Kašmír

Pákistánem spravovaný Kašmír (anglicky Pakistani Administered Kashmir [PAK], z indického pohledu též označovaný jako Pákistánem okupovaný Kašmír [Pakistani Occupied Kashmir]) je souhrnný název pro části státu Džammú a Kašmír, které jsou pod kontrolou Pákistánu. Ve skutečnosti jde o dvě území s rozdílným statusem: Gilgit-Baltistán na severu (dříve tzv. Severní oblasti) byl Pákistánem anektován, zatímco úzký pruh území, sledující frontovou linii v jihozápadní části Kašmíru (resp. ve východní části Pákistánu), má pod názvem Ázád Kašmír (Azad Kashmir) formálně určitou autonomii.

Celková rozloha PAK je 78 114 km², z toho 13 297 km² připadá na Ázád Kašmír a 64 817 km² na Gilgit-Baltistán. Rozloha území, které Pákistán postoupil Číně, není zahrnuta.

Externí odkazy 
 

Kašmír
Geografie Pákistánu
Nadace Malina

Nadace Malina byla nadace založená Danielem Landou a Romanem Krestou. Jejím cílem je předcházet krizovým situacím na silnicích.

Mezi lety 2003 a 2005 vydala na 111 000 kusů videokazet s názvem Bourá jen blb?, která byla sponzorovaná ze soukromých darů a mezi zájemce byly distribuovány zdarma. Mezi další úspěšné projekty patří videokazeta Auto je zbraň jež obdržel každý úspěšný absolvent řidičského výcviku – videonahrávka vznikla ve spolupráci s odborem Ministerstva dopravy BESIP (hraje v ní mimo jiné i bývalý ministr dopravy Milan Šimonovský)

Externí odkazy 
 Oficiální stránky Nadace Malina
 Rejstrik.penize.cz

Zaniklé nadace v Česku
Silniční doprava v Česku
Bezpečnost dopravy
Organizace založené roku 2003
Organizace zaniklé roku 2016
Zaniklé organizace v Praze
Švabach

Švabach (něm. Schwabacher) je tiskové pozdně bastardní gotické lomené písmo s velkou zdobností, pocházející z 80. let 15. století, který byl záhy v polovině 16. století jako základní tiskové písmo v německé oblasti vytlačen vyšší a užší frakturou. Toto široké zaoblené písmo je z dnešního hlediska pro laiky pouze obtížně čitelné, ve své době však bylo užíváno kvůli jasné a čitelné formě, oproti dřívějším gotickým písmům ubylo např. velké množství zkratek a ligatur. V jistém smyslu je pro některé české či německé písemnosti přechodovým písmem mezi gotickou a novogotickou etapou. Písmo je pojmenováno podle města Schwabach u Norimberku.

Ve švabachu je tištěná Bible kralická z let 1579–1594 a tisky Jiřího Melantricha.

Na švabach v Německu od 16. století, tedy poměrně brzy, navázala novogotická pozdně bastardní fraktura, i pak se švabach používal a to jako vyznačovací písmo k fraktuře. V českých zemích pokračovala obliba švabachu mimo jiná novogotická písma v tiscích až do 18. století, v případě méně hodnotných děl až do konce 19. století. Naopak fraktura byla používaná jako písmo vyznačovací.

V lidové češtině se pod slovem švabach může také přeneseně rozumět jakékoliv novogotické písmo, zejména se tak označoval kurent, vyučovaný v českém prostředí až do roku 1941.

Odkazy 


Reference

Související články 
 Fraktura
 Seznam písem
 Seznam písem (podle skupin)

Externí odkazy 
 
 
 
 O švabachu, německy, na stránkách politické strany SPD bavorské obce Schwabach,a tam i písmo švabach ke stažení jako TrueType (download).
 Stránka o fraktuře 

Novověké latinské písmo
Typografická písma
Schwabach