alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Soví hory

Soví hory, polsky Góry Sowie, jsou sudetské pohoří v jihozápadním Polsku. Nejvyšší horou je Wielka Sowa (Velká Sova, 1015 m). Pohoří je budováno rulami a migmatity, horniny Sovích hor jsou podle odhadů 2,5 miliardy let staré.

Pohoří se táhne od údolí řeky Bystrzyce na severozápadě k Srebrnogórskému sedlu na jihovýchodě. Severovýchodní úpatí hor je, na rozdíl od jihozápadního, poměrně výrazně omezeno.

Na území Sovích hor byl roku 1991 vyhlášen Park Krajobrazowy Gór Sowich. Na severovýchodních svazích mezi horou Kalenica a Słoneczna je rezervace Bukowa Kalenica.

Na Velké Sově stojí kamenná rozhledna s kruhovým rozhledem do Čech a do Slezska – Krkonoše, Valbřišské hory, Bardské hory. Na vrcholu hory Kalenica je rozhledna s podobným výhledem.

V Sovích horách pod vrcholy Włodarz [] (polsky správce), Ostra a Soboň jsou podzemní prostory zbudované organizací Todt za druhé světové války. Tento utajovaný projekt neznámého určení nesl název S3 nebo Riese. Objekty Rzeczka, Włodarz a Osówka jsou zpřístupněny. Objekty Soboň, Jawornik a Gontowa se pomalu hroutí a jsou dostupné pouze na vlastní riziko. Při východním okraji hor je Srebrnogórská pevnost. Při severozápadním okraji hor, nad řekou Bystrzycí, nedaleko obce Zagórze Śląskie, stojí hrad Grodno. Jedná se o jednu z největších historických atrakcí regionu. Hrad Grodno je mohutná goticko-renesanční (170 metrů dlouhá) pevnost, která se postupně změnila ve velkolepou zříceninu. Některé objekty však byly v 19. a ve 20. století uvedeny do původního stavu (zastřešeny, obnoveny interiéry i bohatá sgrafitová výzdoba fasád), a tak zde můžeme obdivovat i četné historicko-umělecké exponáty v muzeu, které zde bylo otevřeno již roku 1904. Na počátku 20. století vybudovala společnost Eulengebirgsbahn ozubnicovou trať přes hřeben Sovích hor. Trať byla později zrušena, dodnes se však zachovaly dva vysoké viadukty.

Zatímco v létě jsou hory cílem pěší turistiky, v zimě jsou místem zimních sportů. Sjezdovky jsou soustředěny do okolí Sokolího sedla (Przełęcz Sokola), Jugowského sedla (Przełęcz Jugowska) a Velké Sovy.

Reference

Související články 
 Rozhledna na Velké Sově
 Chata Sova
 Rozhledna na Kalenici

Externí odkazy 
 

 
Pohoří v Polsku
Orlická oblast
Adršpach

Adršpach (německy Adersbach) je obec v severovýchodních Čechách pod zříceninou hradu Adršpach. Leží v okrese Náchod v Královéhradeckém kraji v turistickém regionu Kladské pomezí. Adršpach má  obyvatel a rozlohu 1971 ha.

Části obce 
 Dolní Adršpach
 Horní Adršpach

Geografie 
Adršpach leží v nadmořské výšce 554 metrů asi 5 km severovýchodně od města Teplice nad Metují, asi 23 km severně od okresního města Náchoda a 49 km severovýchodně od okresního města Hradec Králové. Leží při hranici s městem Teplice nad Metují, s polským Slezskem a obcemi okresu Trutnov. Nejnižším bodem je místo v korytě Metuje (488 m). Nejvyšším bodem je Krupná hora (705 m). Jihozápadní část obce leží v zalesněném území Závory, kudy prochází hranice s okresem Trutnov a severněji prochází západní hranice, která je zároveň hranicí s Polskem až po Hraniční hřbet (700 m; I. zóna CHKO), kde je také nejsevernější bod Adršpachu. Odtud směřuje hranice k Dlouhému vrchu (698 m), což je kuesta, na jejímž eskarpmentu je I. zóna CHKO Broumovsko – bukoklenové lesy. Hranice pokračuje přes Šibeniční vrch severně od Křížového vrchu (667 m) a Lad (623 m). Z údolí za soutokem Bučnice směřuje hranice Adršpachu k západu do Národní přírodní rezervace Adršpašsko-teplické skály a pod skály jižně od Bučiny (605 m). Od Velkého ohbí pod Královnou je jižní hranice vedena Vlčí roklí a dále k západu.

Dalšími významnými body jsou Starozámecký vrch (680 m), Svidnická věž (661 m) a Pavlovská hora (663 m).

Na území obce je také pozoruhodně četný výskyt pramenů vyplývající z hydrogeologických poměrů.

Historie 
První písemná zmínka z roku 1348 pochází z návrhu zemského zákoníku Majestas Carolina a uvádí hrad termínem Eberspach castrum. V roce 1354 se připomíná majitel hradu Hanuš a v roce 1397 se již píše Tamchyn z Aderspachu dnešním termínem.

Právo užívat znak a vlajku bylo obci uděleno rozhodnutím předsedy Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky dne 13. května 2003.

Obyvatelstvo

Hospodářství 
Nejvýznamnějším podnikem je Continental, dříve zde byla těžba sklářských písků.

Hlavní dopravní spojení tvoří železniční trať 047 a silnice mezi Trutnovem a Teplicemi nad Metují.

Adršpach je oblíbené turistické místo nadregionálního významu. Hlavní atrakcí jsou Adršpašsko-teplické skály a Křížový vrch, pozoruhodná ruina hradu Adršpach a Adršpašský zámek, kde se v současnosti nachází první české muzeum horolezectví. Poblíž Adršpachu jsou prameny řeky Metuje. Území Adršpachu je součástí Chráněné krajinné oblasti Broumovsko.

Pamětihodnosti 

 zámek Adršpach
 hrad Adršpach
 Křížový vrch s Křížovou cestou
 Kostel Povýšení svatého Kříže

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam kulturních památek v Adršpachu

Externí odkazy 
 
 
 
 
 
 Adršpašské skály
 Region Adršpach
 Adršpašské skály - virtuální prohlídka 
 Adršpašské skály - virtuální prohlídka

 
Vesnice v okrese Náchod
Obce v okrese Náchod
Dobrovolný svazek obcí Broumovsko
Sídla v Broumovské vrchovině
Sídla v CHKO Broumovsko
Sídla na česko-polské státní hranici
Saprofág

Saprofág (také saprotrof, saprob) je heterotrofní organismus (především živočich či houba, jiné skupiny se označují spíše jako rozkladači), který – na rozdíl od predátorů – získává energii z organických látek odumřelých organismů nebo jejich částí. Takový způsob alespoň částečné výživy se někdy česky nazývá hniložijnost či saprotrofie. Saprofágové se považují za konzumenty a za rozkladače (dekompozitory), na rozdíl od zelených producentů s fotosyntetickými barvivy.

Saprofyt 
Termínem saprofyt se dříve označovaly některé nezelené vyšší rostliny (např. hnilák smrkový, hlístník hnízdák; různé orchideje), o kterých se myslelo, že se vyživují z odumřelých organických látek (viz též epifyty). V této souvislosti je termín již zastaralý, protože se zjistilo, že se zmíněné vyšší rostliny vyživují díky zvláštní symbióze (mutualismu) s houbami (mykoheterotrofie).

Termín se používal či užívá i k označení hub a některých bakterií. Je užíván např. v mykologii, v lichenologii či lékařství.

Dělení saprofágů 
Saprofágové se dělí na mrchožrouty (mršiny), detritofágy – rozkladače (detrit) a koprofágy (výkaly).

Saprofágové ve fosilním záznamu 
Některé fosilní objevy ukazují, že saprofágové byli hojní již v období vzdálené geologické minulosti. Známe například stopy po jejich činnosti v někdejších mršinách kachnozobých a sauropodních dinosaurů z období pozdní křídy před více než 72 miliony let. Po velkém vymírání na konci křídy před 66 miliony let se rovněž saprofágové značně rozšířili, a to díky velkému množství mrtvých těl zvířat a rostlin, zahubených katastrofou.

Odkazy

Reference 

Potravové strategie
Dekompozice
Rozkladači
Semeno

Semeno je rozmnožovací orgán semenných rostlin, vzniklý z oplozeného vajíčka (ovum). Může však vzniknout i bez oplodnění (jev zvaný apomixe čili partenogeneze).

Je obaleno osemením a obsahuje zárodek, většinou s živným pletivem (endospermem). Vajíčka vyrůstají na placentě v semeníku. Slouží k rozmnožení rostliny, přečkání nepříznivého období a také k šíření druhu na delší vzdálenosti.

Anatomie 
Semeno má nejčastěji kulovitý tvar. I když se semena různých skupin rostlin velmi liší, základní stavba bývá podobná. Semeno bývá obaleno osemením, suchým blanitým pouzdrem, které vzniká z vaječných obalů. V jednom pólu semena může být patrná jizvička (na obrázku by byla nahoře), která je pozůstatkem po otvoru klovém u vajíčka. V druhém pólu je pupek (na obrázku by byl dole), jenž vzniká z chalazy, cévního svazku v poutku vajíčka.

Na vnitřní stranu osemení navazuje většinou endosperm, vnitřní živné pletivo, které vzniká ze zárodečného vaku. Obsahuje škrob a vyživuje zárodek (embryo), který se nachází uprostřed semene.

Embryo má anatomickou stavbu, která již přibližně odpovídá budoucímu rozvržení orgánů v rostlině. Má buď jednu dělohu (u jednoděložných rostlin), nebo dvě dělohy (u dvouděložných). V dělohách se poprvé objeví i chlorofyl a vznikají z nich děložní lístky. Dělohy někdy obsahují živiny (bílkoviny, škrob, olej). Mezi děložními lístky je u dvouděložných vzrostný vrchol. Jednoděložné rostliny mají také vzrostný vrchol, ale je umístěn vedle dělohy. Dělohy vyrůstají z takzvaného hypokotylu a pod ním je základ budoucího kořínku.

Šíření semen 

Současně s růstem semene roste i plod, který vzniká z pestíku, případně i jiných květních částí. Plod obsahuje jedno nebo více semen, která se šíří někdy společně (pukavé plody), někdy zvlášť.

Šíření semen je stejně rozmanité jako šíření pylu po opylení. Existuje několik způsobů, jak se semeno přenáší z mateřské rostliny na nové stanoviště, zejména větrem, hmyzem, ptáky, savci nebo vodou. Bližší informace o transportu semen v plodech najdete v článku plod.

Jedním ze způsobů šíření semen je mechanismus kadidelnice. Což znamená, že semena jsou uložena na dně poháru, který je seshora otevřený a semena jsou za větrného počasí větrem vyvívána a rozptylována po okolí. To zabezpečuje, že se semena rozptýlí do větší vzdálenosti.

Klíčení semene 
Za příhodných podmínek začne semeno klíčit. Začne přijímat vodu a bobtnat. Osemení pukne a zárodek vyrůstá vzrostným vrcholem napřed. K urychlení klíčení a odstranění dormance se používá i přírodních způsobů, jako je například máčení semen v čajovém výluhu.

Fotogalerie

Reference

Literatura 
 ČERNOHORSKÝ, Zdeněk. Základy rostlinné morfologie. 6., uprav. vyd., v SPN 4. vyd. Ilustrace Hana Střihavková. Praha: Státní pedagogické nakl., 1964. 216 s. Učebnice pro vysoké školy.
 REISENAUER, Roman, ed. et al. Co je co?: příručka pro každý den. 1. [díl]. 2., přeprac. a dopl. vyd. Praha: Pressfoto, 1982. 714 s.

Související články 
 Obilka (zrno)
 Obilniny
 Oplození
 Plod
 Vajíčko

Externí odkazy 
 
 
 

Morfologie rostlin
Botanika
Silikagel

Silikagel () je granulovitá, pórovitá forma oxidu křemičitého (SiO2) vyráběná synteticky z křemičitanu sodného. Je vysoce porézní, kolem 800 m2/g, což mu umožňuje snadno adsorbovat vodu. Silikagel se používá jako pohlcovač vlhkosti (desikant) např. při sušení bioplynu a může snížit relativní vlhkost uzavřeného systému až na 40 %. Po nasycení vodou může být regenerován (vysušen) ohřátím na 120–150 °C. Silikagel je netoxický, nehořlavý a chemicky vysoce inertní. Někdy je silikagel dodáván s příměsí indikátoru vlhkosti, který změní barvu poté, když je silikagel vlhký. Nejběžnějším indikátorem vlhkosti je chlorid kobaltnatý. Běžný silikagel pojme množství vody odpovídající přibližně 20 % jeho hmotnosti.

Silikagel se sice dá použít jako adsorpční materiál při odstraňování CO2 z bioplynu, nicméně na základě dalších testů se ukázal pro adsorpci CO2 jako nevhodný. Využívá se také jako insekticid.

Odkazy 


Reference

Literatura 
 Silica Gel, https://web.archive.org/web/20050301174050/http://www.gracedavison.com/eusilica/Adsorbents/product/silica_gel.htm

Externí odkazy 
 

Desikanty
Gely
Insekticidy
Krkonošské podhůří

Krkonošské podhůří je geomorfologický celek v severních a severovýchodních Čechách, zaujímající rozlohu 1229 km² v povodí Labe, Úpy a Jizery. Jedná se o velmi členitou krajinu s reliéfem pahorkatiny a vrchoviny o střední nadmořské výšce 463 m. Největší obcí v Krkonošském podhůří je město Trutnov s více než 30 tisíci obyvateli.

Z geologického hlediska je Krkonošské podhůří spojováno s pojmem podkrkonošský permokarbon.

Vrcholy 
Nejvyššími vrcholy jednotlivých geomorfologických podcelků Krkonošského podhůří jsou Hejlov (835 m) v Krkonošském národním parku u Jablonce nad Jizerou, v Železnobrodské vrchovině, Baba (673 m) v Podkrkonošské pahorkatině a Zvičina (672 m) ve Zvičinsko-kocléřovském hřbetu. 

Další nejvyšší a nejprominentnější hory a kopce se nacházejí v Seznamu vrcholů v Krkonošském podhůří.

Geomorfologické členění 
Celek Krkonošské podhůří (dle značení Jaromíra Demka IVA–8) se člení na podcelky Železnobrodská vrchovina (IVA–8A) na západě, Podkrkonošská pahorkatina (IVA–8B) na severu a východě a Zvičinsko-kocléřovský hřbet (IVA–8C) na jihu.

Reference

Související články 
 Geomorfologické členění Česka
 Krkonošská oblast
 Broumovská vrchovina

 
Krkonošská oblast
Podhůří v Česku
262



Události 
 synoda v Římě odsuzuje sabellianismus
 Artemidin chrám v Efesu je zničen Góty. Také další maloasijská města Magnésie na Meandru a Milét jimi byla vypleněna.
 Konec Aemilianovy a Memorovy vzpoury v Egyptě

Probíhající události 

 249–262: Cypriánův mor

Úmrtí 
 Memor – římský uzurpátor v Egyptě
 Svatá Agrippina z Minea – údajně umučena
 Xi Kang – čínský filozof a básník

Hlavy států 
 Papež – Dionýsius (259–268)
 Římská říše – Gallienus (253–268)
 Perská říše – Šápúr I. (240/241–271/272)
 Kušánská říše – Vášiška (247–267)
 Arménie – Artavazd VI. (252–283)
 Kavkazská Iberie – Mirdat II. Iberský (249–265) + Amazasp III. (260–265)
Indie:
 Guptovská říše – Maharádža Šrí Gupta (240–280)
 Západní kšatrapové – Rudrasen II (256–278)
Čína:
 Wei wang (království Wei)
 Liu houzhu (království Shu)
 Jing di (království Wu)

Externí odkazy 
 

 
3. století
263



Události 
 Gótové pokračují v plenění Malé Asie

Vědy a umění 
 Čínský matematik Liou Chuej vydal knižně odborné komentáře k Devíti kapitolám matematického umění, dílu, které obsahovalo čínské matematické objevy od 10. století př. n. l.

Hlavy států 
 Papež – Dionýsius (259–268)
 Římská říše – Gallienus (253–268)
 Perská říše – Šápúr I. (240/241–271/272)
 Kušánská říše – Vášiška (247–267)
 Arménie – Artavazd VI. (252–283)
 Kavkazská Iberie – Mirdat II. Iberský (249–265) + Amazasp III. (260–265)
Indie:
 Guptovská říše – Maharádža Šrí Gupta (240–280)
 Západní kšatrapové – Rudrasen II (256–278)
Čína:
 Wei wang (království Wei)
 Liu houzhu (království Shu)
 Jing di (království Wu)

Externí odkazy 
 

3. století
264



Události 
 Římský císař Gallienus navštěvuje Athény
 Mimořádný koncil v Antiochii projednával názory zdejšího biskupa Pavla ze Samosaty na Ježíše, který byl dle něj bez ohledu na jeho poslání pouze obyčejným člověkem

Hlavy států 
 Papež – Dionýsius (259–268)
 Římská říše – Gallienus (253–268)
 Perská říše – Šápúr I. (240/241–271/272)
 Kušánská říše – Vášiška (247–267)
 Arménie – Artavazd VI. (252–283)
 Kavkazská Iberie – Mirdat II. Iberský (249–265) + Amazasp III. (260–265)
Indie:
 Guptovská říše – Maharádža Šrí Gupta (240–280)
 Západní kšatrapové – Rudrasen II (256–278)

Externí odkazy 
 

3. století
Sláma

Termín sláma označuje vymlácené vyschlé stonky a stébla v širším významu ze všech polních plodin a v užším významu pouze z obilnin.

Sláma je v omezené míře využívána jako krmivo, ale vedle toho je využívána k podestýlání, jako biopalivo, stavební materiál, surovina pro výrobu aglomerovaných materiálů, materiál pro výrobu domácích ozdobných předmětů, může sloužit i pro výrobu papíru, briket, slámek apod. V minulosti sloužila i jako výplň do matrací, které se pak nazývaly slamníky.

Ječná sláma má oproti ostatním slámám výrazně světlejší barvu a hůře nabírá vlhkost.

Sláma se dnes stává významnou energetickou komoditou jako biopalivo zpracovaná jako brikety nebo pelety. Sláma v podobě slaměných balíků lze využít na stavbu slaměného domu či jeho izolování.

Související články 
 Slaměný dům
 Vích
 Slámka
 Snop
 Slamník
 Došek

Externí odkazy 
 
 

Biomasa
Rostlinná výroba
Organická hnojiva
Půdní kondicionéry
Stabilizovaný odpad

Stabilizovaný odpad je odpad, který prošel mechanicko-biologickou úpravou a jeho respirační aktivita po čtyřech dnech (AT4) je pod 10 mg O2/g sušiny nebo dynamický respirační index je pod 1,000 O2/kg spal. látek/h. Stabilizovaný odpad již není biologicky rozložitelný ve smyslu odstavce 2 (m) směrnice .

Stabilizace odpadu také může být provedena smísením s různými plnivy a plnivy pro dosažení požadovaných vlastností. Smyslem stabilizace odpadu je ekologicky nezávadné uložení odpadu.

Reference 

Kompostování
Dřevíč

Název Dřevíč má více míst:
 Dřevíč (hradiště) – hradiště u Kozojed v okrese Rakovník
 Dřevíč (potok) – vodní tok v severovýchodních Čechách, přítok Metuje
 Dřevíč (přítok Rožanského potoka) - vodní tok v okrese Děčín
 Dřevíč (zámek) – zámek na území obce Sýkořice u Nižboru v okrese Rakovník
 Horní Dřevíč – vesnice, část města Stárkov v okrese Náchod
 Velký Dřevíč – vesnice, část města Hronov v okrese Náchod

Externí odkazy
Dřevíč (potok)

Dřevíč je potok v severovýchodních Čechách. Délka toku činí 21,8 km. Plocha povodí měří 67,6 km².

Průběh toku 
Pramení v nadmořské výšce okolo 615 m západně od Hodkovic a ústí zprava do Metuje pod Velkým Dřevíčem ve výšce 375 m. Nad Jívkou vytváří skalní peřeje (Janovické peřeje); podél toku se rozkládá řada chráněných mokřadů. Dřevíč je jednou z nejvýznamnějších oblastí výskytu mihule potoční v České republice.

Větší přítoky 
Významnější přítok je potok Jívka (z pravé strany).

Vodní režim 
Průměrný průtok Dřevíče u ústí činí 0,63 m³/s.

Mlýny 
 Vodní mlýn Dřevíček – Horní Dřevíč u Stárkova, okres Náchod, kulturní památka

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Velký Dřevíč – aktuální vodní stav na stránkách Povodí Labe
 Vodácký průvodce www.raft.cz

Potoky v Broumovské vrchovině
Potoky v okrese Trutnov
Potoky v okrese Náchod
Povodí Metuje
Jívka
Stárkov
Hronov
265



Události 
 neúspěšné tažení císaře Galliena proti Postumovi

Hlavy států 
 Papež – Dionýsius (259–268)
 Římská říše – Gallienus (253–268)
 Perská říše – Šápúr I. (240/241–271/272)
 Kušánská říše – Vášiška (247–267)
 Arménie – Artavazd VI. (252–283)
 Kavkazská Iberie – Mirdat II. Iberský (249–265) + Amazasp III. (260–265)
Indie:
 Guptovská říše – Maharádža Šrí Gupta (240–280)
 Západní kšatrapové – Rudrasen II (256–278)

3. století
Nikája

Nikája je buddhistický výraz znamenající „skupina“ jak v páli tak v sanskrtu. Tento termín  je nejčastěji používán v souvislosti s buddhistickými texty.

V rámci pálijského kánonu (konkrétně sutta-pitaky) je slovo nikája používáno ve významu, který odpovídá českému „sbírka“. Označuje se jím skupina buddhistických textů sutta-pitaky, které byly podle určitého klíče uspořádány do jedné sbírky. Jako například dígha-nikája je sbírkou dlouhých textů, nebo samjutta-nikája je sbírkou tematicky souvisejících textů.

V mahájánovém buddhismu jsou označovány sbírky buddhistických textů jako ágamy.

V théravádových zemích jihovýchodní Asie a Srí Lanky je také jako nikája označována mnišská linie, seskupení, školy nebo hnutí. Někdy se hovoří o mnišských frakcích, klanech, případně šektách. K jejich vzniku docházelo většinou v reakci na úpadek
disciplíny, což vedlo k vydělení nové „reformované“ sekty. Nikáje v některých případech vznikly jako výsledek královské podpory nových směrů v rámci théravádového buddhismu (jako tomu bylo např. u thajské Dhammajuttika-nikáje). Tato mnišská seskupení se liší zejména interpretací mnišského řádu, i když zde mohou mít vliv i další faktory. Například srílanská Amarapura-nikája vznikla jako reakce na kastovní omezení přetrvávající u Siam-nikáje. Avšak rozdíly mezi těmito mnišskými seskupeními nejsou natolik zásadní, aby je bylo možno považovat za samostatné buddhistické školy. Vždy se jedná o seskupení nebo frakci v rámci théravádového buddhismu. Mniši následují stejný mnišský buddhistický řád (vinaju), liší se pouze v jeho interpretaci. Jelikož nikáje vznikají hlavně na základě rozdílné interpretace vinaje, vždy zahrnovaly jen mnichy a nikdy se nerozšířily i na laické stoupence théravády. V Thajsku existuje nyní větší Mahá-nikája a zmíněná menší Dhammajuttika-nikája, na Srí Lance jsou to Siam-nikája, Amarapura-nikája, Ramaňňa-nikája a v Barmě Sudhamma-nikája, Švedžjin-nikája a nejmenší Dvára-nikája.

Buddhistické texty
Pálijské buddhistické pojmy
První konstantinopolský koncil

První konstantinopolský koncil (květen – 9. červenec 381), který většina církví uznává jako druhý ekumenický koncil, svolal císař Theodosius I., aby podpořil Nicejské vyznání a vypořádal se po půlstoletí rozporů s ariánskou kontroverzí. Koncil krom toho Nicejské vyznání doplnil o další věroučné výroky týkající se božství Ducha svatého.

Roku 380 se císařové Gratianus a Theodosius I. rozhodli svolat koncil, který by se postavil stále silnému ariánství a který by také rozhodl v případu konstantinopolského biskupa Maxima Kynika. Koncil se sešel v květnu následujícího roku a zúčastnilo se ho 150 biskupů, všichni z východní části říše.

Koncilu postupně předsedali Timotheos I. z Alexandrie, Melétios z Antiochie, Grégorios z Nazianzu a Nektarios. Koncil zvolil Grégoria (Řehoře) Naziánského konstantinopolským patriarchou, ten však několik měsíců nato rezignoval a uvolnil toto místo Nektariovi.

Maximos byl odsouzen a Melétios z Antiochie ustanovil za biskupa Konstantinopole Grégoria z Nazianzu. Po Melétiově náhlém úmrtí předsedal Grégorios koncilu až do příjezdu Acholia, který měl předložit požadavky papeže. Ten požadoval, aby byl Maximos poslán do exilu a aby koncil zakázal přesunu biskupů z jednoho místa na druhé. Když však dorazil na koncil Timotheos z Alexandrie, označil ustanovení Grégoria konstantinopolským biskupem za neplatné. Grégorios rezignoval na svůj úřad a za konstantinopolského biskupa byl zvolen Nektarios, dosud katechumen.

Koncil schválil čtyři disciplinární kánony. První z nich je namířen proti ariánství a různým ariánským sektám. Druhý omezuje moc biskupů na území jejich diecéze. Třetí kánon ustanovuje konstantinopolský biskupský stolec na druhé místo co do cti a důstojnosti. Poslední z těchto kánonů odsuzuje Maxima a jeho následovníky. Tři z těchto kánonů měly oslabit pozici Alexandrie. Pátý a šestý kánon přijala synoda, která se sešla v Konstantinopoli roku 382. Sedmý kánon je vytržen z listu, který konstantinopolská církev poslala Martyriovi z Antiochie.

Související články 
 Seznam koncilů a synod
 Nicejsko-konstantinopolské vyznání

Externí odkazy 
 

Konstantinopolský koncil 1
Koncil 1
Konstantinopolský koncil 1
Konstantinopolský koncil 1
Efezský koncil

Efezský koncil zasedal mezi 22. červnem 431 a 10. červencem 431 v maloasijském Efezu. Koncil byl svolán císařem Theodosiem II., vnukem Theodosia I. Koncilu se účastnilo 200 až 250 biskupů; zasedání však probíhalo poměrně rychle, aby se k závěrům dospělo před příjezdem západních biskupů. Jednání se vyznačovalo vystupňovanou atmosférou, ostrými střety a obviněními. Koncil je uznáván jako třetí ekumenický koncil. Hlavní otázkou, kterou se zabýval, bylo nestoriánství.

Koncil v Efezu se zabýval mariologickým, respektive christologickým „sporem o Theotokos“. Zatímco alexandrijská katechetická škola v čele s Cyrilem Alexandrijským prosazovala nazývat Pannu Marii titulem Bohorodička (Theotokos), antiochijská katechetická škola byla proti. Nestorios navrhoval titul Christotokos, tedy Kristorodička. Teologickým bodem sváru bylo tzv. communicatio idiomatum, v němž jde o připisování lidských a božských atributů jedinému subjektu vtěleného Syna.

Závěry koncilu 
Podle závěrů koncilu přecenil Nestorios místo lidské přirozenosti Ježíše Krista na úkor přirozenosti božské. Proto bylo učení patriarchy Nestoria odsouzeno jako mylné. Nestorius učil, že Panna Maria porodila člověka Ježíše Krista, avšak nikoli Ježíše coby Logos, Božího syna. Logos v Kristu pouze přebýval jako v chrámě; Ježíš tak byl pouze θεοφόρος theoforos, nositel Boha. Proto i jeho matka Marie byla Nestoriem nazývána χριστοτόκος christotokos nositelka Krista. Efezský koncil proti tomuto tvrzení vyhlásil jako učení církve, že Maria je θεοτόκος theotokos, nositelka Boha, též Bohorodička; toto pojmenování bylo přeloženo do latiny jako dei genetrix.

Koncil prohlásil, že Ježíš byl jedinou osobou, nikoli dvěma oddělenými osobami – zcela Bohem i zcela člověkem s racionální duší a tělem. Maria je theotokos, protože porodila tohoto Ježíše, Boha a zároveň člověka. Spojení dvou přirozeností v Kristu bylo takové povahy, že jedna přirozenost nerušila přirozenost druhou.

Koncil též vyhlásil text Nicejsko-konstantinopolského vyznání, které složili Otcové Prvního nikajského koncilu roku 325 a Prvního konstantinopolského koncilu roku 381, k němuž zakázal dodávat jakékoli přídavky. Krom toho odsoudil koncil též pelagianismus.

Odkazy

Reference

Související články 
 Nestorios
 Nestoriánství
 Seznam koncilů a synod
 Theotokos

Externí odkazy 
 
 Usnesení efezského koncilu

Koncily
5. století
Mariologie
Druhý konstantinopolský koncil

Druhý konstantinopolský koncil byl v pořadí pátým ekumenickým koncilem, který se konal za předsednictví konstantinopolského patriarchy Eutychia a který měl vyřešit určité otázky, jež vyvstaly rozhodnutím Chalkedonského koncilu – tzv. spor o Tři kapitoly. Koncil, poslední z pěti velkých církevních shromáždění starověku, zavrhl také tři staré křesťanské spisy kvůli nestoriánským omylům, které v nich shledal, avšak jejich autory zřejmě za heretiky neoznačil.

Koncil svolal císař Justinián I., který zasahoval do koncilních diskusí, ač se jich přímo neúčastnil. Prominentními účastníky koncilu byli alexandrijský a antiošský patriarcha. Z křesťanského Západu se koncilu účastnila pouze hrstka biskupů, neúčastnil se ani papež Vigilius, který se, podobně jako jeruzalémský patriarcha, nechal zastoupit legáty. Papež však nakonec přijal veškerá ustanovení koncilu, ač to na Západě vedlo k dlouho trvajícím sporům.

Tento koncil také odsoudil učení o preexistenci duší, které od 3. století zastával Órigenés a někteří jeho žáci. Hlavní otázkou však byly zmiňované Tři kapitoly, výsledkem jednání koncilu však nestoriánství zůstalo i nadále v souladu s rozhodnutími Efezského koncilu (431) herezí. Řecká akta koncilu byla zničena roku 681, dochoval se však jejich latinský překlad, který někteří pravoslavní zpochybňují jako upravený ve prospěch papežského stanoviska.

Související články 
 Seznam koncilů a synod

Konstantinopolský koncil 2
Koncil 2
Konstantinopolský koncil 2
Čtvrtý konstantinopolský koncil

Čtvrtý konstantinopolský koncil (5. října 869 – 28. února 870) byl koncil, který se sešel nedlouho poté, co na byzantský trůn nastoupil po zavraždění dosavadního císaře Michaela III. Basileios I. Makedonský. Úkolem koncilu byla obnova jednoty východní a západní církve.

Basileios I. záhy sesadil konstantinopolského patriarchu Fotia a povolal nazpět do úřadu jeho sesazeného předchůdce Ignatia. Jeho rozhodnutí potvrdil koncil, který zasedal v letech 869 - 870 v Konstantinopoli. Církev, rozpolcená tzv. Fotiovým schizmatem, byla opětně prohlášena za jednotnou. Prestiž papežského stolce však utrpěla v jiném směru. Koncilní otcové nepřiznali papežům právo rozhodovat o vnitřních záležitostech byzantské církve. Kromě toho se do Konstantinopole dostavili vyslanci bulharského knížete Borise I., aby zde konečně vyřešili problém, pod čí církevní svrchovanost Bulharsko připadne. Vzhledem k předcházejícím událostem šlo ve skutečnosti o projev dobré vůle bulharského vládce podřídit se konstantinopolskému patriarchátu. To svým rozhodnutím potvrdili přes protesty papežských legátů tři východní patriarchové, kteří byli určeni spor rozhodnout. Ignatios poté okamžitě zřídil v Bulharsku arcibiskupství a několik biskupství a obsadil je řeckými duchovními. Boris dosáhl svého, přestože tak otevřel svoji zemi působení byzantského kulturního a duchovního vlivu.

Tento a všechny následující ekumenické koncily neuznává pravoslavná církev. Ta naopak uznává pouze konstantinopolský koncil, který se konal v letech 879–880 a podpořil Fotia, avšak většina pravoslavných jej nepovažuje za ekumenický.

Související články 
 Fotios
 Seznam koncilů a synod

Konstantinopolský koncil 4
Koncil 4
Konstantinopolský koncil 4
Konstantinopolský koncil 4
Třetí konstantinopolský koncil

Třetí konstantinopolský koncil (7. listopadu 680 – 16. září 681) byl ekumenický koncil svolaný byzantským císařem Konstantinem IV. Pogonatem. Konal se v tzv. kopulovém sále císařského paláce. Koncil obnovil jednotu východní a západní církve odsouzením monotheletismu (Kristus má jen jednu vůli), ke kterému se smířlivě choval i papež Honorius I. (625–638), rozhodnutím, že Kristus má vůle dvě. Závěry koncilu (odsouzení hereze i heretiků včetně Honoria) potvrdil papež sv. Lev II. (681–683), který odmítl Honoriovo odsouzení za herezi, ale za nedbalost – nepotlačení hereze.

Koncilu se zúčastnilo 174 účastníků, a to přesto, že již dva historické patriarcháty (alexandrijský a jeruzalémský) padly do rukou Arabů.

Související články 
 Seznam koncilů a synod

Reference 

Konstantinopolský koncil 3
Koncil 3
Konstantinopolský koncil 3
Konstantinopolský koncil 3
Druhý nikajský koncil

Druhý nikajský koncil (nicejský, 24. září 787 – 23. října 787) byl ekumenický koncil ve městě Nikaia. Specifikoval správné vnímání úcty k obrazům a ostatkům svatých a ukončil na Východě první fázi obrazoborectví.

Svolání tohoto koncilu iniciovala císařovna matka Irena, vládnoucí za svého syna Konstantina VI. Na koncilu byla schválena ikonodulie, čímž byly negovány výsledky koncilu v Hiereii z roku 754, který naopak podpořil ikonoklastické učení.

Související články 
 Přehled koncilů

Externí odkazy 
 

Nikajský koncil 2
Nikajský koncil 2
Nikajský koncil 2
Koncil 2
266



Hlavy států 
 Papež – Dionýsius (259–268)
 Římská říše – Gallienus (253–268)
 Perská říše – Šápúr I. (240/241–271/272)
 Kušánská říše – Vášiška (247–267)
 Arménie – Artavazd VI. (252–283)
Indie:
 Guptovská říše – Maharádža Šrí Gupta (240–280)
 Západní kšatrapové – Rudrasen II (256–278)

3. století
Dřevíč (zámek)

Dřevíč je lovecký zámeček ve středních Čechách, 3 km severozápadně od Nižboru, na katastrálním území obce Sýkořice, okres Rakovník.

Historie 
V křivoklátských lesích stávala od roku 1572 na tomto místě myslivna; počátkem 18. století nechal tehdejší majitel křivoklátského panství kníže Josef Vilém Fürstenberg (1699–1762) postavit nynější barokní zámeček zvaný Grund – jednopatrovou obdélnou budovu s mansardovou střechou. V 19. století byla provedena přestavba. Léta 1929 koupil od Fürstenbergů Dřevíč spolu s dalším majetkem stát a učinil z něj sídlo lesní správy. Za války zde občas pobýval státní prezident Emil Hácha a v 50. letech 20. století Marta Gottwaldová. Později zámeček sloužil jako školicí a rekreační středisko podniku Zemědělské zásobování a nákup Praha. Od roku 1991 je majetkem a bydlištěm politika a podnikatele Karla Schwarzenberga (* 1937).

Zámek je tvořen budovami čp. 183 a 198, domkem čp. 17 a hospodářským dvorem čp. 18, ze západu k areálu zámku přiléhá národní přírodní rezervace Vůznice.

Poblíž zámku stojí pseudobarokní kaple sv. Huberta z roku 1899.

Zajímavost 
Koncem září 2023 sem Karel Schwarzenberg pozval exprezidenta Miloše Zemana; oba hluchnoucí senioři přátelsky diskutovali zvýšenými hlasy, takže u lidí, poslouchajících za dveřmi, vyvolali dojem hádky.

Galerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Obnovené památky na okrese Rakovník – foto zámečku a kaple
 Zámek na castles.cz 
 Dřevíč je půvabný dobře udržovaný zámek, Rakovnický deník
 Schwarzenbergové, Modrá krev, Česká televize

Lovecké hrádky a zámečky v okrese Rakovník
Barokní zámky v okrese Rakovník
Kulturní památky v okrese Rakovník
Křivoklátské panství
Schwarzenbergové
Sýkořice
Sídla v CHKO Křivoklátsko
Synod Českobratrské církve evangelické

Synod je nejvyšší shromáždění Českobratrské církve evangelické. Účastní se ho tak zvaní synodálové, což jsou zástupci jednotlivých seniorátů. Jejich funkční období je čtyřleté a každý seniorát si je volí na svém konventu. Synod rozhoduje o směřování církve a na šestileté období volí též Synodní radu, tedy synodního seniora a synodního kurátora (tj. dva nejvyšší představitele církve) a dále po dvou jejich náměstcích. Synodní rada tak má celkem šest členů.

První synod se konal od 21. do 25. února 1921, a to v Praze. Tam se konaly i všechny následující. Až roku 2014 se jeho zasedání premiérově přesunulo mimo metropoli České republiky, a sice do Vsetína. Následující zasedání proběhla opět v Praze, v roce 2018 synod zasedal v Litomyšli.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 webové stránky Synodu

Českobratrská církev evangelická
Heliosféra

Heliosféra je obal částic obklopující Slunce. Nejspodnější a relativně nejchladnější vrstvou heliosféry je fotosféra. Nad fotosférou se rozprostírá chromosféra a dále nad ní žhavá koróna. Heliosféra končí tam, kde se vyrovnává tlak slunečního větru s tlakem okolních hvězd.

Helioplášť je prostor, ve kterém působí magnetické pole Slunce a kde se sluneční vítr pohybuje nadzvukovou rychlostí. Má tvar kapky, kde jeho nejširší část (konec kapky) směřuje proti směru pohybu sluneční soustavy v Galaxii. Okraj heliopláště se nazývá heliopauza a za touto hranicí sluneční vítr zpomaluje pod hranici rychlosti zvuku a magnetické pole Slunce již dále nepůsobí, takže můžeme heliopauzu označit jako hranici naší sluneční soustavy.

Vznik heliosféry 
Heliosféra je utvářena slunečním větrem. I když elektricky neutrální atomy z mezihvězdného prostoru mohou proniknout dovnitř této oblasti, prakticky všechen materiál heliosféry pochází ze Slunce. Protože částice slunečního větru ze Slunce proudí všemi směry, má heliosféra přibližně kulový tvar, což potvrzují i sondy. Tvar je ale patrně složitější.

Sluneční vítr proudící všesměrně ze Slunce rychlostí několika set km·s−1 (okolo 1 milionu mil za hodinu v blízkosti Země). V určité vzdálenosti od Slunce, pravděpodobně okolo oběžné dráhy Pluta, tento nadzvukový vítr zvolna zpomaluje díky střetávání s mezihvězdnou hmotou. To způsobí náraz, vzniká terminační vlna, a rychlost částic klesá na podzvukovou (vizte též akustický třesk). Částice mění směr a stávají se součástí mezihvězdného toku hmoty, což vytvoří Slunci heliosférický ohon podobný takovému jaký mají komety.

Heliopauza 
Oblast podzvukového toku se nazývá heliosférická pochva (heliosférická obálka). Tato obálka je ohraničena heliopauzou.

Přesná vzdálenost a tvar heliopauzy stále není znám. Některé vesmírné sondy jako Pioneer 10, Pioneer 11, Voyager 1 a Voyager 2, putující pryč ze sluneční soustavy, již heliopauzy dosáhly a např. Voyager 2 měl ve svém poslání heliopauzu prozkoumat.

Heliosféra a magnetické pole Slunce 
Sluneční vítr je složen z částic, ionizovaných atomů ze sluneční korony, a pole, které tyto částice utvářejí. Vzhledem k tomu, že se Slunce otočí kolem své osy za 27 dní, magnetické pole transportované slunečním větrem je stáčeno do spirály. Proměnlivost slunečního magnetického pole je vynášena pryč solárním větrem a může způsobit magnetické bouře v zemské magnetosféře.

Odkazy

Reference

Související články 
 Slunce
 Sluneční vítr
 Magnetosféra Slunce
 Magnetosféra Země

Externí odkazy 
 

 

 

Sluneční soustava
Slunce
Místní mezihvězdné mračno
Ledhujka

Ledhujka, nazývaná též Ledhuje, je levostranný přítok řeky Metuje v okrese Náchod v Královéhradeckém kraji. Délka toku činí 6,9 km. Plocha povodí měří 19,3 km².

Průběh toku 
Potok pramení na západním úbočí Broumovských stěn, zhruba 1 km severovýchodně od Suchého Dolu, v nadmořské výšce 638 m. Teče převážně jihozápadním směrem, protéká Suchým Dolem a Policí nad Metují. Do Metuje se vlévá ve Velkých Petrovicích na říčním kilometru 53,5, v nadmořské výšce 401 m.

Větší přítoky 
Ledhujka nemá žádné významnější přítoky.

Vodní režim 
Průměrný průtok u ústí činí 0,29 m³/s.

Využití 
Na ř. km 3,5 se z Ledhujky odebírá voda pro potřeby koupaliště v Polici nad Metují.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Potoky v okrese Náchod
Potoky v Broumovské vrchovině
Povodí Metuje
Suchý Důl
Police nad Metují
Židovka

Židovka, dříve též nazývaná Srbský potok, je potok v severovýchodních Čechách. Délka toku na území ČR je 10,8 km. Plocha povodí měří 32,5 km².

Průběh toku 
Pramení v Polsku ve Stolových horách na severozápadním úbočí Velké Hejšoviny (Szczeliniec Wielki) v nadmořské výšce kolem 800 m a po 3 km (na polském území se jmenuje Piekło) vtéká 650 m nad mořem východně od Machovské Lhoty na české území. Protéká Machovem a ústí zleva do Metuje (398 m nad mořem).

Vodní režim 
Průměrný průtok u ústí činí 0,41 m³/s.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 

Potoky v Broumovské vrchovině
Potoky v okrese Náchod
Povodí Metuje
Potoky v Polsku
Olešenka (potok)

Olešenka je levostranný přítok řeky Metuje v okresech Rychnov nad Kněžnou a Náchod v Královéhradeckém kraji. Délka toku činí 20,4 km. Plocha povodí měří 46,9 km².

Průběh toku 
Pramení v nadmořské výšce 985 m na západním svahu hory Vrchmezí (1084 m n. m.) v Orlických horách. Protéká Olešnicí v Orlických horách, na zhruba kilometrovém úseku tvoří státní hranici s Polskem. V dolní polovině svého toku před vyústěním zleva do Metuje u Pekla (325 m n. m.) vytváří hluboce zaříznuté údolí.

Větší přítoky 
 Bělidlo, zprava, ř. km 16,1
 Fibich, zleva, ř. km 15,4
 Vlčinec, zleva, ř. km 14,1
 Prodejský potok, zprava, ř. km 11,7
 Jestřábí potok, zprava, ř. km 5,7
 Mezný potok, zprava, ř. km 3,7
 Brodek, zprava, ř. km 1,7

Vodní režim 
Průměrný průtok Olešenky u ústí činí 0,48 m³/s.

Příroda a kultura 
Oba svahy na posledních kilometrech údolí Olešenky a oba svahy údolí Metuje na několika kilometrech pod soutokem tvoří přírodní rezervaci Peklo o ploše 320 ha, vyhlášenou v roce 1977, zařazenou na seznam významných lokalit Natura 2000. Jisté míře ochrany se toto území těšilo již před koncem 19. století.

V té době již bylo pekelské údolí oblíbeným výletním místem a ve zdejším mlýně se návštěvníkům prodávalo občerstvení. Když v roce 1908 koupili zámek v Novém Městě n. Metují a rozsáhlé lesní pozemky v okolí náchodští továrníci otec a syn Bartoňové, koupili i tento mlýn a svěřili architektu Dušanu Jurkovičovi, který jim zámek modernizoval, aby mlýn přestavěl na turistickou chatu s restaurací ve stylu secese s folklórními prvky (1910).

Mlýny 
 Zelinkův mlýn – Dlouhé (Nový Hrádek), okres Náchod 
 Čížkův mlýn – Rzy (Nový Hrádek), okres Náchod

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Peklo – aktuální vodní stav na stránkách Povodí Labe

Potoky v Dolnoslezském vojvodství
Potoky v Orlických horách
Potoky v Podorlické pahorkatině
Potoky v okrese Náchod
Potoky v okrese Rychnov nad Kněžnou
Řeky tvořící česko-polskou státní hranici
Vodní toky v Dolnoslezském vojvodství
Povodí Metuje
Sedloňov
Olešnice v Orlických horách
Nový Hrádek
Janov (okres Rychnov nad Kněžnou)
Bohdašín (okres Rychnov nad Kněžnou)
Mezilesí (okres Náchod)
Jestřebí (okres Náchod)
Česká Čermná
Příroda v Náchodě
John Tavener

John Tavener (28. ledna 1944, Londýn – 12. listopadu 2013, Child Okeford) byl britský hudební skladatel, představitel směru duchovního minimalismu.

Činnost 
Studoval na londýnské Highgate School a Královské hudební akademii, obor orchestrální klavír. Později se zaměřil na skladbu a studoval práce Olivera Messiaena, Pierra Bouleze a György Ligetiho.

V 60. letech působil jako varhaník a sbormistr presbyteriánského kostela sv. Jana v Kensingtonu. Na pozadí viktoriánských duchovních hymnů se věnuje hudebním inovacím a jeho tehdejší tvorba se značně liší od pozdějšího návratu ke zdrojům liturgické hudby.

Vrcholnou skladbou tohoto období je kantáta The Whale (1968), která se stala styčným bodem mezi klasickou hudbou a vlnou populární hudby konce 60. let. Tavener zkombinoval magnetofonové nahrávky, elektrifikované bicí nástroje a sbor používající megafon. John Lennon prosadil vydání The Whale na LP desce spolu s dalšími Tavenerovými skladbami (Celtic Requiem, Coplas, Nomine Jesu, 1968) na nově vznikající hudební značce Apple Records.

V roce 1977 Tavener přijal pravoslaví a jeho následná tvorba odráží kontemplativní funkci hudby v byzantské liturgii. Podobně jako ikony se zde hudba (především vokální) považuje za theofanii – božské zjevení. Odmítnutí západní hudby jako egocentrické a příliš materialistické vede Tavenera k výběru témat z duchovních dějin východu jako je Liturgie sv. Jana Zlatoústého (The Liturgy of St. John Chrysostom, 1978) nebo tradiční pohřební obřad Panychida (Panikhida, 1986).

Osmitónový byzantský kánon použil například v Rekviem za Annu Achmatovovou (Akhmatova Requiem, 1980), jehož londýnská premiéra neunikla pozornosti sovětské KGB. Podobně jako poezie této ruské disidentky zaznívá v oratoriu Akathist of Thanksgiving (1987) poéma pravoslavného duchovního, který v roce 1940 zemřel v sibiřském gulagu. Extatický chorál Song For Athene (1988) zazněl na pohřbu princezny Diany. Zkušenost s mystikou jej přivedla ke zhudebnění poezie Williama Blakea (Eterinity's Sunrise, 1997).

Tavenerův zájem se v současnosti neomezuje jen na pravoslaví. Inspiraci hledá například v súfismu (islámské mystice), v indických posvátných textech nebo v poezii švédského metafyzika Fritjofa Schuona (1907-1998).

Ačkoliv podle jeho vlastních slov se hudba 20. století vyznačuje nedostatkem duchovnosti, sám přiznává, že nalezl inspirační zdroj v náboženském prožitku z kompozic Antona Weberna. V soudobé hudbě bývá řazen po bok Arvo Pärta nebo Henryka Góreckého.

V roce 2000 byl za svůj přínos hudbě povýšen do šlechtického stavu.

Odkazy

Související články 
 Seznam skladatelů vážné hudby

Externí odkazy 
 
 Soupis děl

Skladatelé klasické hudby
Skladatelé 20. století
Skladatelé současné klasické hudby
Skladatelé populární hudby
Britští hudební skladatelé
Narození v roce 1944
Narození 28. ledna
Úmrtí v roce 2013
Úmrtí 12. listopadu
Muži
Držitelé ceny Grammy
Absolventi Royal Academy of Music
Úmrtí v Dorsetu
Narození v Londýně
Objektivita

Objektivita může označovat:
 objektivita (filosofie)
 objektivita (žurnalistika)
 objektivita (výzkum)

Související články 
 Objekt
 Objektivismus
 Subjekt
 Subjektivita
 Intersubjektivita
Stanovení počtu chaetomií

Stanovení počtu chaetomií je metoda k určení biologické stability Jedná se o růstový test s houbou Chaetomium gracile Udagawa rostoucí na agarové půdě s přísadou rozemletého vzorku odpadů, kompostů či kalů. Nezralé materiály poskytují vysoké hodnoty počtu chaetomií (více než 2000). Koncem intenzivní fáze rozkladu (odbourávání) se získávají většinou nízké hodnoty, které u zralého kompostu nesmí přesahovat 300 (anonym, 1970). V současné době se tento test v České republice nepoužívá.

Literatura
 ANONYM, Methoden zuruntersuchung von abfallstoffen (metody zkoušení odpadu) překlad příručky EAWAG, 1970, 27 str.

Kompostování
Stéblo

Stéblo (lat. culmus) je dutý, zřídka i plný stonek trav a obilnin, tedy rostlin z čeledě lipnicovitých, včetně obilí. Je rozdělený zpevňujícími kolénky s přisedlými, dlouze pochvatými listy se souběžnou žilnatinou. U některých rostlin, např. bambusů, bývá stéblo dřevnaté nebo je vyplněno dužinou.

Uschlá stébla obilnin, tj. sláma, se odpradávna používala k výrobě užitkových předmětů, a to na různé ošatky nebo slaměné košíky. Využívalo se také jejích tepelně-izolačních vlastností. V současné době se z ní vyrábějí především dekorační předměty. Pro člověka byla sláma důležitá také pro "výrobu" chlévského hnoje, který byl před obdobím průmyslových hnojiv pro svůj obsah, hlavně dusíku, ceněným hnojivem. 

V bakteriologii je stéblo též tubulární útvar některých bakterií (např. Planctomycetes), neobsahující cytoplazmu a pomáhající jim připevnit se k ostatním jedincům v procesu pučení.

Odkazy 


Reference

Související články 
 Lipnicovité
 Internodium
 Kolénko
 Stonek
 Uzlina

Externí odkazy 
 

Morfologie rostlin
Stopka

Stopka (pedunculus) je stonek posledního řádu nesoucí květ nebo plod, vyrůstající z úžlabí listenu. U květenství vyrůstají nečlánkované květní stopky v úžlabí listenu, vyrůstajícího z vřetene květenství.

U vyšších hub (makromycetů) je termín stopka používaný pro specifický tenký typ třeně, který mají především některé druhy vřeckovýtrusných hub.

Literatura 
 Reisenauer, Roman, ed. et al.: Co je co? (1): příručka pro každý den. 2., přeprac. a dopl. vyd. Praha: Pressfoto - vydavatelství ČTK, 1982–1984.

Externí odkazy 
 

Morfologie rostlin
Stopový prvek

Stopové prvky jsou chemické prvky, které v malém množství organismus potřebuje ke správnému vývoji. Pro faunu a většinou i pro flóru jsou důležité tyto stopové prvky: železo, fluor, jod, kobalt, měď, hořčík, mangan, vanad (pro pláštěnce) a zinek; pro výživu rostlin jsou důležité například i hliník, bor, molybden, křemík a chlor. Podílem svého zastoupení v organismech se většina stopových prvků řadí (kromě hořčíku a chlóru) mezi mikrobiogenní prvky.

Spotřeba stopových prvků je u různých organismů různá. Často jsou nutné pro účinek enzymů, jejich nedostatek může vyvolat choroby; například nedostatek boru vyvolává hnilobu u cukrové i krmné řepy, nedostatek mědi v kyselých vřesovištních půdách vyvolává „nemoc zúrodnění“ s malými obilními výnosy. Nedostatek jodu způsobuje strumu štítné žlázy u lidí, nedostatek železa poruchy tvorby krve.

V tkáních se stopové prvky nacházejí v koncentraci nižší než 50 ppm (<50 × 10−6 g/g).

Odkazy

Reference

Související články 
 Biogenní prvky

Chemické prvky
Rostlinná výroba
Suspenze (chemie)

Suspenze je heterogenní směs, jemně dispergované (rozptýlené) pevné látky v kapalině. Důležitým znakem suspenze je, že dochází k samovolnému, ale pomalému oddělení složek směsi (např. sedimentací).
Suspenze pevné nebo kapalné látky v plynu se nazývá aerosol. Příkladem je např. zemská atmosféra, kde je ve vzduchu rozptýlen prach, saze, vlhkost, atd.

Je důležité rozlišovat pojmy suspenze a roztok. U roztoku nikdy nedojde k oddělení jednotlivých složek, protože intermolekulární síly působící mezi jednotlivými částicemi mají podobnou velikost jako interakce mezi molekulami stejného typu. Díky entropii zůstává roztok homogenní i bez dodávání vnější energie, což u suspenze neplatí.

Příkladem suspenze může být směs vody a písku, nebo vody a rozdrcené křídy.

Odkazy

Externí odkazy

Související články 
 Emulze, heterogenní směs kapalin

Koloidní chemie
Disperzní soustavy
Pravda (rozcestník)

Slovo pravda má více významů:

 pravda – pravdivost ve filosofickém smyslu
 pravdivostní hodnota – hodnota přiřazená v matematice či logice nějakému výroku
 Pravda (hrad) – hrad na stejnojmenném kopci u Pnětluk v okrese Louny
 Pravda – slovenské nakladatelství
 Pravda (ruské noviny) – někdejší hlavní sovětské noviny vydávané ÚV KSSS
 Komsomolskaja pravda, česky Komsomolská pravda – někdejší sovětské noviny vydávané ÚV Komsomolu
 Pioněrskaja pravda, česky Pionýrská pravda – ruské noviny, dříve vydávané pro pionýry
 Ukrajinska pravda – ukrajinské internetové noviny
 Pravda (slovenský deník) – slovenské noviny, původně deník vydávaný ÚV Komunistické strany Slovenska, tj. slovenský protějšek Rudého práva
 Pravda (Zeměplocha) – fantasy kniha z cyklu Úžasná Zeměplocha
 pravda (částice) – kvantové číslo kvarku
 Pravda (Bulharsko) – město v Bulharsku
 Pravda (Kyrgyzstán) – vesnice v Kyrgyzstánu

příjmení
 Pravda (příjmení) – české příjmení (podle statistiky MV ČR zhruba 1100. nejčetnější )
 František Pravda (1817–1904) – katolický kněz, autor povídek, vlastním jménem Vojtěch Hlinka
 George Pravda (též Jiří Pravda; 1916–1985) – česko-britský herec, manžel Hany
 Hana Maria Pravda (1919–2008) – česko-britská herečka, manželka George
 Christian Pravda (1927–1994) – rakouský sjezdový lyžař
 Isobel Pravda – britská herečka, vnučka herců Pravdových
 Jan Pravda (1919–???) – český a československý politik ČSS z Opavska, poslanec FS za normalizace
 Josef Pravda – více osobností, viz rozcestník

Externí odkazy
Světlice barvířská

Světlice barvířská neboli saflor (Carthamus tinctorius), také označovaná jako „planý“ nebo „turecký šafrán“, je rostlina z čeledi hvězdnicovitých. Používá se jako žluté přírodní barvivo (např. v bonbonech českého původu Bonpari) a pro výrobu takzvaného bodlákového oleje.

Popis 
 Rostlina je 50–110 cm vysoká
 Vegetační doba 100–130 dnů
 Doba kvetení trvá 3–4 týdny
 Dozrává koncem srpna až začátkem září.

Použití 

Světlice barvířská se pěstuje pro semeno obsahující 45–55 % oleje použitelného za studena stejně jako slunečnicový olej pro lidskou výživu. Oproti slunečnicovému oleji obsahuje více kyseliny linolové – až 80 %. Používá se také jako kvalitní meziplodina k získání zelené píce, kdy se seje buď hned na jaře nebo nejpozději do 10. srpna po sklizni hlavní plodiny. Pro svoji pichlavost není vhodná pro sušení. Světlice barvířská je také vhodná pro včelaře jako medonosná rostlina pro vysoký obsah nektaru v pozdním létě.
V době kvetení lze sbírat z květů korunní plátky pro přírodní barvivo (nepravý šafrán).

Původní výskyt 
Stepní a polostepní oblasti. V současné době se pěstuje především v suchých a teplých oblastech (severozápadní pobřeží Indie, několik míst v Mexiku, v USA v Kalifornii a Severní Montaně, a dále např. v Kazachstánu, Etiopii či Austrálii). Nemá vysoké nároky na půdu a je vhodnou plodinou pro suché a vápenité půdy.

Odkazy

Reference 
 Výzkumný ústav pícninářský, spol. s r. o., Světlice barvířská (saflor)

Externí odkazy 
 
 Světlice barvířská na flora.nikde
 

Hvězdnicovité
Energetické rostliny
Barvířské rostliny
Medonosné rostliny
Flóra jihozápadní Asie
Flóra Střední Asie
Flóra Středomoří
Olejniny