alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Trubénky

Trubénky (Choanoflagellatea) jsou drobná jednobuněčná eukaryota ze skupiny Opisthokonta příbuzná živočichům (Metazoa), která však mohou vytvářet i kolonie s různým stupněm specializace jednotlivých jedinců.
Základní límečková buňka je válcovitého tvaru s jedním tlačným bičíkem a věnečkem z mikrovilů (patrně slouží k filtraci). Buňky mohou mít membranózní obal či loriku z křemitých tyčinek.

Trubénky mohou být jak sladkovodní, tak mořské, plovoucí i přisedlé. Živí se jako filtrátoři (někdy se symbiotickými zelenými řasami).

Trubének (Choanoflagellatea) je známo více než 125 druhů.

Organizace a komunikace buněk 
 několik jedinců na společné stopce bez dotyku a komunikace
 plochý útvar, jedinci spojeni lepkavými límečky
 „hrudka“, kde bičíkatí jedinci jsou na povrchu a nebičíkatí uvnitř

Fylogeneze 

Podrobnější informace naleznete v článku Klasifikace eukaryot, oddílu Fylogenetické stromy.
Podle současných molekulárních analýz jsou trubénky sesterskou skupinou živočichů (Metazoa), u živočišných hub můžeme nalézt choanocyty, které jsou velmi podobné límečkové buňce trubének. Trubénky a živočichové tvoří spolu s taxony plísňovky (Ichthyosporea), Filasterea a Pluriformea klad Holozoa v rámci opisthokont.

Všechny jmenované skupiny kromě živočichů byly spolu s taxonem Cristidiscoidea a afelidiemi (Aphelida) slučovány do parafyletického kmene Choanozoa, jehož definice prošla několika úpravami a v poslední verzi v podstatě představuje skupinu Opisthokonta zbavenou dvou korunových kladů – živočichů (ve smyslu Metazoa) a vlastních hub (Eumycota).

V rámci fylogeneticky přirozených systémů jsou Cristidiscoidea dnes řazeny spolu s houbami (Fungi) do skupiny Holomycota (syn. Nucletmycea), která je sesterská holozoím. Afelidie jsou dokonce považovány za vnitřní skupinu hub.

Pokud se v současné době jméno Choanozoa používá pro přirozenou, monofyletickou skupinu, tak buď jako heterotypické synonymum pro Choanoflagellata nebo jako označení kladu spojujícího v sobě trubénky (Choanoflagellatea) a živočichy (Metazoa).

V původním, parafyletickém vymezení jsou Choanozoa nadále (rok 2021) uváděna v některých přehledových a databázových internetových projektech jako Species 2000/Catalogue of Life, AlgaeBase či World Register of Marine Species.

Systém 
Vnitřní systematika trubének (Choanoflagellatea) může vypadat například takto (NCBI Taxonomy Browswer):
 řád Craspedida – bez křemičité loriky (přirozený taxon)
 čeleď Salpingoecidae (přirozený taxon)
 Bicosta
 Choanoeca
 Codosiga
 Desmarella
 Hartaetosiga
 Lagenoeca
 Microstomoeca
 Monosiga (přisedlá solitérní)
 Mylnosiga
 Paramonosiga
 Proterospongia (kolonie plovoucí)
 Salpingoeca (v lorice organické) (nepřirozený taxon)
 Sphaeroeca (kolonie až 500 µm)
 Stagondoeca
 řád Acanthoecida – s křemičitou lorikou (přirozený taxon)
 čeleď Acanthoecidae (přirozený taxon, ale jen v užším vymezení, minimálně bez rodů Crinolina, Pleurasiga)
 Acanthoeca
 Acanthoecopsis
 Cosmoeca
 Crinolina
 Enibas
 Helgoeca
 Parvicorbicula
 Pleurasiga
 Polyoeca
 Savillea
 čeleď Stephanoecidae (nepřirozený taxon)
 Acanthocorbis
 Calliacantha
 Diaphanoeca
 Didymoeca
 Stephanoeca

Reference

Externí odkazy 
 

Opisthokonta
Nudismus

Nudismus označuje propagaci a praktikování nesexuální nahoty. Spojen je zejména s rekreací na nudistických plážích (zkráceně nudapláž) a známý též pod německou zkratkou FKK. Používá se také synonymum naturismus, v širším významu naturismus označuje životní styl a myšlenkový směr návratu k přírodě, jehož součástí je kolektivní nahota.

Původ názvu 
Slovo nudismus má základ v latinském nudus, což znamená „nahý“. Naproti tomu naturismus pochází z latinského slova natura, „příroda“, a označuje návrat k přírodě a přirozenosti, jako protikladu uměle vytvořených civilizačních konvencí. Slovo bylo vytvořeno již dříve ve Francii pro označení literárního směru (Manifest naturismu, 1897). Objevuje se tendence preferovat termín naturismus s důrazem na myšlenkové pozadí místo slova nudismus, které odkazuje jen na praktikování nahoty.

Zkratka FKK namená Freikörperkultur, „kultura volného těla“.

Nudistické pláže a koupání 
V Česku v době socialismu nebyl původně nudismus oficiálně tolerován a na veřejných místech byl stíhán jako přestupek. Od osmdesátých let 20. století však vznikaly první oficiální nudistické pláže (jedna z prvních např. u jezera Lhota), někde například vyčleněním části prostoru, například jedné ze dvou pláží (Hostivařská přehrada, Šeberák). Zejména na přírodních neoficiálních koupalištích se od 90. let stává běžným, že lidé bez plavek nebo ženy bez horního dílu plavek se rekreují společně s lidmi v plavkách nebo že oblasti nudistického koupání se vymezily nepsaným zvykem. V některých komunitách, hnutích, rodinách či uzavřených společnostech nebylo či není občasné koupání tzv. „na Adama“ v místech bez přítomnosti veřejnosti považováno za nepřijatelné a nemusí být ani spojováno s hnutím nudismu či naturismu.

Zákaz fotografování 
Na nudistických plážích a akcích (např. v Chorvatsku a v ČR), je striktně zakázáno fotografování a například záznam z dovolené tak může být poněkud omezený. Na některých místech (např. v ČR nebo ve Francii), při souhlasu přítomných, může být povoleno fotografování členů vlastní rodiny.  Na některých společných akcích se mohou vzájemně fotografovat naturisté, kteří s tím souhlasí. V ČR a Polsku byli ovšem odsouzeni nudisté a fotografové, jenž umožnili fotografování a natáčení i nahých dětí a sdílení takových fotografií na placených legálních serverech nudistů i v USA. Soud rozhodl, že jde o organizovanou a sofistikovanou trestnou činnost a stěžejní osobnost organizovaného českého naturismu a nudismu Ivo Žurka odsoudil k nepodmíněnému odnětí svobody na 32 měsíců za to, že on a rodiče přiměli děti se svléknout. Ostatní pachatelé dostali podmíněné tresty.

Reference

Externí odkazy 
 
 
 Naturista.cz – největší informační zdroj pro naturisty v ČR

Životní styl
Nahota
Vločkovci

Vločkovci (Placozoa) jsou jedním z nejpůvodnějších kmenů živočichů, zahrnující druhy s nejjednodušší tělesnou stavbou. Jejich drobné tělo (do 3 mm) se skládá jen z několika typů buněk, které ani netvoří tkáně (pouze dvě vrstvy, mezi kterými je syncitiální mezenchym). Poprvé byli pozorováni v 80. letech 19. století, a to pouze v akváriích. 

Jediným uznávaným druhem dlouho byl Trichoplax adhaerens, známý původně jen od pobřeží Anglie a Francie, pak ze Středozemního a Rudého moře, a později objevený také v Japonském moři. Pouze jeden pochybný nález z roku 1896 byl označován Treptoplax reptans. Analýzy z počátku 21. století však ukázaly, že v případě Trichoplax adhaerens se jedná o více fylogenetických linií, které se stovky milionů let vyvíjejí nezávisle a zaujímají odlišné geografické i ekologické niky - lze hovořit o přinejmenším 16 různých druzích zařazených do několika různých rodů i čeledí. Situace se změnila v r. 2017, kdy byl publikován popis dalších druhů (ještě mnoho jich zbývá nepopsaných) a v r. 2022 stanovena vnitřní fylogenetická systematika kmene.

Systém 
Systému publikovaný v r. 2022 kmen dělí na dvě třídy a čtyři řády, do úrovně čeledí vypadá takto (v závorce za čeledí uvedeny dosud popsané rody):

Kmen: Placozoa K.G. Grell, 1971 – vločkovci
 Třída: Polyplacotomia
 Řád: Polyplacotomea Tessler, Neumann, Osigus, DeSalle, & Schierwater, 2022
 Čeleď: Polyplacotomidae Tessler, Neumann, Osigus, DeSalle, & Schierwater, 2022 (Polyplacotoma)
 Třída: Uniplacotomia Tessler, Neumann, Osigus, DeSalle, & Schierwater, 2022
 Řád: Trichoplacea Tessler, Neumann, Osigus, DeSalle, & Schierwater, 2022
 Čeleď: Trichoplacidae Tessler, Neumann, Osigus, DeSalle, & Schierwater, 2022 (Trichoplax)
 Řád: Cladhexea Tessler, Neumann, Osigus, DeSalle, & Schierwater, 2022
 Řád: Hoilungea Tessler, Neumann, Osigus, DeSalle, & Schierwater, 2022
 Čeleď: Cladtertiidae Tessler, Neumann, Osigus, DeSalle, & Schierwater, 2022 (Cladtertia)
 Čeleď: Cladtertiidae Tessler, Neumann, Osigus, DeSalle, & Schierwater, 2022 (Hoilungia)

Vzájemnou příbuznost vyšších kladů ukazuje následující fylogenetický strom:

Stavba těla 
Jejich tělo je ploché, průhledné, na ventrální straně tvořeno válcovitými bičíkatými buňkami a žláznatými buňkami, na dorzální straně pak bičíkatými krycími buňkami. Vnitřní buňky jsou vláknité. Chromozomy vločkovců jsou velmi malé a množstvím DNA se rovnají chromozomům mnohých prvoků.

Pohyb 
Pohybují se pomocí bičíků nebo amébovitě.

Potrava 
Potravou jsou jim v akváriích řasy. Trávení je nejspíš vnější - vytvoří jakousi polokomůrku na spodní straně, ze které vylijí trávicí enzymy. Veškerá látková výměna probíhá povrchem těla, chybí tedy soustavy jako vylučovací, oběhová, dýchací apod.

Rozmnožování 
Rozmnožují se nepohlavně pučením či dělením, pohlavní rozmnožování není dostatečně prozkoumáno. Při velké hustotě jedinci degenerují a přeměňují se na buňky podobné gametám. Vlastní oplození však nebylo nikdy zjištěno, i když byly pozorovány zárodečné buňky (zygoty), které se rýhovaly a dělily až do velikosti 32 nebo 64 buněk.

Reference

Externí odkazy
Václav Šašek z Bířkova

Václav Šašek z Bířkova (1. polovina 15. století – 2. polovina 15. století) byl český spisovatel a šlechtic. Původem byl zeman, později byl povýšen na rytíře. Bývá často považován za člena rodiny Šašků z Mezihoří, kterým však nebyl. Účastník mírového poselstva krále Jiřího z Poděbrad (1465–1467, pod velením Lva z Rožmitálu). S tímto poselstvem dojel do Anglie, Nizozemí, Francie, Španělska a Portugalska, dostal se až na mys Finisterre (lat. Finis Terræ – „Konec Země“; až do Kolumbovy výpravy považován za západní konec obyvatelného světa); zpět se vyslanci vraceli přes severní Itálii a rakouské země. Výpravu popsal v cestopisu.

Dílo 

Cestopis nese titul Deník o jízdě a putování pana Lva z Rožmitálu a z Blatné z Čech až na konec světa v letech 1465-67. Byl napsán česky, ale originál se nezachoval, pouze latinský překlad, který roku 1577 pořídil olomoucký biskup Stanislav Pavlovský. Zpět do češtiny knížku přeložil nejdříve Josef Augustin Slavík, naposledy Bohumil Mathesius. Autorství cestopisu bylo dlouho nejisté, Václava Šaška z Bířkova jako autora identifikoval až August Sedláček na začátku 20. století. Josef Dobrovský se před ním domníval, že jméno Šašek bylo označením povolání, tedy dvorního šaška (často byli i diplomaty), k čemuž poukazovalo i to, že v textu bylo slovo „šašek“ s malým počátečním písmenem. František Palacký se domníval, že autorem je rytíř Šašek z Mezihoří. 

Cestovní deník realisticky popisuje diplomatickou cestu čtyřiceti poslů krále Jiřího z Poděbrad. Autor se zajímal o zvyky, život a zeměpis navštívených zemí. Zaujala ho často architektura, města jako Milán, Benátky, Padova či Cordóba. Dosti nelichotivě se vyjadřuje o Angličanech. Z cesty byl pořízen ještě jeden cestopis, německy psaný, z pera Gabriela Tetzela z Gräfenbergu, německého kupce a bankéře, který se k poselstvu přidal v Norimberku. Šaškův cestopis inspiroval Aloise Jiráska k napsání knihy Z Čech až na konec světa.

Odkazy

Reference

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 
 

Čeští šlechtici
Čeští cestovatelé
Muži
Narození v 15. století
Úmrtí v 15. století
Čeští spisovatelé 15. století
Čeští politici
EBCDIC

EBCDIC (zkratka anglického Extended Binary Coded Decimal Interchange Code, Rozšířený binárně kódovaný desítkový výměnný kód) je 8bitový znakový kód, navržený firmou IBM na základě kódu používaného pro děrné štítky a příslušného 6bitového BCD kódu využívaného v periferiích IBM na přelomu 50. a 60. let. Mimo systémy firmy IBM (a systémy jiných firem navržené za účelem kompatibility se systémy IBM) se pro stejný účel používá obvykle spíše kód ASCII (resp. jeho následovníci jako Unicode), EBCDIC je všeobecně považováno za anachronismus.

Jeden znak v základním kódu EBCDIC zabírá jeden byte, z něhož se první 4 bity označují jako zóna a vyjadřují kategorii daného znaku, druhé 4 bity se označují jako číslice a určují konkrétní znak. V některých asijských zemích se používá rozšířená verze EBCDIC, která pro zobrazení čínských, japonských či korejských znaků používá 2bytový kód. Pro přechod ze standardního 1bytového do rozšířeného 2bytového režimu a zpět se používají kódy 0EH a 0FH.

Existuje mnoho variant kódu EBCDIC pro různé země. Tyto kódové stránky se označují číselným kódem známým jako CCSID (Coded Character Set IDentifier). Některé znaky existují v různých kódových stránkách na různých pozicích, na což je třeba dát pozor při přenosu dat mezi různými systémy podporujícími EBCDIC.

Jednou z výrazných nevýhod kódu EBCDIC je, že znaky latinky netvoří spojitou posloupnost, takže např. běžný regulární výraz [a-z] používaný pro výběr všech malých písmen anglické abecedy by v EBCDIC nefungoval.

Rozložení 
Kódy 0–63 a 255 jsou řídící, zbytek jsou platné znaky. Následující tabulka popisuje kódovou stránku 870 (tzv. Latin 2 Multilingual), zhruba odpovídající ASCII kódové stránce ISO-8859-2.

Externí odkazy 
 F.0 Appendix F. Code Pages 

Kódování znaků
Počítačová terminologie
Seznam premiérů Československa

Premiér Československa byl předsedou československé vlády od vzniku republiky v roce 1918 až do jejího rozdělení 31. prosince 1992.

První republika (1918–1938)

Druhá republika (1938–1939)

Československá vláda v emigraci

Poválečné Československo (1945–1948)

Komunistické Československo (1948–1989) 
Do 1960 Československá republika, 1960–1990 oficiálně Československá socialistická republika

Česká a Slovenská Federativní Republika (1990–1992)

Reference

Související články 
 Předseda vlády
 Seznam premiérů Česka
 Seznam vlád Česka
 Seznam vlád Československa
 Seznam prezidentů České republiky
 Seznam prezidentů Československa
 Seznam představitelů českého státu
 Seznam představitelů Protektorátu Čechy a Morava
 Seznam premiérů Slovenska

Externí odkazy 
 

Předsedové československých vlád
Československo
premiéři Československae
Zikmund Hrubý z Jelení

Zikmund Hrubý z Jelení, latinským jménem Sigismund Gelenius, (1497 Praha – 1554 Basilej) byl spisovatel, filolog, jeden z nejvýznamnějších českých učenců své doby.

Život 
Studoval v Praze, kde bylo objeveno jeho nadání, proto ho otec Řehoř Hrubý z Jelení v roce 1509 poslal studovat do Itálie. Po ukončení studia procestoval Itálii, Německo, Francii a další země.

Po návratu do Prahy se setkal s nepochopením a protože byl nespokojen s poměry na univerzitě, odešel roku 1523 do Basileje. Zde přijal roku 1524 místo v Frobenově tiskárně (jednalo se o jednu z nejlepších tiskáren té doby). Pracoval zde jako korektor a castigator (je třeba mít na zřeteli, že korektura tehdy neznamenala pouze opravu gramatických chyb, ale i věcných, kdo chtěl vydat nějakou starší věc, většinou ji přepisoval s použitím nových pramenů, popř. komentoval). Zde spolupracoval s Erasmem Rotterdamským. Předpokládá se, že významně ovlivnil Jiřího Melantricha z Aventina, později nejvýznamnějšího českého renesančního tiskaře a nakladatele. Ten se dle těchto předpokladů začal věnovat tiskařskému řemeslu právě po setkání se Zikmundem Hrubým z Jelení. Není to však nijak doloženo. Zikmund sám působil ve Frobenově tiskárně až do své smrti roku 1554.

Dílo 
 Lexicon symphonum – latinsko-německo-řecko-český srovnávací slovník, porovnává tu zvukovou shodu těchto jazyků, resp. jejich jednotlivých slov.

Význam Zikmunda Hrubého z Jelení nespočívá ve vlastní tvorbě, ale především v poznámkách k jednotlivým dílům, která vydával, a v jeho překladech z řečtiny do latiny.

Literatura

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 Průvodní list Hrubého k poznámkám k vydání Dějin Tita Livia, Basilej: Froben, 1535.

Čeští spisovatelé vědecké literatury
Čeští překladatelé
Narození v roce 1497
Úmrtí v roce 1554
Čeští humanisté
Muži
Čeští překladatelé z řečtiny
Čeští překladatelé z latiny
Překladatelé do češtiny
Autoři českojazyčných slovníků
Autoři latinskojazyčných slovníků
Autoři řeckojazyčných slovníků
Autoři německojazyčných slovníků
Korektoři
Čeští filologové
Jerzy Popiełuszko

Blahoslavený Jerzy Popiełuszko (Jiří Popěluško, nazývaný kněz Solidarity; 14. září 1947 Okopy u Suchowoli – asi 19. října 1984) byl známý polský římskokatolický kněz spojený se Solidaritou a umučený příslušníky komunistické tajné policie.

Život 
Byl vysvěcen v roce 1972, od června 1980 působil v kostele sv. Stanislava Kostky ve Varšavě. Od srpna 1980 spolupracoval s dělnickými organizacemi a aktivně podporoval Solidaritu. Během stávky byl poslán sloužit mši do Huty Warszawa (huť). Za výjimečného stavu organizoval v kostele sv. Stanislava Kostky tzv. Mše za vlast. Díky své kritice komunistického systému získal široký věhlas a podporu veřejnosti. Byl sledován polskou tajnou policií (Służba Bezpieczeństwa). V prosinci 1983 byl zatčen, k procesu však nedošlo, protože v červenci 1984 byla vyhlášena amnestie.

Večer 19. října 1984 se vracel do Varšavy ze mše, kterou sloužil v Bydhošti, když jeho auto zastavili na silnici tři příslušníci ze 4. správy polského Ministerstva vnitra, která se zabývala bojem s katolickou církví. Grzegorz Piotrowski, Waldemar Chmielewski a Leszek Pękala převlečeni za milicionáře duchovního zbili, spoutali a vhodili do kufru jejich Fiata 125p. Popiełuszkovu řidiči Waldemaru Chrostowskému se podařilo vyskočit z milicionářského auta a utéct. Díky němu se veřejnost o únosu dozvěděla. Kdy a kde přesně Popiełuszko zemřel, není známo. Pravděpodobně byl už mrtev, když mu pachatelé přivazovali k tělu závaží, se kterým ho pak vhodili do přehrady na řece Visle u města Włocławek. Tělo bylo nalezeno 30. října 1984 v tak zuboženém stavu, že ho rodina poznala pouze podle zvláštních znamení.

Beatifikace 
Když v roce 1987 papež sv. Jan Pavel II. navštívil rodné Polsko, snažily se úřady i primas Józef Glemp, který podle svědectví pamětníků a Institutu národní paměti spolupracoval s tehdejším komunistickým vedením Polska, zabránit tomu, aby se papež modlil u Popiełuszkova hrobu. Sv. Jan Pavel II. tak ale podle svého přesvědčení učinil.

V roce 1997, tedy 12 let po Popiełuszkově smrti, zahájila katolická církev proces jeho beatifikace (blahoslavení). Stalo se tak proti vůli kardinála Glempa, který se ji snažil oddálit tím, že odmítl podat požadovaná svědectví. Tyto skutečnosti byly zveřejněny v roce 2009 v souvislosti s premiérou filmu Popiełuszko. Wolność jest w nas, v němž kněze ztvárnil Adam Woronowicz.

19. prosince 2009 papež Benedikt XVI. prohlásil Jerzyho Popiełuszka za mučedníka. Jeho beatifikace se konala 6. června 2010 ve Varšavě.

Kanonizace 
Dne 20. září 2014 byl ve Francii – kde je Popiełuszkovi připisován případ zázračného uzdravení – zahájen proces jeho svatořečení.

Odkazy

Reference

Související články 
 Seznam světců a mučedníků katolické církve

Externí odkazy 
 
 
 Trailer filmu: Popieluszko. Svoboda je v nás.
 Za vraždu kněze Popiełuszka byli odsouzeni její vykonavatelé. Ti, co ji zadali, spravedlnosti unikli Pořad Českého rozhlasu Plus, podrobné životopisné informace, citace z deníků.

Polští blahoslavení
Polští římskokatoličtí duchovní
Polští disidenti
Oběti komunistického teroru v Polsku
Křesťanští mučedníci 20. století
Narození v roce 1947
Narození 14. září
Úmrtí v roce 1984
Úmrtí 19. října
Muži
Fyzická osoba

Fyzická osoba (FO) je právní pojem odlišující člověka od jiných právních subjektů, které mají právní subjektivitu (právnická osoba).

Právní osobnost (právní subjektivitu), tedy způsobilost mít v mezích právního řádu práva a povinnosti, má každý člověk od početí do smrti; v době mezi početím a narozením, kdy právo hovoří o nascituru, je však tato způsobilost podmíněna tím, že se plod narodí živý. V opačném případě nastoupí právní fikce, že fyzická osoba nikdy neexistovala (což má významný důsledek v dědickém právu, neboť mrtvě narozený plod nemůže nabývat dědictví a nestává se tedy sám zůstavitelem). Smrtí tato způsobilost zanikne a dosavadní práva a povinnosti v rámci dědictví přechází na právní nástupce. Pokud je fyzická osoba dlouhodobě nezvěstná a je pravděpodobné, že již nežije, případně pokud je jisté, že nežije, ale nelze to dokázat stanoveným způsobem, může ji soud prohlásit za mrtvou nebo jen za nezvěstnou.

Plnou svéprávnost, tedy způsobilost nabývat pro sebe vlastním právním jednáním práva a zavazovat se k povinnostem, mají ale jen zletilí, tzn. ti, kteří dovršili 18 let věku (anebo ti, kteří dovršili 16 let věku a uzavřeli s povolením soudu manželství nebo jim byla svéprávnost přiznána soudem) a kterým zároveň nebyla tato způsobilost omezena. Zcela zbavit fyzickou osobu nebo samostatně se vzdát svéprávnosti možné není, pouze je možné ji soudem omezit, např. kvůli trvalé duševní poruše.

Nezletilý je schopen nabývat v zásadě všech práv a povinností a je způsobilý k právním jednáním co do povahy přiměřeným rozumové a volní vyspělosti nezletilých jeho věku. V ostatních případech, např. nákup dovolené desetiletým dítětem, musí nezletilého zastoupit jeho zákonný zástupce nebo je možné mu zákonným zástupcem udělit souhlas k takovému jednání, pokud není zákonem zvlášť zakázáno.

Reference

Související články 
 Právnická osoba

Občanské právo
Právní pojmy
Řehoř Hrubý z Jelení

Řehoř Hrubý z Jelení (asi 1460 – 7. března 1514, Praha) byl český spisovatel, překladatel a humanista.

Život 
O jeho životě se ví velmi málo. Narodil se patrně kolem roku 1460. Poprvé je jméno Řehoře Hrubého z Jelení zmíněno v latinském listu Viktorina Kornela ze Všehrd z roku 1494. Pocházel z řad nižší šlechty a rovněž vlastnil statek kdesi na Lounsku. Řehoř Hrubý vyznával utrakvismus a oženil se s blíže neznámou katoličkou (později však konvertovala k utrakvismu), se kterou zplodil syna Zikmunda. Někdy na počátku 16. století odprodal nebo pronajal Řehoř svůj majetek na Lounsku a přemístil se do Prahy. Řehoř Hrubý zemřel zřejmě 7. března roku 1514, jak naznačuje Prokop Lupáč v Kalendáři historickém z roku 1584.

Dílo 
Svá díla psal Hrubý česky, čímž usiloval o pozdvižení české větve humanismu nad větev latinskou. Většina Hrubého prací se zachovala v rukopisech.
 Knihy dvoje o lékařství proti štěstí i neštěstí (1501) – jedná se o český překlad díla Francesca Petrarky, jež se jmenuje De remediis utriusque fortunae. Hrubý jako první přeložil tento spis do národního jazyka.
 O přátelství a Paradoxa – český překlad Ciceronova dialogu
 O neprávě uvěřeném a smyšleném Konstantinovu papeži nadání – český překlad spisu Lorenza Vally
 O tom, že žádný nemóž uražen býti od jiného než sám od sebe (1501) – jde o český překlad knihy Jana Zlatoústého. Byl dokončen již v roce 1497, tiskem ovšem vyšel až roku 1501.
 Chvála bláznovství (1512/1513) – jedná se o český překlad satiry Laus stultitiae, jejíž autorem je Erasmus Rotterdamský. Hrubý dílo údajně přeložil na přání některých jeho přátel a opět se stal prvním, kdo tuto satiru přeložil do národního jazyka. Překlad Hrubý doplnil svými komentáři, v nichž vyjadřuje obdiv k Erasmovi Rotterdamskému a nalézá i shodu v jeho postojích a názorech českých utrakvistů.
 Napomenutí k Pražanům (1513) – skladba sepsaná na jaře roku 1513. Hrubý v ní vybízí pražský městský svaz, který se chystal k ozbrojenému střetu proti šlechtě, jakého polního hejtmana by si měl vyvolit a představuje, jakými vlastnostmi by měl vojevůdce oplývat. Zároveň v tomto díle však Hrubý uvádí, že je válka mezi křesťany nepřípustná.
Dále se ještě Hrubý zasadil o překlady některých děl italského humanisty Giovanniho Pontana.

Zajímavost 
Jméno Řehoře Hrubého bylo umístěno pod okny Národního muzea v Praze spolu s mnoha dalšími, viz Dvaasedmdesát jmen české historie.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 
 

Čeští spisovatelé 16. století
Čeští překladatelé
Humanističtí spisovatelé
Narození v roce 1460
Úmrtí v roce 1514
Čeští humanisté
Muži
Čeští překladatelé z latiny
Překladatelé do češtiny
Dvouděložné

Třída dvouděložné rostliny (Magnoliopsida) je zastaralá taxonomická kategorie
krytosemenných rostlin. Klasické členění krytosemenných rostlin na jednoděložné a dvouděložné se ukázalo s nástupem molekulárních metod jako nesprávné.

Moderní systém APG, zveřejněný v první verzi v roce 1998, přinesl do chápání krytosemenných rostlin převrat. Molekulární studie ukázaly, že dvouděložné rostliny jsou parafyletická skupina, z níž se jednoděložné odštěpily v průběhu vývoje a nejsou tedy sesterskou skupinou. Na základě těchto poznatků byly dvouděložné rozděleny na tzv. nižší a vyšší dvouděložné. Zatímco vyšší dvouděložné (Rosopsida) jsou podobně jako jednoděložné (Liliopsida) monofyletická skupina, nižší dvouděložné jsou parafyletická skupina celkem 5 starých vývojových větví krytosemenných rostlin. Protože dnešní taxonomie neuznává parafyletické taxony, je třída dvouděložné překonanou kategorií. Také pojem nižší dvouděložné je pouze pracovní název pro skupinu vývojových větví, nikoliv však třída rostlin.

Vývojový strom krytosemenných rostlin 
Podle systému APG III, zahrnuty jsou pouze recentní skupiny.

Morfologické znaky dvouděložných rostlin 
Zárodky klíčí dvěma děložními lístky - odtud název. Kořen je rozlišen na hlavní a vedlejší (allorhizie), cévní svazky v stonku jsou uspořádány do kruhu, listy jsou bifaciální - liší se viditelně stavbou horní a dolní strany. Průduchy mají dvouděložné rostliny obvykle na spodní straně listu, na rozdíl od jednoděložných rostlin, které průduchy mají na obou stranách listu.

Reference 

Krytosemenné
Thylakoid

Thylakoidy jsou membránové struktury v sinicích a v chloroplastech řas a vyšších rostlin. Sídlí v nich fotosyntetický aparát a probíhá fotosyntéza. Ačkoli se může zdát, že jsou jednotlivé „články“ naprosto samostatné, ve skutečnosti spolu vždy úzce souvisí a tvoří tak jednotnou strukturu.

Rozlišujeme dva typy thylakoidů:
 samostatné neboli stromální – mohou tvořit lamely propojující jednotlivá grana.
 granální – seřazeny na sebe (jako mince, když je dáte jednu přes druhou…), celek se nazývá granum

Základní stavba je prakticky stejná jako stavba cytoplazmatické membrány, thylakoid však obsahuje mnohé proteiny potřebné pro fotosyntézu. Stromální a granální se drobně liší navzájem přítomností určitých proteinů. Thylakoidy jsou obklopeny vnitřním prostředím chloroplastu – stromou – jejich vnitřek však tvoří dutina – lumen.

Externí odkazy 
 

Plastidy
Rostlinná buňka
Augustin Olomoucký

August Olomoucký též Augustin Moravský, Olomúcký nebo Käsenbrot (1467 – 3. listopad 1513 Olomouc), český humanista a spisovatel, sběratel umění.

Život 
V letech 1492–1495 studoval v Itálii v Padově, kde získal doktorát. Po návratu z ciziny se v roce 1496 stal písařem české královské kanceláře v Budíně. Roku 1497 se stal kanovníkem v Brně a o rok později (1498) proboštem kapituly v Olomouci. Roku 1506 se stal královským sekretářem. Roku 1510 odešel z královských služeb a věnoval se sběratelské činnosti. Pověstná byla jeho sbírka knih a mincí. V Olomouci bydlel v domě, který stál v dnešní Ostružnické ulici na místě domů č. p. 21 a 23. Celý život bojoval proti Jednotě bratrské, jako kacířskému učení.

Písemně polemizoval s členem Jednoty bratrské Janem Černým-Nigerem.

Dílo 
 Dialogus in defensionem poeties
 Tabulae coelestium motuum Joh. Blanhini
 Catalogus episcoporum Olomucensium
 Antilogion Guarini et Poggii de praestantia Scipionis Africani et C. Julii Caesaris – Spor dvou italských vzdělanců zda je významnější Gaius Iulius Caesar nebo Scipio Mladší.
 Tractatus de secta Valdensium

Edice 
 Augustini Olomucensis Dialogus in defensionem poeties. Ed. K. Svoboda. Praha 1948. Česky Augustin Olomoucký, Obrana básnictví 1492. Ed. Jana Nechutová. Brno, Blok 1987.
 Tractatus de secta Valdensium. Edd. Jana Nechutová - Magda Rösslerová. In: Sborník prací filozofické fakulty brněnské univerzity E 30. Brno 1985, s. 133-147.

Odkazy

Literatura 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 KOUŘIL, Miloš, Augustin Olomoucký 1467–1513. In: Historiografie Moravy a Slezska, sv. 1, s. 13–20. Ed. I. Barteček. Olomouc 2001. .
 HOLÁSEK, Břetislav a Renáta FIFKOVÁ, ed. Osobnosti Olomouckého kraje. Olomouc: Vlastivědné muzeum v Olomouci, 2016. .

Související články 
 Humanismus a renesance v české literatuře
 Seznam českých spisovatelů

Externí odkazy 
 
 
 Augustýn z Olomouce  v Kdo byl kdo v našich dějinách do roku 1918
 Catalogus episcoporum Olomucensium (vídeňské vydání z r. 1511) v digitální knihovně Bavorské státní knihovny
 

Čeští spisovatelé 15. století
Humanističtí spisovatelé
Čeští římskokatoličtí duchovní
Kanovníci olomoucké kapituly
Kanovníci brněnské kapituly
Narození v roce 1467
Úmrtí v Olomouci
Úmrtí v roce 1513
Úmrtí 3. listopadu
Muži
Narození v Olomouci
Čeští sběratelé umění
Čeští spisovatelé 16. století
Verejnosť proti násiliu

Verejnosť proti násiliu (zkratka VPN,   Veřejnost proti násilí) bylo slovenské občanské politické hnutí, které vzniklo po 17. listopadu 1989. K jeho zakladatelům patřili Milan Kňažko, Ján Budaj, Fedor Gál, Jozef Kučerák a další. Hrálo na Slovensku obdobnou roli jako v českých zemích Občanské fórum. Z VPN se postupně vydělilo několik slovenských politických stran, např. HZDS - Hnutí za demokratické Slovensko.

Vznik 
V reakci na pražské události ze 17. listopadu se v neděli 19. listopadu sešlo v bratislavské Umělecké besedě přibližně pět set umělců, intelektuálů a osobností společenského života. Milan Kňažko, který se vrátil z Prahy, informoval o stávce pražských divadel a umělci kolem výtvarníků Miroslava Cipára a Ľubomíra Longauera předložili výzvu, v níž pražskou stávku podpořili. Na tomto shromáždění padl i návrh na vytvoření politického hnutí a zároveň vznikl i jeho název. K samotnému vzniku došlo následující den, 20. listopadu, kdy jeho zakladatelé Milan Kňažko, Ján Budaj, Fedor Gál, Peter Zajac, Martin Bútora, Jozef Kučerák a další přijali programové prohlášení, na jehož základě od vládnoucí moci vyžadovali dialog, nastolení skutečné demokracie a zrušení článku 4 ústavy ČSSR o vedoucí úloze KSČ. Prohlášení přečetl Milan Kňažko na prvním mítinku hnutí na Hviezdoslavově náměstí 22. listopadu. Hnutí se rychle stalo hlavní opoziční silou na Slovensku. Jeho prioritou bylo dovést Slovensko ke svobodným volbám, které se uskutečnily v roce 1990.

V období od 28. prosince 1989 do 31. března 1990 byli na základě ústavního zákona 183/1989 o volbě poslanců zákonodárných sborů kooptováni kandidáti VPN do Slovenské národní rady a do Federálního shromáždění.

Volební výsledky

Sněmovna lidu Federálního shromáždění

Sněmovna národů Federálního shromáždění

Slovenská národní rada

Reference

Související články 
 Vladimír Hanzel: Zrychlený tep dějin

 
Politické strany v Československu
Zaniklé politické strany na Slovensku
Sametová revoluce
Politické strany založené roku 1989
Politické strany zaniklé roku 1992
NP-úplnost

NP-úplné (NP-complete, NPC) problémy jsou takové nedeterministicky polynomiální problémy, na které jsou polynomiálně redukovatelné všechny ostatní problémy z NP. To znamená, že třídu NP-úplných úloh tvoří v jistém smyslu ty nejtěžší úlohy z NP. Pokud by byl nalezen polynomiální deterministický algoritmus pro nějakou NP-úplnou úlohu, znamenalo by to, že všechny nedeterministicky polynomiální problémy jsou řešitelné v polynomiálním čase, tedy že třída NP se „zhroutí“ do třídy P (NP = P). Otázka, zda nějaký takový algoritmus existuje, zatím nebyla rozhodnuta, předpokládá se však, že NP ≠ P (je však zřejmé, že P ⊆ NP). Více o tomto problému najdete v článku Problém P versus NP.

Vztah mezi P a NP je jedním ze sedmi problémů tisíciletí, které vypsal Clayův matematický ústav 24. května 2000. Za rozhodnutí vztahu nabízí 1 000 000 dolarů.

Příklady NP-úplných úloh 
Mezi typické NP-úplné úlohy patří např. problém obchodního cestujícího, tj. hledání (nejkratší) hamiltonovské kružnice, problém splnitelnosti booleovské formule, hledání nezávislé množiny, problém kliky (hledání úplného podgrafu), hledání isomorfního podgrafu, 3barevnost grafu, vrcholové pokrytí, zavazadlový problém (tzv. problém batohu), problém dvou loupežníků atd.

Využití NP-úplných úloh 
Hlavní důvod, proč jsou NP-úplné úlohy tak zajímavé, je právě jejich velmi obtížná řešitelnost. Díky ní nacházejí uplatnění v moderní kryptografii, kde je třeba rychle ověřovat správnost řešení, ale jeho nalezení musí trvat dlouho. Obtížnost výpočtu ovšem záleží i na konkrétních datech — pro speciální množinu vstupů může být úloha polynomiální, například řešíme-li obarvení třemi barvami pro jednoduché grafy (cesty).

Řešení NP-úplných úloh 
 Aproximační algoritmy
 Genetické algoritmy
 Heuristické algoritmy
 Pravděpodobnostní algoritmy
 Prohledávání stavového prostoru hrubou silou, pokud je problém dostatečně malý

Třídy složitosti
NP-úplné problémy
Taekkyon

Taekkyon (, českým přepisem tchekkjon) je starý korejský bojový sport, kde je povoleno kopání a podrážení, které mají za cíl srazit protivníka na zem. Turnaje měly často amatérský charakter a zúčastňovali se jich obyčejní lidé, jako tomu bylo u boxerských soubojů ve staré Anglii. Trénovali ho často nevzdělaní venkované a nejednou měl charakter rodové rivality. Taekkyon byl zakázán na počátku 30. let 20. století japonskými okupačními zákonodárci a od té chvíle začal pomalu zanikat.

V 50. letech 20. století vymizel téměř zcela. Naživu zůstal pouze jediný mistr - Duk-ki Song. Soudí se, že taekwondo vděčí taekkyonu za svou současnou popularitu díky podobnému názvu, protože konkurenční bojové sporty - tangsudo a kongsudo, jejichž názvy mají japonský původ, se z důvodu protijaponských nálad netěšily zvláštní oblibě. Taekkyon se nyní v Jižní Koreji opět obnovil díky působení Songa, kterému korejská vláda dala za úkol zachovat tento sport jako jedno z národních kulturních dědictví. 

Někteří historici taekwonda zastávají názor, že tvůrci tohoto sportu praktikovali taekkyon. Avšak techniky taekkyonu nemají mnoho společného s taekwondem. V taekkyonu dominují techniky sloužící k tomu, aby byl soupeř zbaven rovnováhy, kdežto v taekwondu převažují techniky silných kopů z výskoku a otočky na horní partie protivníkova těla.

Taekkyon v Evropě 
V evropských zemích se Taekkyon netěší zdaleka takové oblibě jako v Koreji. Zčásti díky svojí pohybové náročnosti, zčásti díky svojí neznámosti a omezeným možnostem taekkyon studovat. I přesto je již i v České republice malá skupinka studentů tohoto bojového umění. Další skupiny jsou například v Německu a Francii. V Čechách i Francii je navíc příležitostně možno navštívit i semináře s korejskými mistry, organizované místními školami taekkyonu.

Externí odkazy 
 
 Traditional Taekkyon association
 Gyorryun Tekkyun association
 Korean Taekkyon association
 Eastern martial arts Taekkyon 
http://taekkyon.cz - Český svaz Taekkyonu

Korejská bojová umění
Parní válec

Parní válec je parou poháněný silniční válec používaný zejména v minulosti k hutnění povrchu silnic válcováním. Konstrukcí byl podobný lokomobile nebo parní oračce – traktoru.

Popis 

Základní část tvořil válcovitý ležatý parní kotel dimenzovaný na tlak asi 1,2 MPa (12 atmosfér). Na kotli byl umístěn parní stroj. Ozubené převody přenášely pohyb stroje na široká hladká zadní kola. U typů bez diferenciálu (například škoda PV15), byl pohyb přenášen jen na jedno kolo a podle potřeby pomocí kolíku převod síly přesměrován na kolo druhé nebo na obě zároveň. U některých válců byly také dva rychlostní stupně; silnější – pomalejší jako pracovní, rychlejší jako přepravní. V předním otočném závěsu byl umístěn jeden široký přední běhoun (válec) obvykle rozdělen na dvě části v odvalování nezávislé, aby se usnadnilo zatáčení a snížilo opotřebení. Plošina pro obsluhu (stanoviště), byla umístěna vzadu. Dále za plošinou zásobník na uhlí a zpravidla pod plošinou nádrž na vodu tvořily spolu část zvanou tendr.
Setrvačník parního stroje byl snadno přístupný a využitelný jako řemenice pro případ, že by stroj byl využit jako lokomobila.

Obsluha parního válce byla většinou dvoučlenná (řidič a topič). Při přemisťování na pracoviště vlekl válec za sebou maringotku a zásobu vody a paliva.
Výkon pohonné jednotky dosahoval 33 kW (45 HP) a umožňoval rychlost od 5 do 10 km/h.
Parní pohon byl velice výhodný vzhledem k snadné reverzaci chodu.

Z hlediska technologie hutnění se parní válec řadí mezi tzv. statické válce, tj. válce, které zhutňují podloží svojí statickou váhou. U některých typů bylo možné do kol vložit přídavné litinové segmenty jako přídavnou zátěž.

Dochované exempláře 

Ve druhé polovině 20. století byl parní válec nahrazen silničním válcem s dieselovým motorem a vibračním válcem:

Parní válec v provozuschopném stavu je dnes cenným historickým unikátem.
V ČR plně funkční a veřejnosti občas předváděné jsou níže uvedené typy:

- Škoda PV15 vyrobený roku 1925 v Hradci Králové, hmotnost 15 tun, parní stroj vystavený v Ekotechnickém museu - stará kanalisační čistírna v Bubenči Praha 6. Unikátní jediný dochovaný kus. Stroj obnovila a zprovoznila v roce 2011 1. českomoravská restaurátorská dílna. Parní válec je ve stavu který odpovídá roku 1925, kdy opustil výrobní závod. 

- ČKD Mamut z roku 1930, hmotnost 16t z výtopny Zlíchov, zřejmě nejrozšířenější parní válec v Česku, snad i proto se dochovalo pět kusů. Jeden nepojízdný je v depozitáři Čáslavského zemědělského musea 

- Zettelmeyer typ CV v vyrobený v Německu v roce 1936 vystavený v Muzeu starých strojů v Brně, pravidelně předváděný veřejnosti

Parní válec ve filmu 
 Ve filmu Hej rup! Jiří Voskovec s Janem Werichem pomocí tohoto stroje žehlí pomačkané kalhoty.
 Film Karla Kachyni Cesta byla suchá, místy mokrá je road-movie o cestě parním válcem.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Parní stroj
Motorová vozidla
Pojízdné stroje
Stavební stroje
Lokomobila

Lokomobila je mobilní komplet parního kotle a parního stroje. Jedná se vlastně o předchůdce dnešních traktorů. Lokomobily sloužily nejen jako tahače, ale používaly se též jako zdroj mechanické energie (typicky pro pohon mlátiček obilí) či k výrobě elektrické energie, například v zemědělství či ve vojenství.

Využití k orbě 

Lokomobily se mimo jiné využívaly k orání. Systém orby byl však jiný, než u dnešních traktorů. Základem byly dvě lokomobily, postavené na protilehlých koncích pole. Mezi nimi bylo napnuté lano, které se na každé lokomobile navíjelo na buben navijáku. Uprostřed byl na laně upevněn pluh (oračka), který byl obvykle oboustranný, aby jej nebylo nutné otáčet. Jedna lokomobila tedy navíjela lano na naviják a tím přitahovala oračku k sobě, zatímco druhá lokomobila lano odvíjela. Na konci řádku obě lokomobily popojely vpřed o šířku brázdy, oračka se překlopila, druhá lokomobila začala navíjet lano a oračka orala druhý řádek.

Zajímavé je, že orba tímto systémem byla velice kvalitní, z mnoha hledisek mnohem kvalitnější, než za pomoci traktorů. Lokomobily měly značnou sílu a mohly tedy orat i s víceradličnými oračkami (respektive pluhy). Oračky přitom byly lehké a svou hmotností nezpůsobovaly udusání pole.

Kromě výhod je nutné uvést i zápory, které nakonec znamenaly nahrazení lokomobil pluhy, respektive pluhy taženými traktory. Problém byl například s využitím v členitějším terénu (např. pole mělo úžlabinu), nutnost dvou tras pro lokomobily podle obou stran pole. Technicko-ekonomickými problémy pak byly vysoké náklady, nutnost použití dvou strojů a následně i velké nároky na obsluhu jak co do počtu, tak i kvalifikace.

Využití k pohonu strojů 

Mimo orby se lokomobily používaly k pohonu dalších zemědělských (i jiných) strojů, např. mlátiček. Tyto stroje byly obvykle poháněny pomocí plochých kožených řemenů. Obdobným způsobem bylo také možno pohánět generátor elektrického proudu, obvykle se jednalo o dynamo. Lokomobily se kromě zemědělství či lesnictví používaly také v armádě ve vojenských aplikacích (např. polní elektrárny na frontě, a to v obou světových válkách).

Zajímavost 
Lidově se lokomobile říkalo „damfule“ (z německého „Dampfmaschine“, popř. „Dampfzugmaschine“).

Odkazy

Související články 
 Parní stroj

Externí odkazy 
 

Motorová vozidla
Pojízdné stroje
Parní stroj
NP (třída složitosti)

NP (zkratka nedeterministicky polynomiální) je množina problémů, které lze řešit v polynomiálně omezeném čase na nedeterministickém Turingově stroji - na počítači, který umožňuje v každém kroku rozvětvit výpočet na n větví, v nichž se posléze řešení hledá současně. Ekvivalentně se hovoří o stroji, který na místě rozhodování uhodne správnou cestu výpočtu. Alternativně lze tyto problémy definovat tak, že je to množina problémů, u kterých lze pro dodaný výsledek v polynomiálním čase ověřit jeho správnost (ale obecně nikoliv nalézt řešení v polynomiálním čase).

Složitostní třída P je obsažena v NP, ale NP obsahuje velké množství důležitých problémů, zvaných NP-úplné, pro které není znám žádný polynomiální algoritmus. Pravděpodobně nejdůležitějším problémem současné informatiky (patří mezi Problémy milénia) je otázka, zda P = NP. Většina expertů ale věří, že P je vlastní podmnožinou NP.

Příklady problémů v NP 
 Všechny problémy v P
 Faktorizace přirozených čísel – tj. hledání dělitelů čísla
 Faktorizace celých čísel
 Izomorfismus grafů – problém rozhodnutí, zda je možné dva grafy shodně nakreslit
 Problém obchodního cestujícího

Třídy složitosti
1158



Události 
 11. leden – český kníže Vladislav II. byl na sněmu v Řezně korunován královskou korunou. Získal tak jako druhý Přemyslovec královskou hodnost.

Narození 
 23. září – Geoffroy II. Bretaňský, bretaňský vévoda († 1186)
 ? – Markéta Francouzská, královna anglická a uherská († 1197)
 ? – Albrecht I. Míšeňský, markrabě míšeňský († 1195)
 ? – Filip z Dreux, biskup z Beauvais, účastník křížových výprav († 2. listopadu 1217)
 ? – Ermengol VIII. z Urgellu, hrabě z Urgellu († 1208/1209)

Úmrtí 
 20. dubna – Oda Brabantská, belgická abatyše a svatá (* 1134)
 27. července – Geoffroy VI. z Anjou, hrabě z Anjou, Maine a Nantes (* 1134)
 31. srpna – Sancho III. Kastilský, král kastilský (* 1134)
 22. září – Ota z Freisingu, rakouský biskup a kronikář (* asi 1112)
 15. prosince – Fridrich II. z Bergu, arcibiskup kolínský (* kolem 1120)
 ? – Ludvík I., württemberský hrabě (* kolem 1119)
? – Gerard Hrabišic, český šlechtic (* ?)

Hlavy států 
 České království – Vladislav II.
 Svatá říše římská – Fridrich I. Barbarossa
 Papež – Hadrián IV.
 Anglické království – Jindřich II. Plantagenet
 Francouzské království – Ludvík VII.
 Anjouovské impérium – Eleonora Akvitánská
 Polské knížectví – Boleslav IV. Kadeřavý
 Uherské království – Gejza II.
 Kastilské království – Sancho III. Kastilský / Alfonso VIII. Kastilský
 Aragonské království – Petronila Aragonská
 Portugalsko – Alfons I. Portugalský
 Rakouské vévodství – Jindřich II. Jasomirgott
 Byzantská říše – Manuel I. Komnenos
 Norské království – Haakon II. Norský
 Dánské království – Valdemar I. Veliký
 Švédské království – Erik IX. SvatýBavorské vévodství''' – Jindřich XII. Lev
Vladimirsko-Suzdalské knížectví – Andrej Bogoljubskij

Externí odkazy 
 

 
12. století
1684

1684 (MDCLXXXIV) byl rok, který dle gregoriánského kalendáře započal sobotou.

Události 
 Zbořena rotunda sv. Klimenta na Levém Hradci

Probíhající události 
 1652–1689 – Rusko-čchingská válka
 1683–1684 – Válka reunií
 1683–1699 – Velká turecká válka

Narození

Česko 
 16. února – Bohuslav Matěj Černohorský, český hudební skladatel, kněz, varhaník, hudební skladatel období baroka († 1. července 1742)
 ? – Jan Ferdinand Schachtel, český zlatník a klenotník († 2. září 1766)

Svět 
 24. ledna – Karel Alexandr Württemberský, německý vojevůdce a württemberský vévoda († 12. března 1737) 
 24. února – Matyáš Bernard Braun, barokní sochař († 15. února 1738)
 22. března – Matej Bel, slovenský polyhistor, encyklopedista, filozof a spisovatel († 29. srpna 1749)
 31. března – Francesco Durante, italský hudební skladatel († 30. srpna 1755)
 15. dubna – Kateřina I. Ruská, ruská carevna († 17. května 1727)
5. května – Františka Šarlota d'Aubigné, vévodkyně z Noailles († 6. října 1739) 
 27. května – Wilhelm Reinhard von Neipperg, rakouský polní maršál († 26. května 1774)
 22. června – Francesco Onofrio Manfredini, italský houslista a hudební skladatel († 6. října 1762)
 10. října – Jean-Antoine Watteau, francouzský rokokový malíř († 18. července 1721)
 11. listopadu – Michail Michajlovič Golicyn, ruský admirál († 5. června 1764)
 27. listopadu – Jošimune Tokugawa, osmý šógun období Edo († 12. července 1751)
 3. prosince – Ludvig Holberg, norský spisovatel a historik († 28. června 1754)
 ? – Marianna Benti Bulgarelli, italská operní zpěvačka-sopranistka († 26. února 1734)

Úmrtí 
Česko
 27. srpna – Augustin Strobach, český jezuita a misionář (* 12. března 1646)

Svět
 12. února – Pietro Andrea Ziani, italský varhaník a hudební skladatel (* 21. prosince 1616)
 20. března – Claude Bazin de Bezons, francouzský právník a politik (* 1617)
 5. dubna – Karel Eusebius z Lichtenštejna, hlava rodu Lichtenštejnů v letech 1627–1684 (* 11. dubna 1611)
 12. května – Edme Mariotte, francouzský kněz a fyzik (* 1620)
 26. července – Elena Lucrezia Cornaro Piscopia, první ženou v historii, která získala univerzitní titul (* 5. června 1646)
 9. srpna – Centurio Wiebel, malíř v Saském kurfiřtství (* 23. ledna 1616)
 1. října – Pierre Corneille, francouzský spisovatel (* 6. června 1606)
 22. října – Carlo Lurago, italský architekt a sochař (* 1615)
 10. září – Johann Rosenmüller, německý barokní hudební skladatel (* 1619)
 ? – Pieter de Hooch, nizozemský malíř (* 1629)

Hlavy států 
 Anglie – Karel II. (1660–1685)
 Francie – Ludvík XIV. (1643–1715)
 Habsburská monarchie – Leopold I. (1657–1705)
 Osmanská říše – Mehmed IV. (1648–1687)
 Polsko-litevská unie – Jan III. Sobieski (1674–1696)
 Rusko – Ivan V. (1682–1696) a Petr I. Veliký (1682–1725)
 Španělsko – Karel II. (1665–1700)
 Švédsko – Karel XI. (1660–1697)
 Papež – Inocenc XI. (1676–1689)
 Perská říše – Safí II.

Externí odkazy 
 

 
17. století
Křemité houby

Křemité (nebo také šestičetné) houby (Hexactinellida) se vyznačují tvorbou šesti (nebo i tří) četných jehlic se sklovitým povrchem. Žijí převážně v mořských hlubinách, ale i ve sladkých vodách. Mají tendenci vytvářet synsiciální organizaci jednotlivých typů buněk. Jejich larva je vždy parenchymula.

K roku 2013 bylo známo asi 600 druhů. Křemité houby tvoří 8 % všech známých mořských hub. V současnosti (2013) se dělí na 19 čeledí a 125 rodů.

Křemité houby se vyznačují dlouhověkostí: stáří jednoho exempláře druhu Scolymastra joubini nalezeného v Rossově moři u pobřeží Antarktidy se odhaduje mezi 15 000 a 23 000 lety.

Zajímavost 
Houba křemitka pletená vyrábí sklo z křemíku obsaženého ve vodě. Toto „biosklo“ je pevné, dokonce se na něm dá zavázat uzel a nepraskne. Využití má v budoucnosti – má nahrazovat optická vlákna, která lehce prasknou.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Houbovci