Karel Matěj Čapek-Chod

Karel Matěj Čapek-Chod (21. února 1860 Domažlice – 3. listopadu 1927 Praha) byl český prozaik, dramatik a novinář, představitel naturalismu.

Život

Mládí a rodina 
Narodil se v rodině středoškolského profesora na reálné škole v Domažlicích (německy Taus) Jana Čapka a matky Josefy (1839–??), rozené Jakubšové. Pokřtěn byl jako Mathias (Matěj) Čapek. Měl staršího bratra Václava (1853–??), který též žil v dospělosti v Praze, kde pracoval jako poštovní zřízenec. Další bratr Jan (1865–1892) byl knězem, zemřel jako kooperátor v Lošticích ve věku 27 let na souchotiny. (Podle jednoho zdroje prožil mládí v Mlázovech, kam měl též později za sestrou a matkou zajíždět. Mlázovy byly inspirací pro jeho drama Begův samokres a povídku „Berany berany duc“.)

Po studiích na gymnáziu v Domažlicích pokračoval Matěj Čapek studiem práv v Praze, ale studia nedokončil.

Novinář v Olomouci 
Jako novinář začínal v Olomouci, kde působil jako redaktor v letech 1884–1888 v novinách Našinec. V té době bydlel v domě Jindřicha Wankla. Přátelství s Jindřichem Baštou z Olomouce přetrvalo téměř 40 let. Čapek-Chod obdržel od svého přítele v letech 1888–1926 na 37 dopisů.

Novinář v Praze 

V Praze byl policejně hlášen od roku 1889. V letech 1888–1890 pracoval jako redaktor ve staročeském Hlasu národa a následně (1890–1900) v Národní politice.

Dne 4. května 1896 se v Pražském kostele sv. Štěpána oženil s Boženou roz. Kubeovou (*1874), se kterou měl syna Víta (*22. srpna 1896). Vít Čapek pracoval jako úředník, 22. dubna 1917 se oženil se 24letou Olgou Švarcovou; zemřel předčasně na tyfus 30. srpna 1920.  (Podle korespondence uložené v Památníku národního písemnictví měl K. M. Čapek-Chod vnuky Víta a Vladimíra.) Počínaje rokem 1898 byl policejně hlášen na Královských Vinohradech.

Od roku 1900 až do smrti byl redaktorem Národních listů.

Styky s významnými osobnostmi 
Jak vyplývá z korespondence K. M. Čapka-Choda uložené v Památníku národního písemnictví, stýkal se a přátelil s mnoha významnými osobnostmi své doby. Rozsah jeho kontaktů přesahoval literární okruh a korespondenci vedl krom literátů například s malířem Vojtěchem Hynaisem, zpěvačkou Emou Destinnovou, herečkou Marií Hübnerovou.

Závěr života 

Zemřel po operaci střev v sanatoriu v Praze-Podolí. Podle nekrologu v Národních listech navštívil redakci osobně ještě 29. října, pět dnů před smrtí. Karel Čapek věnoval Čapku-Chodovi obdivný nekrolog v Lidových novinách a obdobně zaznamenal jeho úmrtí veškerý český tisk.

Je pochován na pražském Vinohradském hřbitově (odd. IV-I, hrob 601).

Úpravy jména

Křestní jméno Karel 
Podle Čapkových vlastních, žertovně laděných vzpomínek se křestní jméno nelíbílo nejmenovanému redaktorovi, který mu odmítl otisknout první povídku se slovy: „...račte uvážiti, že můj týdeník jest časopisem salonním a jak by to vypadalo, kdyby ležel na stole v dámském budoáru s povídkou, kterou napsal – Matěj Čapek!“

Literatura uvádí, že odmítajícím redaktorem byl Josef Václav Sládek, kterému se neliterárně znějící jméno nelíbilo. (Do časopisu Lumír, jehož byl Sládek redaktorem, přispíval Čapek-Chod od roku 1884 a podepisoval příspěvky K. M. Čapek.)

Přídomek Chod 
Zdroje obvykle uvádějí, že přídomek Chod si osvojil od roku 1917, kdy s ním bratři Čapkové pracovali společně v redakci Národních listů, aby nedocházelo k záměně s Karlem Čapkem. Dvojité příjmení Čapek-Chod však užíval již dříve. Jako autor je K. M. Čapek-Chod uváděn v tiráži knih již od roku 1902 (Dar svatého Floriána a Zvířátka a Petrovští, Nakladatelské družstvo Máje, 1902), tedy v době, kdy Karel Čapek ještě studoval na gymnáziu v Hradci Králové. V Národních listech se příjmení Čapek-Chod objevilo již v roce 1912 v souvislosti s jeho článkem ve Zlaté Praze. V té době byl Karel Čapek studentem filozofické fakulty.

Ocenění a posmrtné uznání 
 1920 Státní cena za literaturu
 1924 Státní cena za literaturu
 1927 Státní cena za literaturu

Jméno Čapka-Choda nesou ulice v rodných Domažlicích, Liberci a Olomouci. Pamětní deska byla umístěna na jeho rodném domě v Domažlicích; po demolici domu je uložena v muzeu. Místo dnes připomíná kamenný sloup. Na desce umístěné na budově bývalého domažlického gymnazia je jméno Matěje Čapka-Choda též připomenuto.

Díla 
Ve svém díle se Čapek-Chod soustřeďoval na atraktivní náměty, na příběhy fyzicky a duševně poznamenaných jednotlivců nebo lidí z periférie. Různá prostředí, ve kterých se jeho hrdinové pohybují, charakterizuje i jazykem, užívá archaismy i novotvary, slang, odborné výrazy i obecnou češtinu. V návaznosti na Jana Nerudu se také soustředil na drobné beletristické žánry určené pro noviny. S Nerudou ho také srovnával Arne Novák v nekrologu v Lidových novinách slovy:

Próza 
 Povídky (1892), povídky
 Nejzápadnější Slovan (1893), novela
 V třetím dvoře (1895), román
 Nedělní povídky (1897), povídky
 Dar svatého Floriána, Zvířátka a Petrovští (1902), povídky
 Patero novel (1904), novely („Znova a lépe“, „Mendelssohnův koncert“, „Snivá Kateřina“, „Tííííííš“, „Jak panenka na podpatku“)
 Kašpar Lén Mstitel (1908), román považovaný za jeho nejlepší. Příběh muže, který se rozhodne pomstít svůdci své milé tak, že mu při práci na jeho domě hodí na hlavu cihlu. Hlavní hrdina pak zemře na chrlení krve (zřejmě tuberkulóza) při procesu, ve kterém mu vraždu nelze dokázat
 Nové patero (1910), novely („Tři dopisy MUC. Růženy Hamáčkové MUDru Marii Loukotové“, „Mates Holejch“, „Zpověď naturalistova“, „Ant. Vondrejce státní stipendium“, „Poslední večer Ant. Vondrejce“)
 Patero třetí (1912), novely („Antonín Vondrejc a redaktor Hejhola“, „Antonín Vondrejc v Upanišádě“, „Debut“, „Konteska Fina“, „Svatba Antonína Vondrejce“)
 Z města i obvodu (1913), povídky
 In articulo mortis: novella z cyklu příběhové Antonína Vondrejce, korektora a spisovatele (1915), novela
 Turbína (1916), román
 Siláci a slaboši (1916), povídky
 Antonín Vondrejc (1917–1918), román, dva díly; tragická životní historie nadaného básníka a redaktora, kterého zničí pudový vztah ke sklepnici Anně
 Ad hoc! (1919), povídky
 Romanetto, Tři chodské grotesky, Pohádka (1920), povídky
 Jindrové (1921), román o mravní odpovědnosti válkou postiženého slepce k dítěti
 Experiment (1922), romaneto
 Vilém Rozkoč (1923) a Řešany (1927), dvoudílná románová skladba z prostředí výtvarné bohémy, jejíž příslušník, proletářský sochař prožije po uměleckém neúspěchu světovou válku jako legionář a po návratu do vlasti se ve venkovském městě lidsky i umělecky obrodí láskou
 Větrník (1923), esejistická próza
 Humoreska (1924), novela
 Čtyři odvážné povídky (1926), povídky
 Labyrint světa (1926), povídka
 Psychologie bez duše (1928), povídka, vydáno posmrtně

Divadelní hry 
 Begův samokres (1911)
 Slunovrat (1913)
 Výhry i prohry (1915)
 Básníkova nevěsta (1926)

Filmové adaptace 
 Humoreska (1939), režie Otakar Vávra
 Turbina (1941), režie Otakar Vávra
 Experiment (1943), režie Martin Frič
 Mstitel (1959), režie Karel Steklý
 Florián (1961), režie Josef Mach
 Chvojka (1970), televizní film, režie Jaroslav Mach
 Vilém Rozkoč (1975), televizní inscenace, režie Zdeněk Kubeček

Odkazy

Reference

Poznámky

Literatura 
 
 
 
 
 (Jat). K. M. Čapek-Chod mrtev. Bylo to loučení?. Národní listy: večerník Národ. 1927, č. 251, 4. listopadu 1927, s. 1. Dostupné také z: https://kramerius.nkp.cz/kramerius/ontheflypdf_PGetPdf?app=11&id=461481&start=1&end=4

Související články 
 Seznam českých spisovatelů
 Česká literatura v letech 1815–1918

Externí odkazy 
 Čeští spisovatelé 19. a počátku 20. století
 Karel Matěj Čapek-Chod  v Kdo byl kdo v našich dějinách do roku 1918
 
 
 
 
 

Čeští novináři
Čeští romanopisci
Naturalističtí spisovatelé
Lidé s dvojitým příjmením
Spisovatelé z Olomouce
Spisovatelé z Prahy
Narození 21. února
Narození v roce 1860
Narození v Domažlicích
Úmrtí 3. listopadu
Úmrtí v roce 1927
Úmrtí v Praze
Pohřbení na Vinohradském hřbitově
Muži
Osobnosti na československých poštovních známkách